Провадження№2/521/2497/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

«14» липня 2014 року Малиновський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання
Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору
довічного утримання, -

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2013 року позивач звернулася до
Малиновського районного суду м. Одеси з
позовом до ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
розірвання договору довічного
утримання. В обгрунтування позовних
вимог зазначила, що . 21 грудня 2006 року
вона уклала договір довічного
утримання з ОСОБА_4. За умовами договору
ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_4
свою квартиру, , що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1,що належала їй на
праві приватної власності, а ОСОБА_4
зобов'язалась довічно утримувати
позивача та забезпечувати їжею, одягом,
ліками, грошима та іншою необхідною
допомогою, зберігаючи в безкоштовному
довічному користуванні позивача
вищезазначену квартиру. ОСОБА_4
сумлінно виконувала свої обов'язки за
договором довічного угримання, але
ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона померла. Чоловік
та донька ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2
деякий час навідувалися до позивача та
допомагали, пообіцявши позивачу, що
після оформлення їми документів на
спадщину все зміниться в кращу
сторону. Відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за законом від 18.01.2011
року, виданого державним нотаріусом
Комінтернівської державної
нотаріальної контори Одеської області,
Лисак A.B., відповідачі успадкували
квартиру, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, у рівних долях по ? частини
квартири. Після цього позивач
відповідачів жодного разу не бачила і
ніякої допомоги від них не отримувала.
Позивач також зазначила, що перебуває у
скрутному матеріальному становищі, у
зв'язку з чим змушена звернутись до
суду із зазначеним позовом. У зв'язку із
зазначеним позивач просила суд
ухвалити рішення, яким розірвати
договір довічного утримання від 21.12.2006
року; визнати недійсними свідоцтва про
право на спадщину за законом від 18.01.2011
року виданого державним нотаріусом
Комінтернівської державної
нотаріальної контори Одеської області,
Лисак A.B., а також стягнути з
відповідачів сплачений судовий збір.

У судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали
у повному обсязі, просили позов
задовольнити.

Відповідачі та їх представник позов не
визнали, проти його задоволення
заперечували, із підстав, зазначених у
письмових запереченнях проти позову.

Мотиви та додаткові доводи сторін
зафіксовані технічними засобами
судового засідання.

Суд заслухавши пояснення сторін,
показання свідків, дослідивши
матеріали справи вважає, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Так, судом встановлено, що 21 грудня 2006
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено
договір довічного утримання,
відповідно до умов якого відчужувач
ОСОБА_1 передає у власність набувачу
ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_1.
Набувач зобов'язується надавати
відчужувачу щомісячне матеріальне
забезпечення у розмірі 500,00 грн.;
забезпечувати їжею, одягом, ліками,
грошима та іншою необхідною допомогою,
зберігаючи в безкоштовному довічному
користуванні позивача вищезазначену
квартиру. Договір посвідчено державним
нотаріусом Сьомої Одеської державної
нотаріальної контори Мельник Л.В., та
зареєстровано в реєстрі за №2-4483.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину
за законом від 18 січня 2011 року, виданого
державним нотаріусом Комінтернівської
державної нотаріальної контори
Одеської області, Лисак A.B., відповідачі
ОСОБА_2 - дочка ОСОБА_4, ОСОБА_3 - чоловік
ОСОБА_4 успадкували квартиру, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у
рівних долях по ? частини квартири.

При цьому суд зауважує, що ОСОБА_2 на
поставлене судом запитання, щодо того,
коли вона в останнє бачила позивача - не
відповіла, а відповідач ОСОБА_3
зазначив, що сам отримав травму, та
знаходився на лікуванні, у зв'язку із
чим був позбавлений можливості
допомагати позивачу.

Окрім зазначеного, надані
відповідачами копії квитанцій про
оплату комунальних послуг не є
допустимими та належними доказами
того, що зазначені послуги оплачували
саме відповідачі.

Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12.06.2009
року «Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції», під час судового розгляду
предметом доказування є факти, якими
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення і підлягають встановленню
при ухваленні рішення.

Згідно п. 27 зазначеної Постанови,
враховуючи обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК
України).

Статтею 744 ЦК України визначено поняття
договору довічного утримання, а саме:
за договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч.1 ст.757 ЦК України у разі
смерті набувача його обов'язки за
договором довічного утримання
переходять до тих спадкоємців, до яких
перейшло право власності на майно, що
було передане відчужувачем.

Частина 1 ст.1270 ЦК України передбачає,
що для прийняття спадщини
встановлюється строк у шість місяців,
який починається з часу відкриття
спадщини. Звідси випливає, що особа, яка
звернулася до нотаріуса у встановлений
законом строк з заявою про прийняття
спадщини, зі спливом такого строку
вважається такою, що спадщину прийняла.

Отже, відповідачі прийняли спадщину
після смерті ОСОБА_4.

На вимогу відчужувача або третьої
особи, на користь якої він був
укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини,
договір може бути розірваний за
рішенням суду, що відповідає
положенням п.1 ч.1 ст.755 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та
наявних доказів, досліджених судом, а
також пояснень свідків, набувачі за
договором довічного утримання ОСОБА_4
виконувала належним чином свої
обов'язки.

Та на теперішній час, її
правонаступники ОСОБА_2, ОСОБА_3 не
виконують обов'язків набувача за
договором довічного утримання:
відчужувачем не опікуються.

Тому суд вважає за необхідне розірвати
договір довічного утримання від 21.12.2006
року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

За ч.1 ст.756 ЦК України у разі розірвання
договору довічного утримання (догляду)
у зв'язку з невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення. У цьому разі витрати,
зроблені набувачем на утримання та
(або) догляд відчужувача, не підлягають
поверненню.

Таким чином право власності на майно,
яке було передане ОСОБА_4 набувачеві,
повинно бути повернуте, а свідоцтва про
право на спадщину за законом - визнані
недійсними.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 підлягають
стягненню на користь позивачка
понесені останньою витрати по оплаті
судового збору, а саме в сумі 229,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 744, 756, 757, 1270 ЦК України, ст.ст. 3, 10,
11, 58-61, 79, 88, 197, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про розірвання договору довічного
утримання - задовольнити у повному
обсязі.

Розірвати договір довічного утримання
від 21 грудня 2006 року, укладений між
ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений
державним нотаріусом Сьомої Одеської
державної нотаріальної контори
Мельник Л.В., та зареєстрований в
реєстрі за №2-4483.

Визнати недійсними свідоцтва про право
на спадщину за законом від 18 січня 2011
року, видані державним нотаріусом
Комінтернівської державної
нотаріальної контори Одеської області,
Лисак A.B. на ім'я ОСОБА_2 та на ім'я
ОСОБА_3.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений
судовий збір у сумі 229,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

ГОЛОВУЮЧИЙ
А.П. ЦЕЛУХ