АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Дуда О.О. Провадження №
22-ц/789/749/14 Доповідач - Фащевська
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Гурзель І. В., Ходоровський М.
В.,

при секретарі - Парандюк Ю.Б.

з участю - сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 квітня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа Тернопільське
міське управління земельних ресурсів
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою
на вищезазначене рішення суду, яким у
задоволенні його позову до ОСОБА_2,
третя особа - Тернопільське міське
управління земельних ресурсів про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить
рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 квітня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт посилається на те, що дане
рішення ухвалене на підставі неповного
з'ясування обставин, які мають значення
для справи та невідповідності
висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи,
зазначені в апеляційній скарзі, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні
позову суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не представлено
належних доказів наявності перешкод зі
сторони відповідача у користуванні
земельною ділянкою, що перебуває у його
фактичному користуванні.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду, оскільки він
відповідає встановленим обставинам
справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 є співвласниками по 1/2 частини
житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 у м.
Тернопіль, що стверджується витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно від 05.08.2010 року,
технічним паспортом на даний будинок
та визнається сторонами.

Згідно заяви від імені ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, адресованої Тернопільському
міському відділу земельних ресурсів
31.05.2007 року, сторони дали згоду на
розподіл земельної ділянки по АДРЕСА_1
в м.Тернополі по 322,0 кв.м.

ОСОБА_2 є власником земельної
ділянки площею 0,0322 га по АДРЕСА_1 у м.
Тернопіль, цільове призначення якої
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд, що стверджується державним
актом на право власності на земельну
ділянку серії ЯД №233671 від 26.03.2008 року,
зареєстрованим в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 212 ЗК
України самовільно зайняті земельні
ділянки підлягають поверненню
власникам землі без відшкодування
затрат, понесених за час незаконного
користування ними.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно ст. ст. 125, 126 Земельного
кодексу України право власності та
право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

Право власності на земельну
ділянку посвідчується державним актом.

ОСОБА_1 не подав належних доказів
та не довів факту порушення його права
власності чи користування земельною
ділянкою та створення відповідачкою
перешкод у користуванні шляхом
самовільного захоплення частини
земельної ділянки позивача, тому суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Так, позивачем не було надано суду
відповідних доказів, які б свідчили про
порушення його права на користування
земельною ділянкою, зокрема
відповідних актів земельної комісії,
які б встановили факт самовільного
зайняття земельної ділянки, розмір
площі самовільно захопленої ділянки,
будь-яких приписів усунення виявлених
порушень добросусідства, актів органів
контролю по дотриманню земельного
законодавства по використанню
земельних ділянок, тощо.

Відповідно до висновку
земельно-технічної експертизи
Тернопільського відділення КНДЧ від
09.01.2014 року не встановлено факту
захоплення ОСОБА_2 земельної ділянки
ОСОБА_1, а навпаки, встановлено, що
ОСОБА_1 фактично користується частиною
земельної ділянки гр.ОСОБА_2 площею 2
кв.м.

Посилання апелянта на те, що межі
земельної ділянки, визначені у
Державному акті, виданому на ім'я
ОСОБА_2 26.03.2008 року не відповідають
межам, які вони фактично встановили між
собою, колегія не приймає до уваги,
оскільки з вимогами про визнання
Державного Акту недійсним позивач не
звертався.

Будь-яких інших доказів того, що
його права землекористувача порушені
відповідачем, позивач не подав.

Статтею 10 ЦПК України
передбачено, що кожна із сторін повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених кодексом.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Таким чином, колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду є
законним та обґрунтованим, ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому підстав
для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі, не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 квітня 2014
року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Н.Є. Фащевська