Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді Матюшенка І.В.

суддів: Широкової Л.В., Галацевич О.М.

при секретарі судового

засідання Ходаківській О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Богунського районного суду м. Житомира
від 23 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
права на користування житловим
приміщенням та вселення та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням,

в с т а н о в и
л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посилаючись на те, що відповідачем
ОСОБА_4 не визнається їх право на
користування житловим приміщенням та
відповідачем чиняться їм перешкоди у
проживанні, просили визнати за ними
право на користування квартирою
АДРЕСА_1 та вселити їх до вказаної
квартири.

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся
до суду з зустрічним позовом, в якому,
посилаючись на ту обставину, що ОСОБА_2
та ОСОБА_3 з 1985 року не проживають у
спірній квартирі та вибули до іншого
постійного місця проживання, просив
визнати відповідачів такими, що
втратили право на користування спірною
квартирою.

Рішенням Богунського районного
суду м. Житомира від 23.04.2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відмовлено. Задоволено зустрічний
позов, яким визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1.

У поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування судом норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове про задоволення
первісного позову та про відмову у
задоволенні зустрічного. Апелянт
зазначає, що суд дійшов помилкового
висновку про вибуття її та сина ОСОБА_3
зі спірної квартири до іншого
постійного місця проживання, рішення
суду не відповідає вимогам ст. ст. 213, 214
ЦПК України.

Апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з таких
підстав.

Встановлено, що спірна квартира
була надана згідно ордера № 009288 від
22.04.1982 року (а.с.46) для заселення ОСОБА_4
та ОСОБА_2. Сторони у справі
зареєстровані у цій квартирі з 07.08.1984
року - ОСОБА_2, з 08.09.2001 року - ОСОБА_3 та з
02.12.1982 року - ОСОБА_4 та проживали в ній.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання за ними
права на житло та вселення, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачі
втратили право на житло у квартирі
АДРЕСА_1 з тих підстав, що вибули на інше
постійне місце проживання, а саме, в
квартиру АДРЕСА_2, а відтак
обґрунтованим є зустрічний позов
ОСОБА_4.

Проте, повністю погодитися з
таким висновком суду не можливо з таких
підстав.

Згідно ст. 58 ЖК України єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення є ордер.

Оскільки ОСОБА_4 та його донька
ОСОБА_2 вселилися до спірної квартири в
порядку ст. 58 ЖК України, вони обоє
набули рівні права на користування
житлом (ст. 64 ЖК України). ОСОБА_3 (син
ОСОБА_2) отримав право на житло у
квартирі АДРЕСА_1 в порядку,
передбаченому ч. 1 ст. 65 ЖК України і
проживав у вказаній квартирі разом з
матір'ю до 2011 року, коли між ним та
ОСОБА_4 виник конфлікт і він, ОСОБА_3,
вимушений був виїхати зі спірної
квартири на квартиру до матері. ОСОБА_2
також проживала у вказаній вище
квартирі до 2001 року, а згодом
виселилася до придбаної у власність
квартири АДРЕСА_2.

Наведені обставини щодо часу
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній
квартирі підтверджуються поясненнями
самих позивачів, письмовими доказами
(а.с.4-7, 9, 79-87, 100-102) та показами свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які є сусідами
сторін у справі.

Суд першої інстанції вірно
виходив з того, що зі змісту позовної
заяви ОСОБА_4 слідує, що втрату права на
житло ОСОБА_2 та ОСОБА_3 він пов'язував з
їх вибуттям до іншого постійного місця
проживання. Проте, встановивши, що
єдиним власником однокімнатної
квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2, суд
неправильно застосував норму
матеріального права, ст. 107 ЖК України,
та помилково визнав ОСОБА_3 таким, що
втратив право на житло. А відтак,
рішення суду в цій частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову ОСОБА_3 і про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Із наведених вище підстав не
підлягає до задоволення апеляційна
скарга ОСОБА_2 в частині скасування
рішення суду про визнання її
втратившою право на житло та в частині
відмови їй у позові про вселення до
квартири АДРЕСА_1. Рішення суду в цій
частині має залишатися без зміни.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду
м. Житомира від 23 квітня 2014 року в
частині визнання ОСОБА_3 таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1
скасувати, ухваливши в цій частині нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Рішення Богунського районного суду
м. Житомира від 23 квітня 2014 року в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права на
користування житловим приміщенням та
вселення скасувати, ухваливши в цій
частині нове рішення про задоволення
позову.

Визнати за ОСОБА_3 право на
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1 та вселити його до
вказаної квартири.

У решті рішення залишити без
зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді