АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4849/14
Справа: № 641/1655/14-ц
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Гуцал Л.В.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 28 травня 2014 року по
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське
Фінансове Агентство «Верус» в особі
філії товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське
Фінансове Агентство «Верус» у
Комінтернівському районі м. Харкова
про стягнення заборгованості за
кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року позивач - Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі: ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, у якому
вказував на те, що 16 квітня 2007 року між
банківською установою та
позичальником ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір б/н, згідно якого
останньому було надано кредит у
розмірі 1 800,00 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитними коштами у
розмірі 36 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Вказаний кредитний договір
складається із заяви позичальника
ОСОБА_2, Умов та Правил надання
банківських послуг, а також Тарифів
банку, з якими позичальник був
ознайомлений у письмовому вигляді та з
якими погодився у повному обсязі.

За умовами зазначеного кредитного
договору позичальник ОСОБА_2
зобов'язувався сплачувати банку
щомісячний платіж для погашення
заборгованості за кредитом, сплати
процентів за користування кредитними
коштами, сплати комісійних, а також
інших витрат згідно Умов та Правил
надання банківських послуг.

При цьому, з метою забезпечення
виконання позичальником ОСОБА_2 своїх
договірних зобов'язань за вказаним
Кредитним договором, між позивачем ПАТ
КБ «ПриватБанк» та поручителем філією
товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське
Фінансове Агентство «Верус» 22 березня
2011 року був укладений Договір поруки,
згідно якого останнє поручилося перед
кредитором за виконання позичальником
ОСОБА_2 узятих на себе кредитних
зобов'язань та узяло на себе солідарну
з боржником відповідальність за їх
невиконання, обмежену розміром - 200,00
грн.

Банківська установа свої договірні
зобов'язання за кредитним договором бн
від 16 квітня 2007 року, укладеним з
позичальником ОСОБА_2, виконала в
повному обсязі, надавши позичальнику
кредит у розмірі 1 800,00 грн., та в
подальшому кредитуючи останнього в
розмірах підвищеного банківською
установою кредитного ліміту, як те було
передбачено Умовами та Правилами
надання банківських послуг, проте
позичальник ОСОБА_2 узяті на себе
зобов'язання належним чином не виконує
й умови кредитного договору щодо
погашення заборгованості за кредитом,
а також сплати відсотків за
користування кредитними коштами
порушує, у зв'язку з чим виникла значна
кредитна заборгованість, загальний
розмір якої станом на 31 жовтня 2013 року
становить 11 590 грн. 31 коп. та складається
із заборгованості за кредитом - 3 178,11
грн., заборгованості зі сплати
процентів за користування кредитними
коштами - 5 604,41 грн., заборгованості по
комісії за користування кредитом - 1 779,68
грн., а також штрафів, нарахованих
банком згідно Умов та Правил надання
банківських послуг за порушення
позичальником своїх договірних
зобов'язань щодо своєчасного
здійснення щомісячних платежів на
погашення отриманого кредиту та сплати
відсотків за користування кредитними
коштами в розмірі - 500,00 грн. (фіксована
частина), 528,11 грн. (процентна складова).

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що позичальник ОСОБА_2 в
добровільному порядку повертати
банківській установі запозичені
кредитні кошти не бажає, позивач - ПАТ
КБ «ПриватБанк» просив суд у
примусовому порядку стягнути з
позичальника ОСОБА_2 на його користь
заборгованість за кредитним договором
бн від 16 квітня 2007 року в розмірі 11 390
грн. 31 коп., та стягнути солідарно з
позичальника ОСОБА_2 та його поручителя
- філії товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське
Фінансове Агентство «Верус» на користь
банківської установи 200,00 грн. у рахунок
погашення кредитної заборгованості за
тим же кредитним договором.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 28 травня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням
районного суду, позивач - ПАТ КБ
«ПриватБанк» в апеляційній скарзі
просить скасувати це судове рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити заявлені ним позовні
вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт -
ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на
неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, та порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд
першої інстанції в порушення вимог ч. 3
ст. 267 ЦК України безпідставно відмовив
у задоволенні заявлених позивачем
вимог за пропуском ним строку позовної
давності для звернення до суду,
оскільки будь-яких заяв про
застосування позовної давності від
відповідачів до суду не надходило.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним
чином та завчасно повідомленим про час
та місце розгляду справи апеляційним
судом, між тим у судове засідання не
з'явився й про причини своєї неявки суд
не повідомив.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ
«ПриватБанку» підлягає задоволенню, а
рішення суду першої інстанції
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Проте, в даному випадку ухвалене судом
першої інстанції у справі рішення не
відповідає зазначеним вимогам
процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
зокрема з договорів та інших
правочинів.

За приписами ст. 626 ЦК України договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначення умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Правовідносини з надання кредиту
регулюються параграфом 2 главою 71
Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
«Позика» глави «Позика, кредит,
банківський вклад», якщо інше не
встановлено параграфом 2 «Кредит» і не
випливає із суті кредитного договору.
Викладене міститься у статті 1054
Цивільного кодексу України.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Загальні умови виконання зобов'язань
передбачені ст. 526 ЦК України. Згідно
цієї правової норми зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610
ЦК України є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язань
передбачені ст. 611 ЦК України. За
змістом цієї правової норми у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки, відшкодування збитків та
моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
(ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Наслідки порушення договору
позичальником встановлені ст. 1050 ЦК
України.

Згідно з частиною 2 вказаної правової
норми, якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з ростроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася (тобто,
залишку боргу в цілому), та сплати
процентів.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Порукою може
забезпечуватися зобов'язання частково
або у повному обсязі.

Зі змісту наведеної правової норми
випливає, що порука є угодою щодо
прийняття третьою особою на себе
обов'язку поручитися перед кредитором
за виконання боржником свого
зобов'язання та нести відповідальність
за невиконання або неналежне виконання
зобов'язання боржником шляхом
відшкодування у грошовій формі того, що
не було виконане боржником.

Таким чином, порука є способом
забезпечення виконання зобов'язання
(як правило, грошового).

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Як встановлено по справі, 16 квітня 2007
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
позичальником ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір б/н, згідно якого
останньому було надано кредит у
розмірі 1 800,00 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитними коштами у
розмірі 36 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом із кінцевим
терміном його повернення, що
відповідає строку дії картки.

Вказаний кредитний договір
складається із заяви позичальника
ОСОБА_2, Умов та Правил надання
банківських послуг, а також Тарифів
банку, з якими позичальник був
ознайомлений у письмовому вигляді та з
якими погодився у повному обсязі.

За умовами зазначеного кредитного
договору позичальник ОСОБА_2
зобов'язувався сплачувати банку
щомісячний платіж для погашення
заборгованості за кредитом, сплати
процентів за користування кредитними
коштами, сплати комісійних, а також
інших витрат згідно Умов та Правил
надання банківських послуг.

Згідно п. 3.1.1. Умов та Правил надання
банківських послуг, які є невід'ємною
частиною укладеного між сторонами
кредитного договору, після закінчення
строку дії відповідна Карта
продовжується на новий строк (шляхом
надання Клієнту Карти з новим строком
дії), якщо раніше (до початку місяця
закінчення строку дії) не надійшла
письмова заява Держателя про закриття
картрахунку.

Пунктом 9.12 зазначених Умов
передбачено, що укладений між
сторонами кредитний договір діє
протягом 12 місяців з моменту його
підписання. Якщо ж протягом цього
строку жодна зі сторін не поінформує
іншу сторону про припинення дії
Договору, він автоматично лонгується
на такий же строк.

Крім того, по справі встановлено, що з
метою забезпечення виконання
позичальником ОСОБА_2 своїх договірних
зобов'язань за вказаним Кредитним
договором, між позивачем ПАТ КБ
«ПриватБанк» та поручителем - філією
товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське
Фінансове Агентство «Верус» 22 березня
2011 року був укладений Договір поруки,
згідно якого останнє поручилося перед
кредитором за виконання позичальником
ОСОБА_2 у узятих на себе кредитних
зобов'язань та узяло на себе солідарну
з боржником відповідальність за їх
невиконання, обмежену чітко визначеним
розміром - 200,00 грн.

По справі також встановлено, що
банківська установа свої договірні
зобов'язання за кредитним договором бн
від 16 квітня 2007 року, укладеним з
позичальником ОСОБА_2, виконала в
повному обсязі, надавши позичальнику
кредит у розмірі 1 800,00 грн., та в
подальшому кредитуючи останнього в
розмірах підвищеного банківською
установою кредитного ліміту, проте
позичальник ОСОБА_2 узяті на себе
зобов'язання належним чином не виконує
й умови кредитного договору щодо
погашення заборгованості за кредитом,
а також сплати відсотків за
користування кредитними коштами
порушує, у зв'язку з чим виникла
кредитна заборгованість, загальний
розмір якої згідно наданого банком
розрахунку станом на 31 жовтня 2013 року
становить 11 590 грн. 31 коп. та складається
із заборгованості за кредитом - 3 178,11
грн., заборгованості зі сплати
процентів за користування кредитними
коштами - 5 604,41 грн., заборгованості по
комісії за користування кредитом - 1 779,68
грн., а також штрафів, нарахованих
банком згідно Умов та Правил надання
банківських послуг за порушення
позичальником своїх договірних
зобов'язань щодо своєчасного
здійснення щомісячних платежів на
погашення отриманого кредиту та сплати
відсотків за користування кредитними
коштами в розмірі - 500,00 грн. (фіксована
частина), 528,11 грн. (процентна складова).

Факт наявності зазначеної кредитної
заборгованості позичальника ОСОБА_2 та
її розмір останнім не спростовано й
будь-якого іншого розрахунку існуючої
перед банком кредитної заборгованості
до суду не представлено.

Приймаючи рішення у справі та
відмовляючи в задоволенні заявлених
ПАТ «ПриватБанк» вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що згідно
наданого банківською установою
розрахунку існуючої кредитної
заборгованості позичальника ОСОБА_2
остання оплата в рахунок погашення
отриманого кредиту здійснена
відповідачем ОСОБА_2 22 січня 2009 року,
однак до суду з вищезазначеним позовом
банківська установа звернулась лише у
лютому 2014 року, тобто з пропуском
строків позовної давності,
встановлених ст.ст. 257-258 ЦК України, що
відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є
підставою для відмови у заявленому
позові.

Однак, із таким висновком суду першої
інстанції судова колегія погодитися не
може, оскільки цей висновок не
узгоджується з правилами застосування
судом позовної давності, встановлених
цивільним законодавством.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Наслідки спливу позовної давності
передбачені законодавцем у ст. 267 ЦК
України.

Відповідно до вказаної правової норми
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути

прийнята судом до розгляду незалежно
від спливу позовної давності.

Проте, позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно пункту 7 частини 13 статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув.

Як роз'яснено у п. 31 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
при застосуванні положення пункту 7
частини одинадцятої статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув,
суди мають виходити з того, що у
системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності, при
вирішенні таких спорів, суди повинні
враховувати положення ЦК про позовну
давність, тобто застосовувати правила
позовної давності на загальних
підставах.

Як свідчать матеріали цивільної
справи, будь-яких усних чи письмових
заяв про застосування до спірних
правовідносин позовної давності від
відповідачів: позичальника ОСОБА_2 та
його поручителя філії товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українське Фінансове Агентство
«Верус» до суду першої інстанції не
надходило, однак, суд першої інстанції
на зазначену обставину та норми
матеріального права, які регулюють
порядок застосування позовної
давності, належної уваги не звернув та
розтлумачивши на свій розсуд положення
п. 31 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
дійшов помилкового висновку, що в
даному випадку позовна давність може
бути застосована за відсутності
відповідної заяви сторони, в зв'язку з
чим безпідставно відмовив у
задоволенні заявлених позивачем - ПАТ
КБ «ПриватБанк» вимог, пославшись на
пропуск останнім строку позовної
давності для звернення до суду за
захистом своїх порушених прав.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, а також те, що суд першої
інстанції, вирішуючи виниклий між
сторонами цивільно-правовий спір,
фактично безпідставно звільнив
боржника ОСОБА_2 та його поручителя -
філію товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське
Фінансове Агентство «Верус» від
виконання узятих на себе зобов'язань,
рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 28 травня 2014 року,
ухвалене по справі, не може бути
визнане законним, обґрунтованим, а тим
паче справедливим, у зв'язку з чим
судова колегія вважає за необхідне на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
скасувати це судове рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити заявлені ПАТ КБ
«ПриватБанк» вимоги у повному обсязі.

Що ж стосується розподілу судових
витрат по справі, то це питання судова
колегія вирішує відповідно до приписів
ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 11, 15, 509, 525, 526, 553, 554, 610,
611, 612, 625, 1054, 1049 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 88,
303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія, -|

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 28 травня 2014 року -
скасувати.

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити у
повному обсязі.

Стягнути з позичальника ОСОБА_2 на
користь Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» 11 390 (одинадцять тисяч
триста дев'яносто) грн. 31 коп. в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором б/н від 16 квітня 2007 року.

Стягнути солідарно з позичальника
ОСОБА_2 та його поручителя Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українське Фінансове Агентство
«Верус» в особі філії товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українське Фінансове Агентство
«Верус» у Комінтернівському районі м.
Харкова на користь Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» 200,00 (двісті) грн. в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором б/н від 16 квітня 2007
року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк»
судові витрати, понесені ним по справі,
а саме: 341 (триста сорок одну) грн. 11 коп.
судового збору, сплаченого при
зверненні до суду першої та
апеляційної інстанцій.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське
Фінансове Агентство «Верус» в особі
філії товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське
Фінансове Агентство «Верус» у
Комінтернівському районі м. Харкова на
користь Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» судові витрати, понесені
ним по справі, а саме: 2 (дві) грн. 99 коп.
судового збору, сплаченого при
зверненні до суду першої та
апеляційної інстанцій.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: