Справа № 346/65/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1326/2014
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого : Мелінишин Г.П.

суддів: Ковалюка
Я.Ю., Шалаути Г.І.

секретаря: Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ДНЗ «Коломийський професійний ліцей
сфери послуг», третя особа - директор
ДНЗ «Коломийський професійний ліцей
сфери послуг» ОСОБА_3 про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, компенсації
за невикористану відпустку та
відшкодування моральної шкоди за
апеляційною скаргою Державного
навчального закладу «Коломийський
професійний ліцей сфери послуг» на
рішення Коломийського міськрайонного
суду від 16 квітня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд
із позовом, уточнивши його в
подальшому, до ДНЗ «Коломийський
професійний ліцей сфери послуг», третя
особа - директор ДНЗ «Коломийський
професійний ліцей сфери послуг» ОСОБА_3
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, компенсації за невикористану
відпустку та відшкодування моральної
шкоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що згідно
наказу № 99-к від 01.09.2011 року прийнятий
на роботу викладачем дисциплін
правознавства, основ правових знань та
предмета «Захист Вітчизни» з повним
педагогічним навантаженням ДНЗ
«Коломийський професійний ліцей сфери
послуг» за контрактом, укладеним
строком до 01.09.2016 року. Наказом від
30.08.2013 року № 57-к вказаний контракт
розірвано та звільнено його з роботи.
Вважав звільнення незаконним, оскільки
контракт розірвано в односторонньому
порядку без будь-яких правових підстав.
В зв'язку із цим просив також стягнути
на його користь середній заробіток за
час вимушеного прогулу, компенсацію за
невикористану відпустку, що пов'язано
зі здійсненням представництва
інтересів ДНЗ в період відпустки в
Коломийському міськрайонному суді, та
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду від 16 квітня 2014 року позов
задоволено частково. Поновлено строк
звернення до суду та поновлено ОСОБА_2
на посаді викладача Державного
навчального закладу «Коломийський
професійний ліцей сфери послуг».

Стягнуто з ДНЗ «Коломийський
професійний ліцей сфери послуг» на
користь ОСОБА_2 14 695,85 грн.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, 306,93 грн. компенсації за час
невикористаної відпустки та 1 500,00 грн.
моральної шкоди.

Стягнуто з директора ДНЗ «Коломийський
професійний ліцей сфери послуг» ОСОБА_3
на користь ДНЗ «Коломийський
професійний ліцей сфери послуг» 14 695,80
грн. шкоди завданої у зв'язку із
незаконним звільненням.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Також вирішено питання судових витрат.

Рішення в частині поновлення на роботі
допущено до негайного виконання.

На дане рішення ДНЗ «Коломийський
професійний ліцей сфери послуг» подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.

Вважає помилковим висновок суду про те,
що ОСОБА_2 працював у ДНЗ за основним
місцем роботи, а не за сумісництвом. При
цьому судом не взято до уваги, що
трудова книжка ОСОБА_2 відповідно до
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників, затв.
наказом Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
України №58 від 29.07.1993 року знаходиться
у Коломийському навчально-виховному
комплексі №9 «Школа -
природничо-математичний ліцей» -
основним місцем роботи позивача, а не у
відповідача. Крім того, запис у
трудовій книжці про роботу ОСОБА_2 у ДНЗ
«Коломийський професійний ліцей сфери
послуг» проведено не інспектором
кадрів ОСОБА_4 Відповідно позивач не
звертався до ДНЗ з приводу видачі
довідки про роботу за сумісництвом для
проведення відповідного запису в
трудовій книжці за основним місцем
його роботи, і така йому не видавалась.

Поза увагою суду залишилась і та
обставина, що ОСОБА_2 як суміснику було
закріплено дві години педагогічного
навантаження в день, що повністю
відповідає вимогам п.2 Постанови КМУ
«Про роботу за сумісництвом».

Помилковим є також і висновок суду про
те, що ОСОБА_2 при визначенні його
фахової професійності має переваги на
залишення на роботі перед іншим
викладачем ОСОБА_5 Так, ОСОБА_5 має
безперервний педагогічний стаж 34 роки,
вищу кваліфікаційну категорію, курси
МОіН підвищення кваліфікації 2013 р. за
спеціальністю «Правознавство»,
«Основи філософії», викладав 10 років
«Основи правознавства» ще до прийняття
ОСОБА_2 на роботу.

Не надано належної оцінки і показам
свідків ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, аналогічно як і поясненням
третьої особи ОСОБА_3 В той же час судом
взято до уваги тільки свідчення
заінтересованих осіб зі сторони
позивача ОСОБА_9, ОСОБА_10, хоча такі
спростовуються матеріалами справи і
підлягали критичній оцінці.

Також судом безпідставно поновлено
строк звернення до суду із даним
позовом. При цьому суд помилково
зазначив, що із наказом про звільнення
позивач ознайомився тільки 10.12.2013 року.
Фактично, із наказом про звільнення
№57-к від 30.08.2013 року ОСОБА_2 був
ознайомлений 30.08.2013 року, про що
особисто зазначив «з наказом не
згідний» та підписав його. Крім того,
клопотання про поновлення строку
звернення до суду позивач не заявляв.

Неправильно судом стягнуто і
компенсацію за час невикористаної
відпустки в розмірі 306,93 грн. При цьому
судом не взято до уваги, що
відповідачем наказ про відкликання
позивача із відпустки не видавався.
Приймати участь у судових засіданнях
Коломийського міськрайонного суду на
безоплатній основі ОСОБА_2 погодився по
усній домовленості з колишнім
директором ОСОБА_11 В той же час
будь-яких доказів щодо затраченого
часу в судових засіданнях ним не
представлено. Крім того, суд по власній
ініціативі, без відповідного
клопотання позивача, витребував дані
докази, чим порушив вимоги
процесуального закону.

Апелянт вказує також і на
необґрунтованість висновку суду в
частині стягнення моральної шкоди,
оскільки позивачем не доведено
наявність причинного зв'язку між його
звільненням та погіршенням стану
здоров'я. В той же час записи в
амбулаторній картці констатують
тільки наявність відповідного
захворювання.

З цих підстав просив рішення суду
скасувати, провадження у справі
закрити.

В засіданні апеляційного суду
представник апелянта доводи скарги
підтримав, а ОСОБА_3 - визнала з
наведених в ній мотивів.

ОСОБА_2 доводів скарги не визнав
посилаючись на обґрунтованість
висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд, за
нормою ч.1 ст.214 ЦПК України, вирішує
питання щодо обставин, якими
обґрунтовуються вимоги і заперечення,
та якими доказами вони підтверджуються
та чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи,
та докази на їх підтвердження; які
правовідносини випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з
того, що посада викладача дисциплін
правознавства, основ правових знань та
предмета «Захист Вітчизни» ДНЗ
«Коломийський професійний ліцей сфери
послуг» була місцем основної праці
позивача, а тому його звільнення з
роботи за сумісництвом є незаконним.
Відповідно підлягають стягненню на
його користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу, компенсація за час
невикористаної відпустки та завдана
внаслідок звільнення моральна шкода.

Однак такий висновок суду не
ґрунтується на вимогах закону та не
відповідає матеріалам справи.

Як вбачається зі змісту наказу від
01.09.2011 року № 99-к згідно заяви ОСОБА_2
від 29.08.2011 року його з 01.09.2011 року
прийнято на посаду викладача
правознавства ДНЗ «Коломийський
професійний ліцей сфери послуг» на
контрактній основі (а.с.7 т.1).
Аналогічний запис про це міститься і в
трудовій книжці під № 15 (а.с.130 т.1).

Наказом № 57-к від 30.08.2013 року
позивача звільнено з роботи на
підставі ст. 7 КЗпП України та п.8
Положення про умови роботи за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій,
затв. наказом Міністерства праці
України, Міністерства юстиції
України,Міністерства фінансів України
від 28 червня 1993 року N 43. Запис про
звільнення в трудовій книжці
відсутній.

Наявність запису про прийняття на
роботу і відсутність запису про
звільнення встановлено апеляційним
судом при огляді оригіналу трудової
книжки.

Відповідно до положень ст. 21 КЗпП
України працівники мають право
реалізувати свої здібності до
виробничої праці шляхом укладення
трудового договору на одному або
одночасно на декількох підприємствах,
в установах, організаціях. Це дозволяє
працівникам, крім основного трудового
договору, укладати трудові договори
про роботу за сумісництвом. П. 1.1
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників, затв.
наказом Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
України №58 від 29.07.1993 року містить
термін «основне місце роботи».
Основний трудовий договір може бути
укладений з умовою як про повний, так і
про неповний робочий час. Інші трудові
договори, укладені тим же працівником
без звільнення з основного місця
роботи, є трудовими договорами про
роботу за сумісництвом (крім угод про
виконання робіт, не визнаних
законодавством сумісництвом).

Як передбачено п. 1 Положення про умови
роботи за сумісництвом працівників
державних підприємств, установ і
організацій сумісництвом вважається
виконання працівником, крім своєї
основної, іншої регулярної оплачуваної
роботи на умовах трудового договору у
вільний від основної роботи час на тому
ж або іншому підприємстві, в установі,
організації або у громадянина
(підприємця, приватної особи) за наймом.
Звільнення з роботи за сумісництвом
провадиться з підстав, передбачених
законодавством, а також у разі
прийняття працівника, який не є
сумісником, чи обмеження сумісництва у
зв'язку з особливими умовами та режимом
праці без виплати вихідної допомоги (п.
8 Положення). За змістом п. 9 Положення
запис у трудову книжку відомостей про
роботу за сумісництвом провадиться за
бажанням працівника власником або
уповноваженим ним органом за місцем
основної роботи. Запис цей робиться за
основним місцем роботи на підставі
довідки, яку працівник подає з роботи,
що виконується за суміщенням.

Згідно п. 2 постанови Кабінету
Міністрів України від 3 квітня 1993 р. N 245
«Про роботу за сумісництвом
працівників державних підприємств,
установ і організацій» встановлено, що
тривалість роботи за сумісництвом не
може перевищувати чотирьох годин на
день і повного робочого дня у вихідний
день. Загальна тривалість роботи за
сумісництвом протягом місяця не
повинна перевищувати половини
місячної норми робочого часу.

Встановлено, що основним місцем роботи
ОСОБА_2 є посада вчителя предмету
«Захист Вітчизни» Коломийського
навчально-виховного комплексу №9
«Школа - природничо-математичний
ліцей», куди він прийнятий на підставі
наказу Управління освіти Коломиської
міської ради № 169-К від 31.09.2011 року. Саме
працівником ліцею ведеться трудова
книжка позивача, тут вона зберігається,
що відповідає положенням Інструкції
про порядок ведення трудових книжок
працівників. Наведені обставини
підтверджуються письмовими
документами, зокрема, інформацією про
роботу ОСОБА_2 в Коломийському
навчально-виховному комплексі №9
«Школа - природничо-математичний
ліцей» №204/02-04 від 20.06.2013 року, довідками
про доходи (а.с. 65, 151-154 т.1), довідкою №129
від 28.04.2014 року (а.с.18 т.2).

Факт роботи ОСОБА_2 за сумісництвом в
ДНЗ підтверджується також і тривалістю
його роботи - кількістю годин
педагогічного навантаження в день, що
відповідає вимогам п. 2 постанови
Кабінету Міністрів України від 3 квітня
1993 р. N 245 «Про роботу за сумісництвом
працівників державних підприємств,
установ і організацій».

Посилання ОСОБА_2, що доказом його
основного місця роботи в Коломийському
професійному ліцеї сфери послуг є
більше, ніж в Коломийському
навчально-виховному комплексі №9
«Школа - природничо-математичний
ліцей» педагогічне навантаження не
заслуговує на увагу, оскільки
відповідно до вимог трудового
законодавства основний трудовий
договір може бути укладений і на
неповний робочий час.

Голослівним є також і доводи позивача
щодо підтвердження його основного
місця роботи у відповідача умовами
контракту, укладеного 01.09.2011 року між
ДНЗ «Коломийський професійний ліцей
сфери послуг» в особі колишнього
директора ОСОБА_11 та ним. Як вбачається
із змісту цього контракту такий не
відповідає вимогам Типової форми
контракту з працівником, затвердженої
наказом Міністерства праці України від
15 квітня 1994 р. N 23, Положенню про порядок
укладання контрактів при прийнятті
(найманні) на роботу працівників,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 19 березня 1994 р. N
170.

Як вбачається із трудової книжки
ОСОБА_2 під №15 зроблено запис про його
роботу на посаді викладача по
контракту в Коломийському
професійному ліцеї сфери послуг.

Встановлено, що даний запис зроблено із
порушенням п.9 Положення про умови
роботи за сумісництвом працівників
державних підприємств, установ і
організацій, зокрема без видачі
довідки про роботу за сумісництвом.

З матеріалів справи видно, що в зв'язку
із зменшенням обсягу набору по
держзамовленню учнів на навчання за
спеціальністю «Слюсар з ремонту
автомобілів; електрозварник ручного
зварювання» зменшується педагогічне
навантаження викладачів та
скорочуються посади майстрів в/н в
штатному розписі даної спеціальності
працівників Коломийського
професійного ліцею сфери послуг
попереджено про можливе наступне
звільнення, в тому числі і ОСОБА_2
(а.с.84-85 т.1).

Встановлено, що із наказом №98 від 20.06.2013
року «Про попередження педагогічних
працівників ліцею» позивач
ознайомився, однак від підпису про
ознайомлення відмовився, про що
складено відповідний акт (а.с.86 т.1).

Враховуючи вище наведені обставини та
необхідність забезпечення в зв'язку із
цим роботою основного працівника
ОСОБА_5, збільшення йому педагогічного
навантаження, що підтверджено його
заявою, ДНЗ «Коломийський професійний
ліцей сфери послуг» відповідно до
вимог трудового законодавства вправі
був звільнити ОСОБА_2 як сумісника із
роботи.

При цьому будь-яких законних прав та
інтересів позивача не порушено, а тому
підстав для його поновлення на роботі
колегія суддів не вбачає.

Зважаючи на те, що позовні вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди
є похідними від вимоги про поновлення
на роботі, у задоволенні цих вимог
також слід відмовити.

Помилковим є і висновок суду щодо
задоволення позову в частині стягнення
компенсації за час невикористаної
відпустки.

За змістом ст. ст. 58, 60 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Обґрунтовуючи свої вимоги в цій
частині позивач посилався на те, що в
період відпустки він здійснював
представництво інтересів ДНЗ в
Коломийському міськрайонному суді.

Разом з тим, будь-яких належних та
допустимих доказів на підтвердження
цих позовних вимог ним судом не
представлено.

Вирішуючи даний спір суд першої
інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК
України на зазначені вимоги закону
уваги не звернув, не встановив, чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; у достатньому обсязі не
визначився щодо характеру спірних
правовідносин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
рішення, що призвело до неправильного
вирішення справи, не може залишатися в
силі і підлягає до скасування з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Що стосується доводів апелянта про
пропуск позивачем строку звернення до
суду із даним позовом, то колегія
суддів не приймає їх до уваги виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП
строків звернення до суду за
вирішенням трудового спору суд
відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
з'ясовує не лише причини пропуску
зазначеного строку, а й усі обставини
справи, права та обов'язки сторін. При
необґрунтованості вимог суд відмовляє
в позові з цих підстав без посилання на
строки звернення до суду, оскільки вони
стосуються захисту порушеного права.

Тому відповідно апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316,317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Державного
навчального закладу «Коломийський
професійний ліцей сфери послуг»
задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного
суду від 16 квітня 2014 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ДНЗ
«Коломийський професійний ліцей сфери
послуг», третя особа - директор ДНЗ
«Коломийський професійний ліцей сфери
послуг» ОСОБА_3 про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, компенсації
за невикористану відпустку та
відшкодування моральної шкоди
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Г.П. Мелінишин

Судді:
Я.Ю. Ковалюк

Г.І. Шалаута