АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5963/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Кудрявцева Т.О. Доповідач -
Котушенко С.П.Категорія 39
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року
колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого
Котушенко С.П.

суддів Петренко
І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2013 року
за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської
міської ради, третя особа - Сьома
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про визнання права власності
на домоволодіння в порядку
спадкування,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до Дніпропетровської
міської ради про визнання права
власності на домоволодіння в порядку
спадкування. Позивач вказувала на те,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її дідусь
ОСОБА_3, спадкоємцем якого був її батько
ОСОБА_4, який прийняв спадщину шляхом
звернення із відповідною заявою до
нотаріальної контори, але свідоцтва
про право на спадщину не отримав.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько, після
чого відкрилася спадщина на
домоволодіння по АДРЕСА_1. Указаний
об'єкт нерухомості був збудований
дідусем на підставі договору від 04
жовтня 1960 року про надання в
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності житловою
площею не більше 60 кв.м., а також його
було прийнято в експлуатацію.

Посилаючись на те, що відсутність факту
реєстрації вказаного будинку
унеможливлює отримання нею свідоцтва
про право на спадщину, позивач просила
визнати за нею право власності на
зазначене домоволодіння в порядку
спадкування за законом.

Рішенням Бабушкінського
районного суду м.Дніпропетровська від
18 жовтня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення, як
постановленого з порушенням норм
чинного законодавства та про ухвалення
нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх
матеріалами справи, колегія суддів
вважає апеляційну скаргу підлягаючою
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Воно є таким, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, вирішить справу
згідно із законом, що підлягає
застосуванню до правовідносин сторін.

Ухвалене судом рішення не відповідає
вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що позивач є онукою
ОСОБА_3 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року та
донькою ОСОБА_4, котрий помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Факт родинних
відносин встановлено рішенням
Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська від 31 липня 2012 року.
Спадщину після смерті батька позивач
прийняла у встановленому законом
порядку.

За договором від 4 жовтня 1960 року про
надання у безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності із кількістю
кімнат від однієї до п'яти включно
площею не більше 60 кв. м. ОСОБА_3 було
виділено земельну ділянку для
будівництва житлового будинку по
АДРЕСА_1 (а.с.52-54).

Згідно даних технічного паспорту на
житловий будинок по АДРЕСА_1 від 25
березня 1981 року (а. с. 45-51) указаний обєкт
нерухомості збудовано у 1961 році та
актом прийому індивідуального жилого
будинку (а.с.56-59) введено в експлуатацію.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
будівництво вказаного домоволодіння
здійснено із порушенням закону без
належного дозволу та затвердженого
проекту, тому будинок є самочинним та
не може бути об'єктом спадкування. Крім
того, право власності на спірне майно
не було зареєстроване за дідусем та
батьком позивача.

З такими висновками не можна
погодитися з огляду на наступне.

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно потрібно
розмежовувати час і підстави
виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України
чинного на час виникнення права
власності, та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини згідно із п.5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Спадщина після смерті діда позивача
відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Із заявою
про прийняття спадщини його син ОСОБА_4
(а.с.211) звернувся 13 липня 2010 року, що
підтверджується спадковою справою
№681/2010 Сьомої дніпропетровської
державної нотаріальної контори
(а.с.201-206).

Спадщина після смерті батька позивача
відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Із заявою
про прийняття спадщини ОСОБА_2
звернулася 2 листопада 2012 року. У видачі
свідоцтва було відмовлено у звязку із
відсутністю факту реєстрації
спадкового майна за спадкодавцем.

Таким чином, до спадщини, яка
відкрилася після смерті діда та батька
ОСОБА_2, застосовуються правила книги
шостої ЦК України.

У відповідності зі ст.1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

За положеннями ч.5 ст.1268 ЦК України,
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Умовою для переходу у порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, у тому числі й житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

Окрім загального кола обставин, які
встановлюються судом при вирішенні
всіх спорів про право на спадкування,
при вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове нерухоме
майно судам необхідно з'ясовувати: 1)
правовий режим земельної ділянки, на
якій розташоване спірне нерухоме майно
(будинок, споруда); 2) чи отримано
спадкодавцем дозволи на спорудження
будинку, чи затверджено проект на
спорудження будинку; 3) коли
спадкодавцем було завершено
спорудження будинку; 4) чи дотримано при
будівництві проекту на спорудження
будинку, вимог державних
протипожежних, санітарних норм; 5) чи
посвідчено право власності на нерухоме
майно в установленому законом порядку
на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення
спорудження будинку визначає
законодавство, відповідно до якого
встановлюється правовий режим
нерухомого майна та документи, якими
посвідчується право власності на це
майно.

У 1961 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року "Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків" (далі Указ від 26
серпня 1948 року), що був визнаний таким,
що втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року "Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року "Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків" (далі Постанова від
26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Згідно зі ст.1 Указу від 26 серпня 1948 року
кожен громадянин і кожна громадянка
мали право купити або збудувати для
себе на праві особистої власності
жилий будинок на один або два поверхи з
числом кімнат від однієї до пяти як у
місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції
підлягали реєстрації всі будинки і
домоволодіння, у тому числі належні
громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку
такими правовстановлюючими
документами про право власності на
жилий будинок є нотаріально
посвідчені договори про право
забудови, складені до видання Указу
Президії Верховної Ради УРСР від 14
травня 1949 року "Про внесення змін у
законодавство Української РСР у
зв'язку з виданням Указу Президії
Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948
року "Про право громадян на купівлю та
будівництво індивідуальних жилих
будинків" та затверджений виконкомом
місцевої Ради депутатів трудящих акт
державної комісії про прийняття
будинку в експлуатацію.

За пунктом 3.1. Порядку прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків та будівель і
споруд сільськогосподарського
призначення I та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт, і
проведення технічного обстеження їх
будівельних конструкцій та інженерних
мереж, затвердженого наказом
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства України від 19 березня 2013
року № 95, документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 5 серпня 1992 року індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, які не підлягають
прийняттю в експлуатацію, вимогам
законодавства, будівельних норм,
державних стандартів і правил, зокрема
для потреб державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, є
технічний паспорт, складений за
результатами технічної
інвентаризації.

Аналіз вищенаведених норм закону
свідчить про те, що право власності на
такі будинки у порядку спадкування
може визнаватися, якщо будівництво
житлового будинку, який є обєктом
спадщини, відбувалось відповідно до
чинного на час його будівництва
законодавства на відведеній у
встановленому порядку земельній
ділянці на підставі наданого
виконавчим комітетом дозволу на його
будівництво (тобто будинок не є
самовільним будівництвом у розумінні
ст.105 ЦК Української РСР).

Таким чином, за умови наявності акта
відведення земельної ділянки під
забудову, дозволів на забудову та акта
прийняття будинку в експлуатацію, таке
будівництво не може визнаватись
самочинним.

Ухвалюючи рішення суд не звернув уваги
на ті обставини, що спірний будинок
споруджено на підставі відповідного
дозволу на належній на праві
безстрокового користування земельній
ділянці, що його прийнято в
експлуатацію, та дійшов помилкового
висновку про невідповідність
указаного будівництва приписам ст. 105
ЦК Української РСР та неможливість
переходу права власності на нього до
спадкоємців.

Враховуючи те, що суд не взяв до уваги
наведені обставини та норми закону, що
регулюють встановлені правовідносини,
висновки суду суперечать матеріалам
справи, постановлене судове рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2013 року
скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити, визнати за
нею право власності в порядку
спадкування за законом на будинок по
АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: