АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/3853/14
Головуючий 1 інстанції - Сиротников
Доповідач - Яцина В.Б.
Категорія: про визнання права
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області у складі :

Головуючого - судді - Яцини В.Б.,

суддів - Бурлака І.В.,
Зазулинської Т.П.,

при секретарі : Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 11 січня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Харківської міської ради про визнання
права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

15.11.2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовною заявою до Харківської міської
ради про визнання права власності на
нерухоме майно за набувальною давністю

В обґрунтування зазначив, що з липня 1996
року він без відповідного оформлення
цього факту проживав з
ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем її
мешкання та реєстрації у АДРЕСА_1. Вона
була самотньою людиною похилого віку,
близьких та родичів не мала, постійно
хворіла, мала проблеми з серцем, в
зв'язку з чим не в змозі була самостійно
вести господарство, сплачувати
комунальні послуги, усі гроші, які вона
отримувала, витрачались на ліки.
Позивач потоваришував з ОСОБА_3, коли
перебував на лікуванні в санаторії
«Ялинка», який знаходиться в
Зміївському районі Харківської
області в червні 1996 року. Постійно
сварячись з дружиною, повернувшись з
лікування в липні 1996 року позивач
переїхав до ОСОБА_3 Він постійно
доглядав її, допомагав по господарству,
сплачував комунальні послуги, привів
квартиру до ладу і у травні 2001 року за
власні кошти позивач зробив в ній
ремонт. За власні кошти позивач
постійно забезпечував ОСОБА_3
продуктами харчування, сплачував
комунальні послуги, не давав їй
зловживати алкогольними напоями,
стежив за її лікуванням, постійно
приймав участь в прибиранні та ремонті
під'їзду, даху, облагородженні
прибудинкової території, виконував
поточний ремонт.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла від
гострого інфаркту міокарду, актовий
запис №884 від 14 березня 2002 року, у віці 70
років. Оскільки позивач у той момент
виїжджав до родичів на західну Україну,
він не мав змоги прийняти участь у
похоронах. Після смерті ОСОБА_3 позивач
продовжує проживати у кв. АДРЕСА_1,
підтримувати її в належному стані. В
зв'язку із чим, вважав що він набув
право власності на спірну квартиру
правомірно на підставі положень закону
про набувальну давність, в зв'язку із
чим просив суд позов задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився,
надав суду заяву, у якій просить суд
розглядати справу за його відсутністю,
позовні вимоги підтримує у повному
обсязі

Представник відповідача - Харківської
міської ради у судове засідання не
з'явився, про день та час слухання
справи повідомлений належним чином,
про причини неявки до судового
засідання суд не повідомив.

Заочним рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 11 січня 2013
року позов ОСОБА_2 було задоволено.
Визнано за ним право власності за
набувальною давниною на ізольовану
квартиру № 197, загальною площею 31,8 кв.м.,
житловою - 16,7 кв.м., розташовану у
будинку АДРЕСА_1.

Вважаючи рішення суду незаконним,
необґрунтованим, постановленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що суд першої
інстанції неповно з'ясував обставини,
що мають значення для справи, не надав
належної оцінки усім одержаним під час
судового розгляду справи доказам, не
застосував норму права, яка підлягала
застосуванню до спірних правовідносин,
ОСОБА_1, просить вищевказане рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог,
оскільки вона після смерті ОСОБА_3 є її
спадкоємцем за заповітом, про що вчасно
подала відповідну заяву до
нотаріальної контори, а суд першої
інстанції при наявності з цього
приводу відповідного повідомлення з
нотаріальної контори, не залучив її в
якості належного відповідача і,
ухваливши таке заочне рішення,
позбавив її спадщини.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення по суті
скарги представників апелянта та
позивача, відповідно до ст. 303 ЦПК
України перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги вважає, що вона
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва
про право власності на житло від 25.10.1994
року №5-94- 21598-хІ, виданого Харківським
міським центром приватизації
державного житлового фонду, копія
якого є в матеріалах справи, АДРЕСА_1
належала ОСОБА_3 на праві приватної
власності.

Згідно довідки КЖЕП №171 Московського
району м. Харкова №367512 від 06.12.2012 року,
копія якого є в матеріалах справи,
ОСОБА_2 мешкає у кв. АДРЕСА_1, без
реєстрації місця постійного
проживання.

З копії актового запису про смерть, яка
є в матеріалах справи, вбачається, що
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

З повідомлення КП «Харківське міське
БТІ» №4671'3 від 19.12.2012 року, яке є в
матеріалах справи, вбачається, що право
власності на квартиру АДРЕСА_1 не
зареєстроване.

Задовольняючи позов районний суд
виходив з того, що протягом проживання
у вказаній квартирі більше 10 років,
позивачем з метою забезпечення
належного рівня проживання за свої
кошти були якісно здійснені ремонтні
роботи та роботи з реконструкції
приміщення, сплачувалися комунальні
послуги та вчинялися інші дії з
самостійного обслуговування житлового
приміщення. При цьому районний суд
послався на статтю 344 Цивільного
кодексу України, за якою особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом, а також - на ч. 3 ст. 376
Цивільного Кодексу України, за якою
право власності на самочинно
побудоване нерухоме майно може бути по
рішенню суду визнано за особою, яка
здійснила самочинне будівництво.

Однак таке рішення суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України про
законність та обґрунтованість. Так,
районний суд не звернув уваги, що
довідка від 06.12.2012 року начальника
ділянки КП ЖЕУ № 171 не свідчить про те,
що ОСОБА_2 у встановленому порядку, з
дозволу ОСОБА_3 і для постійного
проживання вселився до належної їй
квартири АДРЕСА_1 (а.с. 16). Даних про те,
що ОСОБА_3 при цьому припинила
користування своєю квартирою, де була
належним чином зареєстроване її
постійне місце проживання (а.с. 17),
матеріали справи не містять.

Суд також не звернув уваги на наявну в
матеріалах справи відповідь
завідувача Одинадцятої Харківської
державної нотаріальної контори від
19.12.2012 р. за № 7147/0214 про те, що після
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 гр.. ОСОБА_3, яка
мешкала у АДРЕСА_1, 13.09.2002 року було
подано заяву від імені ОСОБА_1, яка
мешкає у АДРЕСА_2, про прийняття нею
спадщини на підставі відповідного, у
нотаріальній формі посвідченого,
заповіту спадкодавця від 20.01.1995 року.
Інших заяв спадкоємців до нотаріальної
контори не надходило і свідоцтво про
право на спадщину не видавалося (а.с. 26).

Не з?ясувавши цих обставин, які
свідчать про недоведеність доводів
позову про добросовісне заволодіння і
тривале користування позивачем
спірною квартирою, районний суд на
обґрунтування своїх висновків
безпідставно послався на ст. 344 ЦК
України, яка у якості необхідної для
визнання права власності за
набувальною давністю умовою
передбачає вимогу про добросовісне
заволодіння особою чужим майном і про
відкрите, безперервне володіння
нерухомим майном протягом десяти
років.

При цьому районний суд безпідставно не
застосував ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР
1963 року, який діяв на день відкриття
спадщини, що прийнята за відповідною
заявою спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття, а
тому не отримання ОСОБА_1 відповідного
свідоцтва про право на спадщину цього
права не позбавляє.

По справі також відсутні докази про
наявність підстав для визнання права
власності на спірну квартиру в порядку
ч. 3 ст. 376 ЦК України, яку також
безпідставно застосував районний суд.

Таким чином, оскільки районний суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи; ухвалив рішення
при недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, внаслідок чого
неправильно застосував норми
матеріального права, то з передбачених
п.п. 1, 2 , 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав
апеляційний суд скасовує рішення суду
першої інстанції і ухвалює нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, за його недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307,
п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327
ЦПК України, судова колегія -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Московського районного
суду м. Харкова від 11 січня 2013 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :

Судді :