АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4850/14 Справа № 2-50/11
Головуючий у 1 й інстанції - Петренко
А.П. Доповідач - Тамакулова В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

7 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

Головуючого судді: Тамакулової В.О.

Суддів: Петренко І.О., Романюк М.М.,

при секретарі: Поляковій Н.О.,

яка розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Апостолівського
районного суду Дніпропетровської
області від 22 грудня 2011 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання удаваним правочину
дарування, визнання дійсним правочину
купівлі-продажу будинку, визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, про поділ майна, що є спільною
сумісною власністю подружжя-,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2009 року позивач звернулася до
суду з позовом до відповідачів про
визнання удаваним договору дарування,
визнання дійсним договору
купівлі-продажу будинку, визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, поділ майна, що є спільною
сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування вимог позивач
посилалась на те, що з відповідачем
ОСОБА_4 знаходилась в зареєструваному
шлюбі з 06 вересня 1997 року, який рішенням
Апостолівського районного суду,
Дніпропетровської області від 21
травня 2009 року розірвано. В шлюбі вони
мають доньку , ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Подружні стосунки з відповідачем
фактично були припинені в березні 2009
року. В шлюбі за спільні кошти вони
придбали - в 2001 році -автомобіль ВАЗ 2110,
вартістю 40000 гривень; в 2003 році
-супутникову антену -1800 гривень; набір
кухонних меблів -1500 гривень ; набір
меблів для спальної кімнати -1000
гривень; в 2006 році -комп'ютер з
плазмовим монітором -7000 гривень; 08
липня 1998 року- житловий будинок ,
розташований в АДРЕСА_1 - вартістю 8700
доларів США . Під час оформлення
договору вона не була присутня , тому не
знала, що придбання будинку було
оформлено не договором
купівлі-продажу, а договором дарування.
Все майно придбано за кошти подаровані
на весіллі, крім того вони обоє
працювали, мали постійний заробіток,
займалися скупкою та продажем
домашньої худоби.

Позивач просила визнати удаваним
договір дарування житлового будинку
укладений 08 листопада 1998 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнати дійсним
договір купівлі-продажу будинку з
надвірними будівлями та спорудами,
визнати право на 1/2 частину в праві
спільної сумісної власністю на вказане
майно; у порядку поділу майна, що є
спільною власністю подружжя виділити
відповідачу автомобіль ВАЗ 2110, а на її
користь стягнути грошову компенсацію
за її частку в розмірі 15000 гривень. В
частині поділу іншого майна,
придбаного за час подружнього життя,
від позовних вимог відмовилась.

10 грудня 2010 року ОСОБА_3 зареєструвала
шлюб з ОСОБА_9 (а.с.151).

Рішенням Апостолівського
районного суду, Дніпропетровської
області від 22 грудня 2011 року позовні
вимоги задоволено частково .

Визнано удаваним договір дарування
житлового будинку , розташованого в
АДРЕСА_1, укладений 08 липня 1998 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, дійсним договір
купівлі-продажу вказаного будинку,
визнано спільною сумісною власністю
подружжя будинок з надвірними
будівлями та спорудами, автомобіль ВАЗ
211 зареєстрований в Апостолівському
МРЕВ, реєстраційний номер НОМЕР_1.

За позивачем визнано право на ? частину
в праві спільної сумісної власності на
житловий будинок та автомобіль ВАЗ 2110,
в іншій частині позову відмовлено .

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 липня
2012 року апеляційну скаргу
ОСОБА_4відхилено, рішення
Апостолівського районного суду,
Дніпропетровської області від 22
грудня 2011 року залишено без
змін.(а.с.197-199).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
про зміну рішення суду та відмову
позивачу ОСОБА_3 у задоволенні
позовних вимог в частині визнання:
удаваним правочину дарування будинку,
укладеним між його сином, а не ним,
ОСОБА_4, та ОСОБА_5, про визнання дійсним
договору купівлі-продажу, укладеного
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про купівлю
житлового будинку, визнання будинку
спільною сумісною власністю подружжя,
з посиланням на порушення судом норм
матеріального, процесуального права, в
частині відмови в позові просить
судове рішення залишити без змін.

Колегія суддів перевірила законність,
обґрунтованість рішення суду, в межах
заяв-лених вимог та апеляційної скарги
і дійшла до висновку, що скарга
підлягає відхиленню, з наступних
підстав.

Судом встановлено, що з 6 вересня
1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходились у
зареєстрованому шлюбі (а.с.8), від якого
мають доньку ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2(а.с.9).
08 липня 1998 року на підставі договору
дарування, посвідченого приватним
нотаріусом Апостолівського районного
нотаріального округу ОСОБА_10.(а.с.41) ,
ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 прийняв в
дар житловий будинок АДРЕСА_1

В засіданні суду першої інстанції
позивач, відповідачі та апелянт, як
свідок, підтвердили, що фактично мав
місце договір купівлі-продажу
вказаного будинку, а не договір
дарування.

Частиною першою статті 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.48 ЦК УРСР( в
редакції 1963 року), яка була чинною на
час укладення договору дарування - 8
липня 1998 року, недійсною є та угода, що
не відповідає вимогам закону.

Частиною 2 ст.58 ЦК УРСР (в редакції 1963
року) передбачено, що якщо угода
укладена з метою приховати іншу угоду
(удавана угода), то застосовуються
правила, що регулюють ту угоду, яку
сторони дійсно мали на увазі.

За ч.1 ст.59 ЦК УРСР (в редакції 1963
року), яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин, угода, визнана
недійсною, вважається недійсною з
моменту її укладення.

Згідно вимог ст. 224 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року), за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Майно, придбане подружжям під час
шлюбу, є їх сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування та розпорядження цим
майном; подружжя користується рівними
правами на майно і в тому випадку, коли
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми чи з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку ( ч. 1статті
22 ,ч.2 ст.22 КпШС УРСР).

У разі розподілу майна, яке є
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. В окремих випадках
суд може відступити від рівності
часток подружжя, враховуючи інтереси
неповнолітніх дітей чи заслуговуючих
на увагу інтересів одного з подружжя (
ч.1 ст.28 КпШС УРСР).

При задоволенні позовних вимог
позивача стосовно визнання удаваним
правочину дарування , визнання дійсним
правочину купівлі-продажу будинку та
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, визнання за
позивачем права власності на ? частину
спірного будинку, суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов до висновку про те,
що фактично між сторонами був
укладений договір купівлі-продажу
будинку, а не дарування тому визнав
договір дарування удаваним, майно
спільною сумісною власністю подружжя
та право за кожним на 1/ 2 частини.

Рішення суду в цій частині є
законним, обґрунтованим, відповідає
встановленим обставинам і матеріалам
справи. В іншій частині рішення суду
не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги
стосовно того, що при визнанні договору
дарування удаваним правочином,
письмової угоди про продаж будинку між
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не існує, сторони не
можуть доводити поясненнями свідків
факт його вчинення , бо обставини
справи, які за законом можуть бути
підтверджені певними засобами
доказування не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування, відповідно до зазначеного
та вимог ст.59 ЦПК України є
необгрунтованими.

Частиною 2 ст.58 ЦК, ч.1 ст.59 УРСР (в
редакції 1963 року) передбачено, що якщо
угода укладена з метою приховати іншу
угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі; угода, визнана недійсною,
вважається недійсною з моменту її
укладення.

За вимогами ст.224 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року), за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

З урахуванням викладеного, суд першої
інстанції дійшов до правильного
висновку про те, що договір дарування
спірного будинку є удаваною угодою,
оскільки сторони фактично уклали
договір купівлі- продажу , що вони
підтвердили в судовому засіданні, за
куплену річ були передані грошові
кошти.

Відповідно до вимог статті 61 ЦПК
України обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню. За
таких обставин, письмова угода та
послідуюче оформлення її в
нотаріальному порядку законодавство,
що діяло на час виникнення спірних
правовідносин не передбачало.

Посилання в скарзі на те, що по
справі не був залучений нотаріус, є
формальним і не впливає на законність
ухваленого судом рішення.

Доводи скарги з посиланням на
норми ЦК України в редакції 2003 року,
протирічать вимогам законодавства, бо
Закон не має зворотньої сили, на
правовідносини сторін
розповсюджується дія ЦК УРСР 1963 року.

Інші доводи, зводяться до переоцінки
доказів по справі тому також не можуть
бути прийняті колегією суддів,
оскільки відповідно до ст.212 ЦПК
України виключне право оцінки доказів
належить суду першої інстанції, який
має оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності на підставі закону.

Крім того, в апеляційній скарзі
апелянт просить змінити рішення суду в
оскаржуваній частині та відмовити
позивачеві в задоволенні позовних
вимог стосовно визнання удаваним
правочину дарування, укладеного між
його сином, а не ним, про визнання
дійсним договору купівлі-продажу,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
купівлю жилого будинку , визнання
спільною сумісною власністю подружжя
будинку, а в іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Ч. 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, однак
процесуальний закон не передбачає
можливості зміною рішення вирішить
поставлені апелянтом вимоги.

Спірний будинок придбаний у період
шлюбу сторін, однак ОСОБА_4 не заявляв
вимог про визнання його особистою
власністю вказаного будинку.

Апелянт, будучи обізнаним про
наявність спору ,як свідок, самостійних
позовних вимог щодо права власності на
будинок, переведення на нього прав
покупця, також не заявляв.

В скарзі апелянт просить про
прийняття рішення не в своїх інтересах,
а в інтересах сина ОСОБА_4, однак
належно оформлених повноважень діяти в
його інтересах суду не надав.

Судом першої інстанції у повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, обставини справи, доводи сторін
перевірені і їм дана належна оцінка,
справа розглянута в межах заявлених
вимог та на підставі наданих доказів.

Керуючись ст.ст. 303 ,307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2-
відхилити.

Рішення Апостолівського районного
суду, Дніпропетровської області від 22
грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: