АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/609/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2189/14
Головуючий у 1-й інстанції Альошина Н.М.
Доповідач Буленко О. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого - судді Буленка
О.О.

Суддів: Карнауха П.М., Петренка
В.М.

при секретарі: Рибак О.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 27 травня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівником при виконанні трудових
обов'язків,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 27 травня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_5 - задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - 9300 грн.
матеріальної шкоди та 93 грн. судових
витрат з кожної окремо.

В решті позовних вимог щодо стягнення
судових витрат - відмовлено.

З рішенням суду не погодилися
відповідачі та подали на нього
апеляційну скаргу, в якій просять
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того,
що відповідачі визнали факт нестачі
товарно - матеріальних цінностей,
прийнятих ними для реалізації, на
загальну суму 37200 грн., про що написали
відповідні розписки.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 25
лютого 2013 року позивач прийняв на
роботу продавцем в магазин « Міні
Маркет»- ОСОБА_3, 24 червня 2013 року
останнім було прийнято на роботу до
магазину продавцями - ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_4./ а.с. 7, 14, 21-23,25, 31-32/.

25 лютого 2013 року з ОСОБА_3. та 25 червня 2013
року з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 було
укладено договори про повну
матеріальну відповідальність за
збереження ввірених їм матеріальних
цінностей в формі та порядку,
передбаченому законодавством про
працю та допущені до фактичного
виконання своїх обов'язків. З ними був
проведений відповідний інструктаж,
ознайомлення з конкретним робочім
місцем, трудовими обов'язками,
правилами внутрішнього трудового
розпорядку, а також з іншими вимогами
трудового законодавства, що регулює
прийом на роботу. Договір про повну
матеріальну відповідальність
укладений відповідно до законодавства
та при повному погодженні сторін і
відсутності будь-якого тиску з боку
роботодавця / а.с. 8, 15, 24,33 /.

Згідно статті 24 КЗпП трудовий договір
укладається, як правило, в письмовій
формі, додержання якої є обов'язковим,
зокрема при укладенні трудового
договору з фізичною особою (п.6 ч.1 ст.24
КЗпП) і оформляться наказом чи
розпорядженням роботодавця про
зарахування працівника на роботу.

Частина 3 цієї статті проголошує, що
трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказ чи розпорядження не
були видані, але працівника фактично
було допущено до роботи.

Відповідно до п.1 статті 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Згідно до ст.135-1 КЗпП України письмові
договори про повну матеріальну
відповідальність може бути укладено
підприємством, установою, організацією
з працівниками ( що досягли
вісімнадцятирічного віку), які
займають посади або виконують роботи,
безпосередньо зв'язані із зберіганням,
обробкою, продажою (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі виробництва переданих їм
цінностей. Перелік таких посад і робіт,
а також типовий договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджується в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

У розділі ІІ Переліку наводяться
роботи, при виконанні яких можуть
укладатися договори про повну
матеріальну відповідальність. Це
роботи з продажу (відпуску) товарів
(продукції), їх підготовки до продажу
незалежно від форм торгівлі та профілю
підприємства (організації).

До таких робіт належать роботи, що
виконуються продавцями (старшими
продавцями, молодшими продавцями),
буфетниками, офіціантами, лоточниками.

Як встановлено судом першої інстанції,
22,23 вересня 2013р. проведеною перевіркою
товарно - матеріальних цінностей,
прийнятих ними для реалізації була
встановлена нестача на загальну суму
37200 (тридцять сім тисяч двісті) гривень.

Відповідно до ч.5 ст. 135-3 КЗпП України
встановлює, що розмір шкоди, яка
підлягає покриттю, заподіяної з вини
кількох працівників, визначається для
кожного з них з урахуванням ступеня
вини, виду і межі матеріальної
відповідальності. Отже, матеріальна
відповідальність в трудовому праві має
характер часткової відповідальності,
коли кожна особа, винна у заподіянні
шкоди підприємству, несе
відповідальність лише за наслідки
власних дій і відшкодовує збитки
частково. Аналогічне правило діє і щодо
колективної (бригадної) матеріальної
відповідальності.

Якщо до працівника застосовується
повна або підвищена матеріальна
відповідальність, покриття шкоди
здійснюється лише за рішенням суду, до
якого з позовом має звернутися
роботодавець. Такий позов подається до
суду протягом одного року з дня
виявлення факту заподіяння
працівником шкоди підприємству.

Як вбачається з матеріалів справи,
факт нестачі товарно - матеріальних
цінностей, було визнано відповідачами,
про що останні власноручно написали
відповідні розписки, в яких
зобов'язувались відшкодувати
відповідну нестачу / а.с.9, 16, 26, 34/.

Встановивши вищевказані обставини,
суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку про стягнення з
відповідачів матеріальних збитків на
загальну суму 37200 грн., які
підтверджуються розписками
відповідачок, тобто по 9300 грн. з кожної.

Крім того, колегія суддів вважає
безпідставними доводи апелянтів щодо
написання розписок про визнання
нестачі під тиском роботодавця -
ОСОБА_5, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень відповідачів, наданих в
судовому засіданні, вони не
оскаржували недійсність розписок
написаних ними 23.09.2013 року щодо
визнання нестачі та зобов'язання
погасити заборгованість

Відповідно до повідомлення
Миргородського МВ / з обслуговування м.
Миргород та Миргородського району/
УМВС України в Полтавській області від
10 квітня 2014 року за № Коп - 71 по
зверненню відповідача ОСОБА_4 по факту
погрози гр..ОСОБА_5 фізичною розправою
в разі невідшкодування коштів в якості
недостачі було проведено відповідну
перевірку. Вказаною перевіркою не
здобуто доказів на підтвердження
вищевикладених обставин, проведення
перевірки закінчено /а.с. 62/.

В свою чергу, по зверненню гр.. ОСОБА_3 по
факту погрози гр..ОСОБА_5 фізичною
розправою в разі невідшкодування
коштів в якості недостачі, було
відкрито кримінальне провадження / а.с.
97/.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, відповідачі звернулись із
заявою до міліції щодо притягнення
ОСОБА_5 до кримінальної
відповідальності, який шахрайським
шляхом змусив їх написати розписки
про визнання нестачі, лише 31.03.2014 року,
майже після 5 місяців з часу написання
відповідних розписок, що на думку
колегії суддів, є намаганням
відповідачів уникнути
відповідальності за нестачу товарно -
матеріальних цінностей.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що доводи апелянтів не
підлягають задоволенню.

Встановивши зазначені вище
обставини, місцевий суд дійшов вірного
висновку, про часткове задоволення
позову про стягнення заборгованості.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 314,
315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 -- відхилити.

Рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 27 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий: ___________
О.О.Буленко

Судді: ____________ П.М. Карнаух
__________ В.М.Петренко