УХВАЛА

іменем україни

2 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
суми боргу за касаційною скаргою
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_3 на рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 28 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 25 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_3 звернувся до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
4 липня 2012 року він передав у власність
ОСОБА_4 швейну продукцію на загальну
суму 18 905 грн, та у грудні 2012 року ним
була передана відповідачці така ж
продукція, за яку остання не
розрахувалась і станом на 21 березня 2013
року має перед ним борг у розмірі 42 425
грн. На його неодноразові звернення про
повернення боргу, ОСОБА_4 обіцяла
повернути борг та написала розписку
про повний розрахунок за отриману нею
продукцію лише на суму 18 905 грн у строк
до 1 вересня 2012 року, проте борг не
повернула.

Ураховуючи зазначене, позивач
просив стягнути з відповідачки
42 425 грн боргу та судові витрати.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 28 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 25 березня 2014 року, позов суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи

ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на його користь суму боргу за
отриманий товар у розмірі 18 905 грн.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_3, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить змінити
вказані судові рішення, збільшивши
суму боргу, стягнутого з ОСОБА_4 до 42 365
грн.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що між сторонами виникли
зобов'язання, відповідачка не
повернула позивачу кошти у розмірі 18 905
грн в обумовлений строк, а в іншій
частині позовних вимог позивачем не
надано доказів на підтвердження вимог
про боргові зобов'язання.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 швейну
продукцію відповідно до накладної
№ 35 від 4 липня 2012 року на суму 18 905 грн;
за накладною № 40 від 12 грудня 2012 року на
суму 12 435 грн; за накладною № 40 від 12
грудня 2012 року на суму 12 435 грн; за
накладною № 401 від 14 грудня 2012 року на
суму 3 675 грн; за накладною № 42 від 15
грудня 2012 року на суму 2 120 грн; за
накладною № 43 від 19 грудня 2012 року на
суму 5 120 грн. ОСОБА_4 написала розписку
про повний розрахунок за отриману нею
продукцію на суму 18 905 грн у строк до
1 вересня 2012 року, проте борг не
повернула і станом на 21 березня 2013 року,
за твердженням позивача, має борг у
розмірі 42 425 грн.

Задовольняючи позов, районний суд
послався на загальні норми
зобов'язального права, проте не
встановив, які саме зобов'язання
виникли між сторонами, не вказав, з
якого саме договору виникли
зобов'язання, не дав оцінки накладним
№№ 40-43, які датовані груднем 2012 року на
загальну суму 23 460 грн, у рішеннях не
зазначив, чому не приймає до уваги такі
докази та мотиви відхилення доводів
позивача про передачу ним та отримання
відповідачем товарів.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком суду, в якому зазначені лише
загальні норми зобов'язального права,
без вказівки на конкретний договір,
проте зазначив, що між сторонами
виникли відносини з новації боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1053 ЦК України за
домовленістю сторін борг, що виник із
договорів купівлі-продажу, найму майна
або з іншої підстави, може бути
замінений позиковим зобов'язанням.

Отже, умовами
здійснення новації є, по-перше,
двостороння угода (домовленість),
по-друге, дотримання форми такого
правочину (новаційного договору), тобто
у формі, передбаченій для укладання
договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК
України), а, по-третє, це дійсність
первинного зобов'язання.

У порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК
України апеляційний суд не встановив
яка була домовленість між сторонами,
який договір та чи була домовленість
замінити первинне зобов'язання
позиковим зобов'язанням. Крім того, суд
не встановив, яке саме первинне
зобов'язання існувало між сторонами та
які правовідносини виникли між ними.

Зазначаючи про позикове зобов'язання
між сторонами, апеляційний суд не
звернув уваги на положення ст. ст. 1046, 1047
ЦК України, згідно з якими за договором
позики одна сторона передає у
власність другій стороні грошові
кошти, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві суму позики.

Отже, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК
України суди на зазначені положення
закону уваги не звернули, не встановили
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають з встановлених обставин, не
вказали, яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин, та
не встановили, яке зобов'язання виникло
між сторонами.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 28 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 25 березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко