АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

26 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
Орган опіки та піклування Дніпровської
районної в місті Києві державної
адміністрації, про позбавлення
батьківських прав, зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган
опіки та піклування Дніпровської
районної в місті Києві державної
адміністрації, про усунення перешкод у
спілкуванні з малолітньою дитиною,
визначення участі у вихованні дитини,
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 24 квітня 2014 року,

встановила:

У грудні 2013 р. ОСОБА_1 звернулася до суду
з вказаним позовом, в якому просила
позбавити ОСОБА_2 батьківських прав
відносно його малолітньої дитини
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з відповідачем з 18 серпня 2001 р.
по 22 травня 2012 р. Від шлюбу вони мають
доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Батько дитини з донькою не проживає,
її вихованням та утриманням не
займається, не цікавиться її життям та
здоров'ям, матеріально не допомагає,
самоусунувся від виконання своїх
батьківських обов'язків.

19.02. 2014 року ОСОБА_2 звернуся до суду з
зустрічним позовом, в якому просив
зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому
перешкоди у спілкуванні з малолітньою
донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначити
його участь у вихованні у формі
спілкування з донькою щосуботи
кожного місяця з 10 до 13 години.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
останнім часом відносини між
сторонами погіршились, вони не
змогли дійти спільної думки у
вирішенні сімейних проблем.
Відповідач стала чинити йому
перешкоди у спілкуванні з дитиною.
Оскільки він має намір проводити
більше часу зі своєю донькою, 10 лютого
2014 року був вимушений звернутися до
Дніпровського РУГУ МВС України в м.
Києві з письмовою заявою, в якій просив
попередити позивача про її
відповідальність у випадку
підбурювання дитини відносно нього.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 24 квітня 2014 року позов
ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено ОСОБА_2
батьківських прав стосовно
малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з внесенням відповідних
змін до Книги реєстрації народжень,
актовий запис №1976, складений 26.09.2002 р.
відділом реєстрації актів цивільного
стану Дніпровського районного
управління юстиції у м. Києві. В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
про усунення перешкод у спілкуванні
та участі у вихованні малолітньої
дитини відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить
скасувати рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 24 квітня 2014
року та ухвалити нове.

Посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права, невідповідність рішення суду
обставинам справи.

Зазначив, що відповідач не
відмовляється від сплати аліментів,
добровільно подав до державної
виконавчої служби довідку про свою
заробітну плату. Оскільки позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
просив з урахуванням обставин справи
відмовити у задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу
прокурор Дніпровського району м.
Києва просив її відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_3 апеляційну
скаргу підтримав та її задовольнити.

Позивач, представник органу опіки та
піклування Дніпровської районної в м.
Києв і державної адміністрації Ісаєва
І.М., представник прокурора м. Києва
БосаІ.В. просять відхилити подану
апеляційну скаргу, а рішення суду
залишити без змін, посилаючись на його
законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які
з'явилися в судове засідання, думку
прокурора, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
та відповідач ОСОБА_2 є батьками
малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Підставою позову про позбавлення
ОСОБА_2 батьківських прав визначено п.
2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1,
суд першої інстанції виходив з
положень п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України та
того, що відповідач ухиляється від
виконання своїх батьківських
обов'язків по вихованню малолітньої
доньки, з січня 2012 року не надає
матеріальної допомоги на її утримання,
дитину не відвідує, двічі не з'являвся
до органу опіки та піклування та в
судові засідання, що свідчить про
його небажання брати участь у
вирішенні питань стосовно його
дитини.

Із таким висновком суду повністю
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Декларація прав дитини, проголошена
Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року, як принципове
положення визначила, що дитина
повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про
права дитини батьки несуть основну
відповідальність за виховання дитини.
Найкращі інтереси дитини є предметом
їх основного піклування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України
мати, батько можуть бути позбавлені
судом батьківських прав, якщо вона, він
ухиляються від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в
інших осіб, які незаконно її
утримують, тощо) , що надані батькам до
досягнення дитиною повноліття і
ґрунтуються на факті спорідненості з
нею, є крайнім заходом впливу на осіб,
які не виконують батьківських
обов'язків, а тому питання про його
застосування слід вирішувати лише
після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
суд може у виняткових випадках при
доведеності винної поведінки когось
із батьків, або їх обох з урахуванням
її характеру, особи батька і матері, а
також інших конкретних обставин
справи відмовити в задоволенні
позову про позбавлення цих прав,
попередивши відповідача про
необхідність змінити ставлення до
виховання дитини (дітей) і поклавши на
органи опіки та піклування контроль
за виконанням ним батьківських
обов'язків. Ухвалюючи таке рішення ,
суд має право вирішити питання про
відібрання дитини у відповідача і
передачу органам опіки та піклування
(якщо цього потребують її інтереси),
але не повинен визначати при цьому
конкретний заклад (п.п.15.16,18 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
30 березня 2007 року №3 «Про практику
застосування судами законодавства
при розгляді справ про усиновлення і
про позбавлення та поновлення
батьківських прав»).

Суд першої інстанції встановив, що
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 18.08.2001 року, який заочним
рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 22 травня 2012 року
розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітню
доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після
розірвання шлюбу проживає разом з
матір'ю ОСОБА_1

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2
посилався на те, що він не має
можливості займатися вихованням
доньки, оскільки мати дитини
налаштовує дитину проти нього та
перешкоджає спілкуватись з нею.

Відповідно до висновку Органу опіки та
піклування Дніпровської районної в
м.Києві державної адміністрації ОСОБА_2
з січня 2012 року з донькою не
проживає, вихованням та утриманням
не займається, не цікавиться її
життям та здоров'ям, матеріально не
забезпечує. ОСОБА_2 жодного разу не
звертався до органу опіки та
піклування чи до суду про усунення
перешкод у спілкуванні та вихованні
дитини, що засвідчує той факт, що
батько самоусунувся від виконання
своїх батьківських обов'язків, а тому
доцільно позбавити його батьківських
прав.

В судовому засіданні представник
відповідача пояснив, що відповідач
заперечує підстави для позбавлення
його батьківських прав та бажає
встановити спосіб участі у вихованні
дитини. На підтвердження тієї
обставини, що відповідач змінив своє
ставлення до утримання дитини, надав
копію електронного переказу від
25.06.2014 р. на адресу ОСОБА_1 в сумі 1220
грн.

Відповідно до довідки ВДВС
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві від 11.11.2013 р., ОСОБА_1
не отримує аліменти згідно
виконавчого листа №2-2604/7545/12, виданого
09.01.2013 р. Дніпровським районним судом
м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на
утримання дитини аліментів в розмірі
1/6 частини всіх видів заробітку
щомісячно до досягнення дитиною
повноліття.

Як зазначив відповідач в своїй заяві
на адресу служби у справах дітей
Дніпровського району м. Києва, він має
роботу та постійний дохід, про
існування заборгованості по
аліментам йому повідомлено не було,
до державного виконавця його не
викликали.

Відповідно до довідки ТОВ «АВІАКОМ»,
ОСОБА_2 працює у вказаному товаристві
з01.12.2005 р., займає посаду начальника
АЗС, заробітна плата становить 2800
грн. на місяць.

19 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
ВДВС Дніпровського районного
управління юстиції в м. Києві з завою,
в якій повідомив про своє місце
роботи та надав довідку з місця роботи.

На думку колегії суддів, задовольняючи
позов ОСОБА_1 суд першої інстанції не
врахував, що позбавлення батьківських
прав слід розглядати як виключний і
надзвичайний засіб впливу на
недобросовісних батьків. Виходячи з
характеру такого засобу, його не можна
застосовувати тоді, коли це не
викликано необхідністю.

Колегія суддів вважає встановленим
факт неналежного виконання ОСОБА_2
обов'язків по вихованню дитини.
Відповідачем не було надано належних
доказів чинення з боку позивачки
перешкод у спілкуванні з дитиною. Разом
з тим, ОСОБА_1 не довела суду, що
спілкування відповідача з дитиною в
подальшому може призвести до порушень
прав та інтересів останньої.

За висновком колегії суддів висновок
органу опіки та піклування щодо
доцільності позбавлення ОСОБА_2
батьківських прав є недостатньо
обґрунтованим та суперечить інтересам
малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З урахуванням встановлених обставин
справи, особи відповідача, колегія
суддів вважає за доцільне застосувати
до відповідача заходи попередження
необхідність змінити своє ставлення до
виховання дитини, а контроль за
виконанням ним батьківських обов'язків
покласти на органи опіки та піклування.

Враховуючи викладене, рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 24 квітня 2014 року підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив
з того, що жодної перешкоди в
спілкуванні, вихованні дитини
відповідачу не чинилося, доказів на
підтвердження вказаної обставини суду
не надано.

Колегія суддів погоджується з
рішенням суду в у цій частині,
оскільки останнє відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той із
батьків, з ким проживає дитина, чинить
перешкоди тому з батьків, хто проживає
окремо, у спілкуванні з дитиною та у її
вихованні, зокрема якщо він ухиляється
від виконання рішення органу опіки та
піклування, другий із батьків має право
звернутися до суду з позовом про
усунення цих перешкод.

Як вбачається з матеріалів справи, з
заявою щодо спілкування та участі у
вихованні дитини ОСОБА_2 звернувся до
Служби у справах дітей Дніпровського
районної в м. Києві державної
адміністрації та до Дніпровського РУ
ГУ МВС України в м. Києві після
звернення до нього з позовом про
позбавлення батьківських прав, рішень
органу опіки та піклування з цього
приводу не приймалось.

Доказів того, що колишня дружина чинить
йому перешкоди у спілкуванні з дитиною,
крім вказаних заяв, відповідач суду не
надав.

Висновок суду першої інстанції про
відмову у задоволенні зустрічного
позову є законним, обґрунтованим, а
тому в цій частині підлягає
залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, судова колегія, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 24 квітня 2014 року в частині
задоволення позову про позбавлення
батьківських прав ОСОБА_2 відносно
малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Орган опіки та піклування
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації, про
позбавлення батьківських прав
відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність
змінити ставлення до виховання
малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Контроль за виконанням ОСОБА_2
батьківських обов'язків покласти на
орган опіки та піклування.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді:

Справа № 22-ц/796/7721/2014

Головуючий у суді першої інстанції: Чех
Н.А.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.