Номер провадження: 22-ц/785/5122/14
Головуючий у першій інстанції Гандзій
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 03 квітня 2014
року у цивільній справі за позовною
заявою Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та за зустрічною позовною заявою
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» про визнання
недійсним кредитного договору в
порядку Закону України «Про захист
прав споживачів»,

встановила:

11 січня 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Укрсоцбанк» (далі ПАТ
«Укрсоцбанк») звернулося до суду з
позовом, в якому після уточнення
позовних вимог ставило питання про
стягнення з відповідача на його
користь заборгованості у розмірі 5812920,13
грн., що є еквівалентом 727251,36 доларів
США за офіційним курсом НБУ станом на
22.11.2013 р., з яких сума заборгованості за
кредитом - 3114312,59 грн. (389630 доларів США),
заборгованість за відсотками - 2291780,40
грн. (286723,43 доларів США), пеня за
несвоєчасне повернення кредиту - 112208,33
грн. (14038,32 доларів США), пеня за
несвоєчасне повернення відсотків -
294618,81 грн. (36859,60 доларів США).

Крім того позивач ставив питання про
звернення стягнення на предмет іпотеки
- земельну ділянку (кадастровий номер:
020060048) загальною площею 0,1 га, та
житловий будинок, загальною площею 330,8
кв.м., житловою площею 09,2 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_3 на праві власності,
шляхом продажу предмета іпотеки банком
від свого імені будь-якій
особі-покупцеві на підставі договору
купівлі-продажу, та стягнення зі ОСОБА_3
судового збору в сумі 3 441 грн.

Свої позовні вимоги позивач мотивував
тим, що 18 серпня 2008 року між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»
(далі АКБ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 був
укладений Договір про надання
відновлювальної кредитної лінії
№2008/13-1-08/406, відповідно до якого АКБ
«Укрсоцбанк» надав ОСОБА_3 у тимчасове
користування грошові кошти в
еквіваленті грошового зобов'язання у
сумі 410 000 доларів США за курсом НБУ на
дату видачі, з кінцевим терміном
повернення всієї заборгованості до
17.08.2023 року, зі сплатою 13,50 відсотків.

В якості забезпечення виконання
договору між ПАТ «Укрсоцбанк», яке є
правонаступником АКБ «Укрсоцбанк», та
ОСОБА_3 18 серпня 2008 року було укладено
Іпотечний договір (нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4.), реєстровий № 1390 (далі -
Іпотечний договір), згідно якого
іпотекодавець передав Банку в іпотеку
наступне нерухоме майно:

земельну ділянку (кадастровий номер
020060048), загальною площею 0,1 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

житловий будинок, загальною площею 330,8
метрів квадратних та жилою площею 90,2
метрів квадратних, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, що належать
іпотекодавцю на підставі права
приватної власності.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 умови
договору виконує неналежним чином,
просили їх позовні вимоги
задовольнити.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, та
звернувся до суду із зустрічною
позовною заявою, в якій ставив питання
про визнання недійсним кредитного
договору № 2008/13-1-08/406 від 18 серпня 2008
року.

Свої зустрічні позовні вимоги
мотивував відсутністю факту отримання
ним грошових коштів та порушенням його
прав банком, який обманним шляхом
скористався нагодою отримати іпотечне
майно.

У судовому засіданні представник ПАТ
«Укрсоцбанк» зустрічний позов не
визнала, просила суд залишити його без
задоволення, свої позовні вимоги
просила задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 03 квітня 2014
року позов ПАТ «Укрсоцбанк» було
задоволено в повному обсязі, у
задоволенні зустрічної позовної заяви
ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове,
яким його позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі, у задоволенні
позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк»
відмовити, посилаючись на те, що
рішення суду ухвалено із порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
часткового задоволення апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про
задоволення позовних вимог ПАТ
«Укрсоцбанк» в повному обсязі, суд
виходив із того, що боржник ОСОБА_3
порушив умови кредитного договору,
укладеного 18 серпня 2008 року між АКБ
«Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 про надання
відновлювальної кредитної лінії
№2008/13-1-08/406 (далі - Кредитний договір), а
тому з нього на користь банку підлягає
стягненню вся сума кредитної
заборгованості, заборгованість за
відсотками, пеня за несвоєчасне
повернення кредиту та пеня за
несвоєчасне повернення відсотків.

Однак з таким висновком суду колегія
суддів погоджується частково, з огляду
на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 18
серпня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_3 був укладений Кредитний
договір, згідно якого банк надав ОСОБА_3
відновлювальну кредитну лінію
№2008/13-1-08/406, після чого ОСОБА_3 отримав
кредит у сумі 389 630 доларів США, із яких
368 630 доларів США - 18.08.2008 року; 14 000
доларів США - 05.09.2008 року; 7 000 доларів США
- 09.10.2008 року.

Доказом отримання вищезазначених
грошових коштів свідчать заяви ОСОБА_3
на отримання кредитних коштів, в яких є
його підпис про їх отримання (а.с. 12, 78,79,
80).

Іншим доказом отримання ОСОБА_3
зазначених кредитних коштів свідчить
факт сплати ним відсотків за
користування кредитом у загальній сумі
13991,44 доларів США, що є еквівалентом
85068,13 грн. (а.с.94).

Зазначеними обставинами
підтверджуються доводи заявника
апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що
він не отримував кредитних коштів у
сумі 410 000 доларів США, як зазначено в
позові, однак повністю спростовуються
його доводи щодо неотримання ним в
кредит грошових коштів у сумі 389 630
доларів США.

Договір про відкриття (надання)
кредитної (невідновлювальної) лінії є
одним із видів кредитного договору, а
кредитна лінія - однією із форм її
кредитування, в якій у межах
встановленого ліміту здійснюється
видача і погашення кредиту кількома
частинами (траншами). Оскільки в цьому
договорі передбачено всі істотні
умови, необхідні для кредитного
договору, то зобов'язання з надання
кредиту є дійсним із моменту укладення
кредитного договору - договору про
відкриття кредитної лінії.

У відповідності до п.п. 11,21 постанови
Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
надання та одержання кредиту в
іноземній валюті, сплата процентів за
таким кредитом - не потребують
наявності індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу у
жодній зі сторін кредитного договору.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, починаючи з січня 2009 року
ОСОБА_3 став порушувати умови
Кредитного договору і перестав
сплачувати відсотки за користування
кредитними коштами і взагалі не
сплачував банку заборгованість по тілу
кредиту, яку він мав розпочати
сплачувати з березня 2009 року (а.с.56).

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Особливості регулювання відносин за
договором про надання споживчого
кредиту встановлені законом.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України
передбачено, що у разі, якщо договором
встановлено зобов'язання позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
проценти, належні йому відповідно до
ст. 1048 ЦК України.

Крім цього, у відповідності до статей
1055, 1056 ЦК України кредитний договір
укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з
недодержанням письмової форми, є
нікчемним. Позичальник має право
відмовитися від одержання кредиту
частково або в повному обсязі -
повідомивши про це кредитодавця до
встановленого договором строку його
надання, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно до статей 525, 526 ЦК України
зобов'язання мають виконуватися
належним чином відповідно до умов
кредитного договору та Цивільного
кодексу, інших актів цивільного
законодавства. Одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору - є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною (ст. 638 ЦК України).

У відповідності до вимог, передбачених
ст. 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного і обґрунтованого
висновку про необхідність стягнення із
ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк»
кредитної заборгованості, яка
складається із заборгованості по тілу
кредиту, відсотків за користування
кредитом, пені за несвоєчасне
повернення кредиту та пені за
несвоєчасне повернення відсотків.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з висновком суду про те,
що з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Укрсоцбанк» підлягає стягненню
заборгованість за відсотками за
користування кредитними коштами,
виходячи із ставки 14,5 %, у сумі 2 291 780,40
грн., що є еквівалентом 286 723,43 доларів
США,виходячи з наступних обставин.

Так, як вбачається з Кредитного
договору, при його укладенні була
встановлена процента ставка за
користування кредитом у розмірі 13,5 %.

Зазначені умови договору були
погоджені сторонами і після його
укладення почали виконуватись
сторонами.

В подальшому, а саме 07.10.2008 року за вих.
№ 09-12/96-6206, на адресу відповідача,
банком був направлений лист про
підвищення відсоткової ставки за
договором кредиту з 13,5 % до 14,5 % річних
(а.с.81).

Однак, матеріали справи не містять
доказів отримання відповідачем ОСОБА_3
зазначених змін до основного
Кредитного договору, а також того, що
він був ознайомлений із вказаними
змінами, а також того, що він розпочав
сплачувати відсотки у збільшеному
розмірі, тобто 14,5 %.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що
він не був ознайомлений з тим, що
процентна ставка за користування
кредитом була збільшена із 13,5 % до 14,5 %,
не спростована матеріалами справи, а
тому є обгрунтованими.

Пунктом 28 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішені
спорів, що виникають з кредитних
відносин» №5 від 30.03.2012 року
передбачено, що при вирішенні спорів
щодо правомірності підвищення
процентної ставки згідно із ст. 1056-1 ЦК
України у зв'язку з прийняттям Закону
України від 12.12.2008 р. № 661-VI «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо заборони банкам
змінювати умови договору банківського
вкладу та кредитного договору в
односторонньому порядку», яким
передбачено, що встановлений кредитним
договором розмір фіксованої
процентної ставки не може бути
збільшений банком в односторонньому
порядку, а також, що умова договору щодо
права банку змінювати розмір
фіксованої процентної ставки в
односторонньому порядку є нікчемною -
суди мають виходити з того, що цей Закон
набрав чинності лише з 10.01.2009 року.
Виходячи із закріпленого Конституцією
України принципу незворотності дії в
часі законів та інших
нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58) -
всі рішення банку в будь-якій формі
(постанова, рішення, інформаційний
лист) щодо підвищення процентної
ставки в односторонньому порядку є
неправомірними лише з 10.01.2009 р. Такий
висновок міститься в Рішенні
Конституційного Суду України від 09.02.1999
р. № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в
часі законів та інших
нормативно-правових актів.

При підвищенні процентної ставки
з'ясуванню підлягають визначена
договором процедура підвищення
процентної ставки (лише повідомлення
позичальника чи підписання додаткової
угоди тощо), дії позичальника щодо
прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на викладене, та враховуючи, що
відповідач ОСОБА_3 не був належним
чином повідомлений про підвищення
процентної ставки за користування
кредитом, колегія суддів дійшла
висновку про незаконність нарахування
банком процентів за користування
кредитними коштами у розмірі 14,5 % і
вважає за необхідне розраховувати
зазначені проценти у розмірі 13,5 %
річних.

З цих підстав колегія суддів
погоджується з розрахунком ПАТ
«Укрсоцбанк» стосовно нарахування 13,5 %
річних за весь час користування
кредитними коштами (а.с.182-184), а тому
вважає за необхідне рішення суду
змінити, в частині розміру процентів за
користування кредитними коштами, та
відраховувати їх із ставки 13,5 %.

У зв'язку з цим мотивувальна та
резолютивна частини рішення
підлягають зміні, в частині розміру
заборгованості по відсоткам за
користування кредитними коштами, який
має складати не 2 291 780,40 грн., що є
еквівалентом 286 723,43 доларів США, а 2 130
960,76 грн., що є еквівалентом 266 603,37
доларів США.

Із матеріалів справи також вбачається,
що відповідач ОСОБА_3 в якості
забезпечення Кредитного договору, 18
серпня 2008 року уклав з АКБ
«Укрсоцбанк» Іпотечний договір, згідно
якого передав банку:

земельну ділянку (кадастровий номер
020060048), загальною площею 0,1 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

житловий будинок, загальною площею 330,8
метрів квадратних та жилою площею 90,2
метрів квадратних, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, що належать
іпотекодавцю на підставі права
приватної власності.

У відповідності до ст. 12 Закону України
«Про іпотеку» у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержаталь
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання - звернути
стягнення на предмет іпотеки. Статтею 15
цього ж Закону встановлено, що іпотека
земельних ділянок здійснюється
відповідно до цього Закону. Заборони та
обмеження щодо відчуження і цільового
використання земельних ділянок,
встановлені Земельним Кодексом
України, є чинними при їх іпотеці.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

У відповідності до п. 37 вищезазначеної
постанови Пленуму ВССУ з розгляду
цивільних і кримінальних справ № 5 від
30.03.2012 року невиконання вимог ч. 1 ст. 35
Закону України «Про іпотеку» про
надіслання іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про усунення
порушення зобов'язання - не є
перешкодою для реалізації права
іпотекодержателя звернутися у
будь-який час за захистом своїх
порушених прав до суду (на відміну від
інших способів звернення стягнення (ч. 3
ст. 33 цього Закону), оскільки
іпотекодавець у судовому засіданні має
можливість заперечувати проти вимог
іпотекодержателя, що відповідає ст. 124
Конституції України.

Крім цього, п. 9 вказаної постанови
Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ передбачено, що
право вибору способу захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК
України, ст.ст. 3,4 ЦПК України).

У разі звернення стягнення на предмет
іпотеки на підставі рішення суду,
реалізація предмета іпотеки
здійснюється у спосіб, зазначений у
відповідному рішенні суду, а саме :
шляхом продажу предмета іпотеки
іпотекодержателем від свого імені
будь-якій особі-покупцеві на підставі
договору купівлі-продажу в порядку,
встановленому ст. 38 Закону України «Про
іпотеку» або шляхом продажу на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого і
правильного висновку про необхідність
звернення стягнення на предмет іпотеки
- земельну ділянку (кадастровий номер:
020060048) загальною площею 0,1 га, та
житловий будинок, загальною площею 330,8
кв.м., житловою площею 09,2 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_3 на праві власності,
шляхом продажу предмета іпотеки банком
від свого імені будь-якій
особі-покупцеві на підставі договору
купівлі-продажу, та стягнення зі ОСОБА_3
судового збору в сумі 3 441 грн.

Що стосується вимог представника
ОСОБА_3, заявлених в суді апеляційної
інстанції, щодо неможливості стягнення
на предмет іпотеки, з посиланням на
Закон України № 1304-VІІ від 03.06.2014 року
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», який набрав чинності 07.06.2014
року (а.с.170-171), то колегія суддів
зазначає наступне.

У відповідності до зазначеного Закону
України, мораторій накладається лише
на житлове майно. Стосовно житлового
будинку, то мораторій накладається у
разі, якщо його загальна площа складає
не більше 250 квадратних метрів, в той
час як в даному випадку в іпотеку
переданий житловий будинок, загальною
площею 330,8 квадратних метрів.

Стосовно земельної ділянки, то в даному
Законі взагалі не йдеться про заборону
звернення стягнення на земельну
ділянку, яка передана в іпотеку, а тому
колегія суддів виходить із того, що в
даному випадку чинним законодавством
України не передбачено заборон щодо
відчуження земельної ділянки, яка
належить на праві власності
відповідачу ОСОБА_3 та яка передана в
іпотеку позивачу.

Що стосується зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним
Кредитного договору, то колегія судів
погоджується з висновком суду про
відсутність підстав для задоволення
цих зустрічних позовних вимог, з огляду
на наступне.

У відповідності до ст.ст. 215,217,218 ЦК
України - підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). Недійсність окремої частини
правочину - не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

Заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин - може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Статтею 651 ЦК України передбачено, що
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Судом було встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що при укладенні
основного кредитного договору,
відповідач ОСОБА_3 діяв добровільно і
на свій власний розсуд, що
підтверджується особистими підписами
під кредитним договором та всіма
заявами про видачу готівки, і що
повністю відповідає свободі договору,
передбачено ст.ст. 3,6 ЦК України, у
зв'язку з чим, суд дійшов правильного
висновку, що ОСОБА_3 повністю розумів і
усвідомлював всю відповідальність та
наслідки невиконання умов основного
Кредитного договору та Іпотечного
договору, які він підписав в
добровільному порядку, та з умовами
яких повністю погодився.

В підтвердження того факту, що
позичальник ОСОБА_3 був згодний зі
всіма умовами, як Кредитного договору з
його особистим написом під текстом
договору, так і
нотаріально-посвідченого Іпотечного
договору з його підписом, є зокрема
пояснення його представниці, яка в
судовому засіданні показала, що її
довіритель сплатив значну суму боргу
банку в рахунок погашення
заборгованості перед банком, що
безумовно підтверджує згоду зі всіма
умовами Кредитного і Іпотечного
договору, з яким ОСОБА_3 був повністю
згоден та майже 6 років після його
підписання, його не оскаржував.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надав суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які він
посилається як на підставу своїх
заперечень проти оскаржуваного
рішення суду, за виключенням розміру
заборгованості про процентам за
користування кредитними коштами.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що оскаржуване
рішення суду ухвалено у відповідності
до вимог матеріального і
процесуального права, разом з тим воно
не в повній мірі відповідає зазначеним
вимогам щодо законності і
обгрунтованості, доводи апеляційної
скарги його частково спростовують, у
зв'язку з чим апеляційну скаргу слід
задовольнити частково, оскаржуване
рішення суду змінити, в частині розміру
кредитної заборгованості, яка підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п. 3 ч. 1
ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 03 квітня 2014
року змінити.

Абзац третій аркушу п'ятого
мотивувальної частини рішення
викласти в наступній редакції:

«Судом встановлено, що в порушення умов
вказаного вище кредитного договору,
позичальник ОСОБА_3 належним чином не
виконує свої кредитні зобов'язання, не
здійснює щомісячне погашення кредиту,
не сплачує відсотки за його
користування у розмірах і строках,
передбачених основним договором,
порушуючи строки повернення кредиту, і
станом на 22.11.2013 р. у відповідача
утворилася заборгованість перед
банком на загальну суму 5 652 100,49 грн., що
є еквівалентом 707 131,29 доларів США, з
яких сума заборгованості за кредитом - 3
114 312,59 грн., що є еквівалентом 389 630
доларів США, заборгованість за
відсотками - 2 130 960,76 грн., що є
еквівалентом 266 603,37 доларів США, пеня за
несвоєчасне повернення кредиту - 112 208,33
грн., що є еквівалентом 14 038,32 доларів
США, пеня за несвоєчасне повернення
відсотків - 294 618,81 грн., що є
еквівалентом 36 859,60 доларів США».

В частині 2 резолютивної частини
рішення слова та цифри:
«заборгованість у розмірі 5812920,13 грн.
(еквівалент 727251,36 дол. США за офіційним
курсом НБУ, станом на 22.11.2013 р.)»
замінити словами та цифрами:
«заборгованість у розмірі 5 652 100.49 грн.
(п'ять мільйонів шістсот п'ятдесят дві
тисячі сто гривень 49 копійок), що за
офіційним курсом НБУ станом на 22.11.2013
року є еквівалентом 707 131,30 доларів США
(сімсот сім тисяч сто тридцять один
долар 30 центів США)».

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко