У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

5 лютого 2014 року
м. Київ Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом прокурора
Ленінського району Автономної
Республіки Крим в інтересах держави в
особі Бєлінської сільської ради
Ленінського району Автономної
Республіки Крим до Бєлінської
сільської ради Ленінського району
Автономної Республіки Крим, ОСОБА_1,
міського районного управління
Державного земельного агентства у м.
Керч та Ленінському районі Автономної
Республіки Крим про визнання рішення
та державного акта про право власності
на земельну ділянку недійсними,
зобов'язання вчинити дії, за касаційною
скаргою заступника прокурора
Автономної Республіки Крим на рішення
Ленінського районного суду Автономної
Республіки Крим від 23 вересня 2013 року
та рішення Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 27
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року прокурор Ленінського
району Автономної Республіки Крим
звернувся до суду в інтересах держави в
особі Бєлінської сільської ради
Ленінського району Автономної
Республіки Крим із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що рішенням
Бєлінської сільської ради Ленінського
району Автономної Республіки Крим від
13 грудня 2007 року ОСОБА_1 надано
дозвіл на розробку технічної
документації з передачі земельної
ділянки у приватну власність для
будівництва та обслуговування
човнового гаражу. Рішенням Бєлінської
сільської ради Ленінського району
Автономної Республіки Крим від 24
вересня 2009 року ОСОБА_1 передано у
власність земельну ділянку площею 0,0058
га для обслуговування човнового гаражу
НОМЕР_1 у човновому кооперативі
«Меркурій» у с. Золоте Ленінського
району Автономної Республіки Крим та
зобов'язано останнього оформити
державний акт про право власності на
зазначену земельну ділянку. 28 квітня 2010
року ОСОБА_1 видано державний акт на
право власності на зазначену земельну
ділянку.

Оскільки при виділенні зазначеної
земельної ділянки порушені норми
чинного природоохоронного та
земельного законодавства України, а
саме ст. ст. 59, 60 ЗК України, ст. 88 ВК
України, що суперечать інтересам
держави та не враховано прибережну
захисну смугу, тобто водний фонд,
прокурор просив визнати недійсними
рішення Бєлінської сільської ради
Ленінського району Автономної
Республіки Крим від 13 грудня 2007 року та
від 24 вересня 2009 року; визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку, виданий
28 квітня 2010 року на ім'я ОСОБА_1 та
скасувати його державну реєстрацію;
повернути зазначену земельну ділянку
до земель запасу державної власності.

Рішенням Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 23
вересня 2013 року у задоволенні позову
прокурора відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 27
листопада 2013 року апеляційну скаргу
заступника прокурора Автономної
Республіки Крим задоволено частково.
Рішення суду першої інстанції змінено:
виключено з мотивувальної частини
посилання на застосування позовної
давності. В іншій частині рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Автономної Республіки Крим
просить скасувати оскаржувані судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції, з висновками якого в цій
частині погодився й суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що на час
передачі у власність ОСОБА_1 спірної
земельної ділянки межі прибережної
захисної смуги не встановлено, доказів
належності спірних земельних ділянок
до земель водного фонду позивачем не
надано.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду першої та
апеляційної інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваних рішень.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Автономної Республіки Крим відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 23
вересня 2013 року в незмінній при
апеляційному перегляді частині та
рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 27
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко