Справа № 191/2245/14-ц
Провадження № 2/191/1089/14
У Х В А Л А

"03" липня 2014 р. суддя Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області Прижигалінська Т.В.,
розглянувши заяву ОСОБА_1 про
забезпечення позову, –

В С Т А Н О В И В:

26.06.2014 року ухвалою суду було
відкрито провадження у цивільній
справі № 191/2245/14-ц за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в
сумі 15 091, 24 грн. Також до суду із заявою
про забезпечення позову звернувся
позивач, мотивуючи тим, що
заборгованість відповідач добровільно
не погашає протягом кількох місяців. За
місцем своєї реєстрації постійно не
проживає. Чи має відповідач будь-яке
майно або грошові кошти, за рахунок
яких можливо виконати рішення суду,
позивачу невідомо. З’ясувати ці
відомості у позасудовому порядку є
неможливим. З урахуванням того, що
відповідач не має наміру самостійно
погасити борг, він може вчинити дії
щодо розпорядження своїм майном,
передавши його третім особам, що
призведе до неможливості виконання
рішення суду. Вважає, що позов має бути
забезпечений арештом рухомого та
нерухомого майна відповідача в межах
суми заборгованості в сумі 15091, 24 грн.
Згідно ст.. 57 Закону України «Про
виконавче провадження» арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення. Просить суд накласти арешт на
все нерухоме та рухоме майно ОСОБА_2 в
межах суми боргу 15 091, 24 грн. та доручити
відповідному органу Державної
виконавчої служби виявити майно
ОСОБА_2, провести його опис зі
складанням акту опису та арешту.

Відповідно до ст. 151 ЦПК
України забезпечення позову за заявою
осіб, які беруть участь у справі,
допускається на будь-якій стадії
розгляду справи, якщо невжиття заходів
забезпечення позову може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
суду.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 152
ЦПК України позов може бути
забезпечений накладенням арешту на
майно або грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК
України заява про забезпечення позову
розглядається судом, в провадженні
якого перебуває справа, в день її
надходження без повідомлення
відповідача та інших осіб, які беруть
участь у справі.

Згідно п. 4 Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006
року розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог
пересвідчитися зокрема в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову, а
також відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулась з такою заявою,
позовним вимогам.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Дана норма повною мірою діє при
вирішенні питання про забезпечення
позову, тобто особа, яка просить про
вжиття таких заходів, повинна додати
докази на підтвердження необхідності
вжиття певного виду забезпечення
позову.

Розглянувши заяву про
забезпечення позову, суд приходить до
висновку, що заявником ОСОБА_1 не було
належним чином обґрунтовано та не було
надано жодного належного доказу, що
відповідач не має наміру самостійно
погасити борг, що він може вчинити дії
щодо розпорядження своїм майном,
передавши його третім особам та, що
існує реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову.

Таким чином, суд вважає
необхідним в задоволенні заяви про
забезпечення позову відмовити.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 151 – 153 ЦПК України суд,
–

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1
про забезпечення позову відмовити.

Копію ухвали направити
ОСОБА_1 для відома.

Ухвала може бути оскаржена
до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Синельниківський міськрайонний суд
протягом п»яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Суддя

ОСОБА_3