Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" червня 2014 р. Дніпровський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді -
Катющенко В.П.

при секретарі -
Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в приміщенні
Дніпровського районного суду м. Києва,
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без
самостійних вимог: Головне управління
юстиції в м. Києві про встановлення
факту проживання однією сім'єю як
чоловік та дружина без реєстрації
шлюбу, визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя, визнання
права власності на майно, та виключення
майна зі складу спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до
Дніпровського районного суду м. Києва з
позовом, в якому просить суд:
встановити факт проживання однією
сім'єю з листопада 1988 року до
ІНФОРМАЦІЯ_3 року її та ОСОБА_3; визнати
спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і
ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та земельну
ділянку, що розташована за адресою:
АДРЕСА_8, загальною площею 0,3782 га,
кадастровий номер № :01:001:0514;
визнати право власності за нею ?
частину квартири АДРЕСА_1 та ? частину
земельної ділянки що розташована за
адресою: АДРЕСА_8, загальною площею 0,3782
га, кадастровий номер № :01:001:0514, як
на частку у спільній сумісній
власності; виключити майно, а саме: ?
частину квартири АДРЕСА_1 та ? частину
земельної ділянки, що розташована за
адресою: АДРЕСА_8, загальною площею 0,3782
га, кадастровий номер № :01:001:0514 із
спадкової маси спадкодавця ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3; стягнути з
відповідача на її користь судові
витрати.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що з листопада 1988 року
до ІНФОРМАЦІЯ_3 року, вона і ОСОБА_3
проживали однією сім'єю в квартирі
АДРЕСА_2. Тобто з листопада 1988 року між
ними склалися фактичні шлюбні
відносини, вони з ОСОБА_3 мали спільний
бюджет, вели спільне господарство,
разом будували плани на майбутнє,
виховували своїх дітей, дбали один про
одного, купували продукти харчування,
вона готувала їжу та прибирала, разом
купували одяг та різні речі домашнього
вжитку. Під час перебування у
незареєстрованому шлюбі у них
народилися спільні діти: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Крім того, ОСОБА_3 мав сина від першого
шлюбу - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3
помер. Рішенням Дарницького районного
суду м. Києва від 13 березня 2013 року, яке
набрало законної сили, встановлено
факт батьківства, зокрема те, що ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 він
є рідними синами померлого громадянина
ОСОБА_3 Слід зазначити, що проживаючи
однією сім'єю з ОСОБА_3 як чоловік і
жінка без реєстрації шлюбу з 1988 року,
він декілька разів пропонував їй
зареєструвати шлюб, але з об'єктивних
причин реєстрація шлюбу не відбулася
(причини будуть наведені в поясненнях в
судовому засіданні). За час їхнього
спільного проживання шлюб між ними
зареєстрований не був, однак їхня сім'я
була створена на підставі спільного
проживання, ведення спільного
господарства та побудована на почуттях
любові та поваги один до одного та
їхніх дітей. Підчас їхнього спільного
проживання у 1997 році ОСОБА_3 захворів на
рак легенів внаслідок чого, ліва легеня
була видалена. У 1998 році її чоловік став
інвалідом другої групи. У 2008 році ін.
переніс перший інфаркт, у 2010 році
стався другий інфаркт. Протягом усього
часу вона разом з дітьми піклувалася
про ОСОБА_3, надавали йому необхідну
допомогу, морально та психологічно
підтримували його під час хвороби. Крім
того, вони разом з дітьми та за
допомогою рідних та близьких
захоронили ОСОБА_3 Після смерті її
чоловіка і по теперішній час вона та її
діти підтримують теплі відносини із
його родичами. У березні 1989 році її
чоловік ОСОБА_3 отримав однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, в якій вони спільно
проживають. Вони спільно облаштували
щойно отриману квартиру, за спільні
кошти придбавали необхідні будівельні
матеріали, меблі та предмети
домашнього вжитку. Спільним коштом та
зусиллями проводили ремонт перед
заселенням та поточні ремонти. Після
того, як у серпні 1990 року вона отримала
квартиру АДРЕСА_2, вони разом з ОСОБА_3
переїхали жити у цю квартиру, де і
проживали разом з ним весь час. Крім
того, в період спільного проживання 14
жовтня 2008 року вони придбали земельну
ділянку, що розташована за адресою:
АДРЕСА_8, загальною площею 0,3782 га,
кадастровий номер № :01:001:0514, право
власності якої оформили на ОСОБА_3

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали в
повному обсязі, з підстав викладених у
позовній заяві, просили позов
задовольнити. Представник позивача
ОСОБА_6 додатково суду пояснив, що шлюб
між позивачем та ОСОБА_3 не був
зареєстрований, так як спочатку
проблеми зі здоров'ям були у ОСОБА_3, а
згодом і у позивача. В подальшому, вони
займалися вихованням дітей, роботою, у
зв'язку з чим не мали часу для укладання
шлюбу. Зазначив також, що позивач та
ОСОБА_3 вели спільне господарство,
виховували спільно дітей.

Представники відповідача ОСОБА_7,
ОСОБА_8 в судовому засіданні позов не
визнали, пояснили суду, що квартира по
АДРЕСА_1 набута ОСОБА_3 в порядку
приватизації, а тому поділена жодним
чином не може, як і не може бути
поділена земельна ділянка, придбана
ним особисто, за особисті кошти, у
зв'язку з чим є його особистої
приватною власністю.

Представник третьої особи, Головного
управління юстиції в м. Києві, в судове
засідання не з`явився, надіслав до суду
письмові пояснення на позов, в яких
просив справу розглянути у їх
відсутність.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, оцінивши зібрані у
справі докази в їх сукупності, суд
приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4, батьками
якого записані ОСОБА_9 та ОСОБА_1 (а.с.9).
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5, батьками
якого записані ОСОБА_9 та ОСОБА_1 (а.с.10).

Згідно свідоцтва про право власності
на житло від 27 лютого 1998 року, виданого
ДП «Екос» ХК «Київміськбуд», квартира
АДРЕСА_1 належить на праві власності
ОСОБА_3 (а.с.18).

Відповідно до державного акту на право
власності на земельну ділянку,
земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_8
належить на праві власності ОСОБА_3
(а.с.17).

Як вбачається з матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер (а.с.16).

В обґрунтування заявлених позовних
вимог, позивач посилалася на факт
постійного проживання з ОСОБА_3 з
листопада 1988 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного
кодексу України сім'ю складають особи,
які спільно проживають, пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов'язки.

В той же час, судом не може бути
застосовано до правовідносин, що
виникли між позивачем та ОСОБА_3,
положення ст. 3 Сімейного кодексу
України, з огляду на наступне.

Згідно п. 1 Прикінцевих та перехідних
положень СК України цей Кодекс
набирає чинності одночасно з
набранням чинності Цивільним кодексом
України, що відбулось 01.01.2004.

Таким чином, виходячи із принципу
незворотності дії у часі,
встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції
України, на правовідносини, що виникли
раніше дія вказаних нормативних актів
не поширюється.

Таким чином, в період часу з 1988 року по
2004 року на дані правовідносини
поширювався принцип дії Кодексу
законів про шлюб України, нормами якого
чітко визначено необхідність
реєстрації шлюбу у державних органах
реєстрації актів громадянського стану,
при цьому, зазначений нормативний акт
не передбачав право встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, а тому вимоги ОСОБА_1
про встановлення факту її спільного
проживання з померлим ОСОБА_3 в період
часу з листопада 1988 року по 2004 рік не
можуть бути встановлені судом.

Щодо встановлення факту спільного
проживання позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в
період часу з 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3
року, то суд зазначає наступне.

З огляду на вимоги ч. 2 ст. 3 Сімейного
кодексу України, для встановлення
факту проживання жінки та чоловіки без
шлюбу та визнання їх сім'єю необхідне
встановлення фактів їх спільного
проживання, ведення ними спільного
побуту та наявність взаємних прав та
обов'язків даних осіб.

Так, рішенням Дарницького районного
суду м. Києва від 13 березня 2013 року було
встановлено факт батьківства, зокрема
те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є рідними синами
померлого ОСОБА_3

Вказаним рішенням суду було
встановлено, що з листопада 1988 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом
однією сім'єю без державної реєстрації
шлюбу, вели спільне господарство та
разом відпочивали. Про це свідчать
фотокартки. За час проживання однією
сім'єю у них народилося двоє синів -
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 В той же час, судом
також було встановлено, що в 1992 році
ОСОБА_3 проживав у Польщі, надсилав в
свою чергу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та ОСОБА_5
листи.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 Цивільного
процесуального кодексу України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Суд
сприяє всебічному і повному з`ясуванню
обставин справи, сприяє у здійснені
особами, які беруть участь у справі, їх
прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

В той же час, стороною позивача суду не
було додано жодних відомостей, що
підтверджують факт спільного
проживання позивача з ОСОБА_3 до його
смерті, не було підтверджено факт їх
постійного спільного проживання,
ведення господарства, спільного побуту
та наявність взаємних прав та
обов'язків. Натомість, позивачем до
матеріалів справи долучено лише копію
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 13 березня 2013 року, під час
постановлення якого предметом
дослідження виступало лише
встановлення факту батьківства ОСОБА_3
Крім того, на запитання суду щодо
спільного проживання у спірній
квартирі, ведення спільного
господарства, наявності спільного
бюджету та інших відомостей, що б могли
б підтвердити факт наявності сім'ї,
представниками позивача наведено не
було.

Таким чином, судом не було встановлено
наявність трьох складових сім'ї, щоб
надавало б право вважати спільне
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 первинним
та основним осередком суспільства.

Статтею 74 Сімейного кодексу України
передбачає, що якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Так як, судом не було встановлено факту
спільного проживання позивача з
померлим ОСОБА_3 однією сім'єю в період
часу з листопада 1988 року по ІНФОРМАЦІЯ_3
року, позовні вимоги ОСОБА_1 про
визнання спільною сумісною власністю
її та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_8 є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Крім того, судом не може бути здійснено
поділ спірної квартири АДРЕСА_1 та
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_8,
з огляду на наступне.

Як вбачається свідоцтва про право
власності на житло, квартира АДРЕСА_1
була передана у власність ОСОБА_3 в
порядку приватизації, оскільки згідно
п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України,
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час
шлюбу внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду». Таким чином, придбана спірна
квартира була особистою приватною
власністю ОСОБА_3, у зв'язку з чим не
може бути визнана спільною сумісною
власністю. Також, не може бути визнана
спільною сумісною власністю і спірна
земельна ділянка, оскільки позивачем
не надано жодних доказів того, що
земельна ділянка була придбана саме за
спільні пошти позивача та ОСОБА_3

Оскільки, суд дійшов ґрунтовного
висновку про відмову у задоволенні
вказаних вище позовних вимог ОСОБА_1, не
вбачається підстав і для виключення ?
частини квартири АДРЕСА_1 та ? частини
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_8
із спадкової маси спадкодавця ОСОБА_3

У відповідності до ст. 212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Аналізуючи вищевикладене, оцінивши
зібрані у справі докази в їх
сукупності, судом не вбачається
підстав для задоволення позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третя особа без самостійних
вимог: Головне управління юстиції в м.
Києві про встановлення факту
проживання однією сім'єю як чоловік та
дружина без реєстрації шлюбу, визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, визнання права власності на
майно, та виключення майна зі складу
спадщини.

Враховуючи, що суд дійшов
обґрунтованих висновків, щодо відмови
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9, то
з урахуванням положень статті 88
Цивільного процесуального кодексу
України, відшкодування судового збору,
у разі відмови у позові не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись 3, 74
Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10,
11, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
без самостійних вимог: Головне
управління юстиції в м. Києві про
встановлення факту проживання однією
сім'єю як чоловік та дружина без
реєстрації шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя,
визнання права власності на майно, та
виключення майна зі складу спадщини -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: