Справа №345/2033/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

07.07.2014 року
м.Калуш

Калуський міськрайонний суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді
Онушканича В.В.

секретаря Танчук М.С.,

розглянувши у заочному відкритому
судовому засіданні в залі суду, в місті
Калуші, справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення коштів за
договором позики, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з
вищенаведеним позовом. Свої вимоги
мотивує тим, що відповідно до
укладеного між сторонами договору
позики від 26 липня 2012 року громадянин
ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у позику
кошти в сумі 100 000 грн. з кінцевим
терміном повернення 26 серпня 2012 рік.
Цільове призначення позики було
спрямоване на власні потреби та
споживчі цілі.

Укладення договору позики
підтверджується розпискою, написаною
відповідачем власноручно від 26 липня
2012 року, що відповідає вимогам п. 2 ст. 1047
ЦК України. Грошові кошти у розмірі 100 000
гривень (сто тисяч гривень) 00 копійок
були передані відповідачу ОСОБА_2 у
момент підписання розписки, по факту
чого останнім і було затверджено
борговий документ своїм підписом та
посвідчено даний факт.

Станом на день пред'явлення позову до
суду сума позики (заборгованості)
відповідачем не повернута, відповідач
ухиляється від добровільного
виконання зобов'язань та позасудової
форми врегулювання спору, що і стало
підставою звернення з позовом до суду.

За правилами до ст. 625 ЦК України
встановлюється обов'язок боржника
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення та 3 % річних, якщо інше
не встановлено договором. Договір
позики вважається безпроцентним, якщо
він укладений між фізичними особами на
суму, яка не перевищує
п'ятдесятикратного розміру
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян. Відтак враховуючи
неповернення відповідачем суми позики,
наявність факту невиконання
зобов'язань за договором позики,
керуючись принципом диспозитивності,
позивач просить стягнути з ОСОБА_2
відповідно до ст. 1048 ЦК України на його
користь проценти за користування
позикою з розрахунку облікової ставки
Національного Банку України у розмірі
11 602 грн. 46 коп. за період з 27 серпня 2012
року до часу звернення Позивача до суду
23 квітня 2014 рік, а також 3700,00 грн.
інфляційних втрат. Таким чином, позивач
просить стягнути з відповідача на його
користь 100 000,00 грн. основного боргу за
договором позики, 11602,46 грн. - відсотків
за користування грошима, 3700 грн. -
інфляційних втрат, а також сплачений
судовий збір в сумі 1446,24 грн.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав, наведених в самому позові.
Суду пояснив, що в розписці чітко
вказано строк повернення позики - 26.08.2012
рік. На час надання позики, відповідач
перебував у фактичних шлюбних
відносинах з дочкою позивача і
проживав разом з позивачем в одному
будинку, тому міг в будь-який зручний
час повернути борг, проте цього не
зробив. Оскільки, відповідач у вказаний
строк позику не повернув, добровільно
повертати борг відмовляється, то його
довіритель був змушений звернутися з
позовом до суду.

Представник позивача наголосив, що
доказом не повернення позики
відповідачем є наявність у позивача
оригіналу боргового документа, що в
силу ст. 218 ЦК України підтверджує не
повернення кредитором боржникові
розписки за зобов'язанням, яке не було
останнім виконано.

Представник позивача зазначив, що
право позивача вимагати від
відповідача сплати процентів за
користування позикою на рівні
облікової ставки Національного Банку
України, гарантоване ст.ст. 536, 1048 ЦК
України.

В подальшому представник позивача
подав до суду заяву про розгляд справи
без його участі та участі позивача,
позов підтримує, просить стягнути з
відповідача на користь позивача 100 000,00
грн. основного боргу за договором
позики, 11602,46 грн. - відсотків за
користування грошима, 3700 грн. -
інфляційних втрат, а також сплачений
судовий збір в сумі 1446,24 грн. Не
заперечує проти заочного розгляду
справи.

Відповідач подав до суду заперечення, в
якому зазначив, що він перебував у
цивільному шлюбі з дочкою ОСОБА_1 Не
заперечив того факту, що 26.07.2012 року він
позичив у ОСОБА_1 100 000,00 грн., про що
написав розписку. Кошти надавались для
побудови кафе, яке відповідач мав
будувати спільно з друзями.

ОСОБА_1 через декілька тижнів попросив
достроково повернути позику. ОСОБА_2
попросив у друзів грошей, двоє друзів
позичили йому по 50 тис. гривень. В
присутності друзів ОСОБА_2 повернув
ОСОБА_1 100 тис. гривень, зустріч
відбувалася на території МРЕО. При
цьому ОСОБА_1 розписки не повернув,
оскільки не мав її при собі, натомість
пообіцяв потім викинути розписку. В
подальшому ОСОБА_1 жодного разу не
звертався щодо повернення позики. Тому
відповідач просить в задоволенні
позову відмовити, оскільки він
повернув борг позивачу.

Представник відповідача в судовому
засіданні не заперечив того факту, що
його довіритель позичив у позивача 100
000,00 грн., про що написав розписку. Проте,
в подальшому на вимогу самого позивача
відповідач достроково повернув борг,
про що можуть підтвердити в судовому
засіданні свідки. В день повернення
боргу позивач не мав при собі розписки
і обіцяв віддати її пізніше. Оскільки
на той час відповідач перебував у
родинних відносинах з позивачем, то між
ними існували довірливі відносини. При
цьому представник відповідача визнав,
що ОСОБА_2 з приводу шахрайських дій
позивача ні до органів внутрішніх
справ, ні до міліції не звертався.

Представник відповідача зазначив, що
вимоги позивача про стягнення
процентів за користування позикою
безпідставні та не ґрунтуються на
нормах чинного законодавства. Так,
нарахування процентів у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ в
правовідносинах між фізичними особами,
не пов'язаними із здійсненням
підприємницької діяльності, не
застосовується.

Тому просить суд відмовити в
задоволенні позову.

В подальшому відповідач та його
представник не з'явилися в судове
засідання, призначене на 07.07.2014 р., хоча
завчасно та належним чином
повідомлялися про час та місце
розгляду справи (а.с. 37), причини неявки
суду не повідомили, заяви про
відкладення розгляду справи чи
оголошення перерви в судовому
засіданні не подавали.

У зв'язку з цим, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК
України, у зв'язку із неповідомлення
відповідачем та його представником
суду про причини неявки в судове
засідання, наявністю згоди
представника позивача на заочний
розгляд справи, з метою розгляду справи
в розумні строки, як того вимагає ст. 157
ЦПК України, судом було прийнято ухвалу
про проведення заочного розгляду
справи без участі відповідача та його
представника.

Вислухавши пояснення сторін по справі,
дослідивши письмові матеріали справи,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов`язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 26 липня 2012 року
ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в сумі
100 000,00 грн., про що свідчить розписка,
яка міститься в матеріалах справи (а.с.
5, 26). При цьому даний факт не
заперечується відповідачем.

В постанові Верховного Суду України
від 18 вересня 2013 року, прийнятої за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), яка
є обов'язковою для всіх судів і суди
зобов'язані привести свою практику у
відповідність із цим рішенням (ст. 360-7
ЦПК України), зазначено, що за своєю
суттю розписка про отримання в борг
грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Суд приходить до висновку, що сторонами
були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК
України щодо письмової форми договору
позики. Тобто розписка, яка міститься в
матеріалах справи, підтверджує факт
передачі позивачем ОСОБА_1 та отримання
відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України,
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 3, 4 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Крім того, згідно ст. 1051 ЦК
України, якщо договір позики має бути
укладений у письмовій формі, рішення
суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші або речі насправді не
були одержані позичальником від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Це положення не застосовується до
випадків, коли договір був укладений
під впливом обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України,
ст. 545 ЦК України відповідач не надав
жодних доказів про повернення ним
боргу, натомість в матеріалах справи
міститься оригінал розписки, що
свідчить про те, відповідач борг згідно
розписки не повернув, а тому такий борг
підлягає стягненню в повному обсязі з
відповідача на користь позивача.

Стаття 1049 ЦК України встановлює
обов'язок позичальника повернути
позику (грошові кошти) у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками,у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості,що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

За змістом цієї норми закону
нарахування інфляційних втрат на суму
боргу входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів унаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, а тому
ці кошти нараховуються незалежно від
вини боржника.

В межах заявлених позовних вимог, за
період з 27.08.2012 року по 23.04.2014 року (а.с. 6),
інфляційні втрати становлять 3700,00 грн.:
100 000,00 (основна сума боргу) * 1,037
(середній індекс інфляції за вказаний
період) - 100 000,00 (сума боргу).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України та
сплачується щомісячно до дня
повернення боргу.

Суд не приймає до уваги заперечення
представника відповідача про те, що
нарахування процентів у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ в
правовідносинах між фізичними особами,
не пов'язаними із здійсненням
підприємницької діяльності, не
застосовується. Адже, як вбачається з
листа-роз'яснення Верховного Суду
України від 11.03.2010 року № 6-11 Закон
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» регулює відносини
за участю фінансових установ, які є
професійними учасниками ринку з
надання фінансових послуг. Зазначений
закон не регулює відносини між
фізичними особами щодо укладення
договору позики. Тому підстав для
незастосування положень ст. 1048 ЦК
України між фізичними особами немає.

Оскільки договором сторін не
встановлено розмір і порядок одержання
процентів, то проценти за користування
позикою слід нараховувати відповідно
до облікової ставки Національного
банку України.

В межах заявлених позовних вимог,
відсотки за користування коштами за
період з 27.08.2012 року по 23.04.2014 року (а.с. 6),
виходячи із облікової ставки
Національного банку України,
становлять 11602,46 грн.

Таким чином, оцінюючи в сукупності
зібрані по справі докази, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими та підлягають до
задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Тому з
відповідача також слід стягнути на
користь позивача понесені ним судові
витрати.

На підставі викладеного, ст.ст. 545,625, 1046,
1047,1048, 1049, 1051 ЦК України, керуючись ст.ст.
10, 58-60, 88, 209, 213-215, 224-226, 360-7 ЦПК України,
суд, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер - НОМЕР_1) в користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) борг
за договором позики в сумі 100 000 (сто
тисяч) грн. 00 коп., 11602 (одинадцять тисяч
шістсот дві) грн. 46 коп. - відсотки за
користування грошима, 3700 (три тисячі
сімсот) грн. 00 коп. - інфляційні втрати
та 1446 (одну тисячу чотириста сорок
шість) гривень 24 коп. - сплаченого
судового збору.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Івано-Франківської
області шляхом подачі апеляційної
скарги через Калуський міськрайонний
суд Івано-Франківської області
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а особами, які не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення, у
цей же строк з дня отримання копії
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: