Номер провадження: 22-ц/785/4270/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого:
судді Парапана В.Ф.

Суддів:Панасенкова В,О.,
Громіка Р.Д.

При секретарі:
Горновій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Державного
підприємства «Одеська залізниця» на
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 12 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до Державного
підприємства «Одеська залізниця» про
стягнення заборгованості за
невиплачену надбавку за вислугу років
та компенсацію втрати частини
заробітної плати, -

в с т
а н о в и л а:

У жовтні 2013р. ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до Державного підприємства
«Одеська залізниця» (далі - ДП «Одеська
залізниця») про стягнення
заборгованості по несплаті надбавки за
вислугу років та компенсацію втрати
частини заробітної плати.

Зазначав, що він з 1.08.1984р. по 17.10.2011р., на
протязі 27 років 2-х місяців та 11 днів,
безперервно працював у відповідача на
посаді кухаря 4 розряду, тому
відповідно до п.п. 1, 2 Положення «Про
порядок виплати надбавки за вислугу
років працівникам підприємства та
організацій залізничного транспорту»
від 28.12.2001р., в залежності від стажу
роботи, за період з 01.01.2002р. по 17.102011р.
мав право на отримання надбавки за
вислугу років у таких розмірах: з
01.01.2002р. по 01.01.2005р. - 25% від місячної
тарифної ставки; з 01.01.2005р. по 01.01.2010р. - 30%
від місячної тарифної ставки, а з
01.01.2010р. по 17.10.2011р. - 40% від місячної
тарифної ставки.

Проте, оплата його праці здійснювалася
на підставі наказів Укрзалізниці та не
в повному обсязі, тому він просив
стягнути з відповідача на його користь
не виплачену надбавку за вислугу років
з урахуванням індексу інфляції у
розмірі 27 31354 грн. та компенсацію втрати
частини заробітної плати у розмірі 8
782,16 грн.

Представник відповідача, не
заперечуючи проти розрахунку суми
надбавки та компенсації, просив у
задоволенні позову відмовити,
посилаючись на те, що виплата надбавки
за вислугу років з 01.01.2002р. проводиться
відповідно до Положення від 28.12.2001р.
№743-Ц, однак п.1 Положення не
передбачено, що відповідач
зобов'язаний провести виплати
позивачу. В останнє судове засідання
цей представник не з'явився.

Рішенням суду від 12.02.2014р. позов
задоволено частково: стягнуто з ДП
«Одеська залізниця» на користь ОСОБА_3
не нараховану та не виплачену надбавку
за вислугу років з урахуванням індексу
інфляції в сумі 27 313,54 грн. та
компенсацію втрати частини заробітку в
сумі 8 782,16 грн., вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У апеляційній скарзі ДП «Одеська
залізниця» просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволені позову відмовити,
посилаючись на його незаконність та
необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явилися у судове
засідання, перевіривши матеріали
справи й обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляція підлягає
задоволенню частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Проте рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач,
працюючи у відповідача кухарем 4 -го
розряду, має право на надбавки,
передбачені у п.1.1 Положення «Про
порядок виплати надбавки за вислугу
років працівникам підприємств та
організацій залізничного транспорту»
від 28.12.2001р. - після трьох років роботи в
розмірі 75% від передбаченого п.1 цього
«Положення», (далі - Положення).

Проте погодитися з висновком суду про
стягнення з відповідача на користь
позивача надбавки за вислугу років з
урахуванням індексу інфляції у розмірі
27 31354 грн. та компенсації втрати частини
заробітної плати у розмірі 8 782,16 грн. не
можна, оскільки він суперечить вимогам
законy та дійсним обставинам справи.

Згідно до ст. 94 КЗпП України заробітна
плата - це винагорода, обчислена, як
правило, у грошовому виразі, яку
власник або уповноважений ним орган
виплачує працівникові за виконану ним
роботу. Розмір заробітної плати
залежить від складності та умов
виконуваної роботи, професійно-ділових
якостей працівника, результатів його
праці та господарської діяльності
підприємства, установи, організації і
максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного
регулювання оплати праці, прав
працівників на оплату праці та їх
захисту визначається цим Кодексом,
Законом України «Про оплату праці» та
іншими нормативно-правовими актами.

Згідно до ст. 97 КЗпП України оплата
праці працівників здійснюється за
погодинною, відрядною або іншими
системами оплати праці. Оплата може
провадитися за результатами
індивідуальних і колективних робіт.
Форми і системи оплати праці, норми
праці, розцінки, тарифні сітки, ставки,
схеми посадових окладів, умови
запровадження та розміри надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
оплату праці» структура заробітної
плати складається з основної
заробітної плати, додаткової
заробітної плати, а також інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат. До них належать виплати у формі
винагород за підсумками роботи за рік,
премії за спеціальними системами і
положеннями, компенсаційні та інші
грошові і матеріальні виплати, які не
передбачені актами чинного
законодавства або які провадяться
понад установлені зазначеними актами
норми.

Частиною 15 зазначеного Закону
передбачено, що форми і системи оплати
праці, норми праці, розцінки, тарифні
сітки, схеми посадових окладів, умови
запровадження та розмір надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальньних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами у колективному
договорі з дотриманням норм і гарантій,
передбачених законодавством,
генеральною та галузевими
(регіональними) угодами.

Відповідно до п.1 Положення «Про
порядок виплати надбавки за вислугу
років працівникам підприємства та
організацій залізничного транспорту»
№743-Ц від 28.12.2001р., яке розроблене та
запроваджено з метою закріплення
кваліфікованих кадрів та підвищення їх
матеріальної зацікавленості у роботі
на підприємствах залізничного
транспорту надбавка за вислугу років
встановлюється в залежності від
безперервного стажу роботи в
підприємствах, організаціях та
структурних підрозділах залізничного
транспорту.

У п.1.1 цього ж Положення встановлено, що
працівникам лікувально-оздоровчих,
оздоровчих закладів, закладів фізичної
культури і спорту,
культурно-просвітних закладів, які
утримуються за рахунок основної
діяльності залізниць і оплати їх праці
провадиться згідно з наказом
Укрзалізниці; працівникам дорожніх
газет та газети «Магістраль», редакції
журналу «Залізничний транспорт»;
працівникам ресторанів, кафе,
вагон-ресторанів і вагонів - буфетів,
робітничих їдалень, буфетів -
роздаткових, які передані на баланс
підприємств та відособлених
структурних підрозділів і оплата їх
праці провадиться згідно з наказом
Укрзалізниці; викладачам дорожніх
технічних шкіл виплата надбавки за
вислугу років провадиться після трьох
років роботи в розмірі 75% від
передбаченого п.1 даного положення.

П.1.3 зазначене Положення встановлює, що
надбавка за вислугу років не
виплачується працівникам підприємств
торгівлі і громадського харчування,
закладів освіти, охорони здоров'я,
культурно - просвітних, фізичної
культури і спорту, інспекторам з
учбової, виховної, методичної роботи,
виробничого навчання і початкової
військової підготовки, дошкільного
виховання і позашкільної роботи та
працівникам інших підрозділів, які не
входять до основної діяльності
залізниць або оплата їх праці
провадиться не за наказами
Укрзалізниці.

Судом першої інстанції встановлено,
підтверджується матеріалами справи, що
позивач з 03.08.1984р. працював на посаді
кухаря 4-го розряду у
Госпрозрахунковому підприємстві
вагонів - ресторанів м. Одеса. 29.10.2001р.
його було звільнено у зв'язку з
переводом в пасажирське вагонне депо
Одеса - Головна Одеської залізниці.
06.11.2001р. його було прийнято на роботу
кухарем 4-го розряду в цех №18
Пасажирського вагонного депо
Одеса-Головна Одеської залізниці.
17.10.2011р. ОСОБА_3 було звільнено з роботи
за власним бажанням у зв'язку з виходом
на пенсію.

Оскільки матеріалами справи
достовірно встановлено, що ОСОБА_3
працював кухарем 4-го розряду у
пасажирському вагонному депо Одеса -
Головна Одеської залізниці, яке є
відокремленим структурним підрозділом
Одеської залізниці, і оплата його праці
провадилася згідно з наказом
Укрзалізниці, то відповідно до вимог
п.1.1 Положення виплата йому надбавки за
вислугу років провадиться після трьох
років роботи в розмірі 75% від
передбаченого п.1 даного положення.

ОСОБА_3 не підпадає під дію п.1.3
Положення, як про це помилково зазначає
відповідач, оскільки цей пункт
забороняє виплачувати надбавку за
вислугу років працівникам інших
підприємств, ніж ти, що зазначені у п. 1.1
і які не входять до основної діяльності
залізниць або оплати їх праці
провадиться не за наказами
Укрзалізниці.

Проте, що на позивача розповсюджується
дія зазначеного Положення свідчить і
лист Державної адміністрації
залізничного транспорту України
«Укрзалізниця» від 13.08.2013р. та
численними фактами виплати позивачу
надбавки за вислугу років.

Ці висновки суду є правильними, вони
відповідають матеріалам справи та
вимогам закону, а доводи апеляційної
скарги є безпідставними.

Разом з тим суд дійшов помилкового
висновку про стягнення з відповідача
на користь позивача 27 313,54 грн. та
компенсацію втрати частини заробітку в
сумі 8 782,16 грн. у вигляді
недонарахованих та невиплачених
коштів за вислугу років за період з
01.01.2002р. по 17.10.2011р.

Так, відповідно до п.18 зазначеного
Положення безперервний стаж роботи для
виплати за вислугу років визначається
комісіями з установлення трудового
стажу.

Згідно п.21 цього ж Положення рішення
комісії по встановленню стажу роботи
заноситься до протоколу. Виписка із
протоколу про рішення комісії у двох
екземплярах, належно оформлених і
скріплених печаткою підприємства,
видаються: один екземпляр бухгалтерії
для нарахування надбавки за вислугу
років, другій - відділу кадрів
(інспектору з кадрів). На підставі
рішення комісії готується наказ щодо
встановлення розміру надбавки за
вислугу років працівників
підприємства (структурного
підрозділу).

Пункт 23 Положення встановлює, що скарги
на рішення комісії підприємств
(структурних підрозділів)
розглядаються комісією з встановлення
стажу роботи, який дає право на
отримання надбавки за вислугу років,
при вищестоящих організаціях, на які
покладаються обов'язки з контролю за
діяльністю місцевих комісій, а також
встановлення стажу роботи, у визначені
якого виникли труднощі. Рішення
комісії при вищестоящій організації є
остаточним.

Матеріалами справи встановлено, що
позивач тривалий час одержував набавку
за вислугу років та у розмірі, що були
визначені відповідною комісією та
наказами з якими він погоджувався,
оскільки він не надав суду відповідних
доказів про їх оскарження.

Апеляційний суд намагався дослідити
протоколи комісії по встановлення
трудового стажу для виплати позивачу
надбавки за вислугу років, витягів з
цих протоколів та наказів, але цього не
вдалося зробити, тому що за даними
відповідача ці документи знищено у
зв'язку із закінченням строків
зберігання.

З довідки пасажирського вагонного депо
Одеса - Головна Одеської залізниці від
29.05.2014р. за підписом керівника та
головного бухгалтера цієї установи, у
якій працював позивач, видно, що
ОСОБА_3 за період роботи з 06.11.2001р. по
день звільнення одержував заробітну
плату та надбавку за вислугу кроків ( а
саме: з 3-х до 5 років - 7,5%; з 5-10 років -
11,25%), які йому нараховувались та
виплачувалися своєчасно та в повному
обсязі.

На думку колегії розмір цих виплат
узгоджується з розмірами надбавки за
вислугу років, що встановлені у п.1
зазначеного Положення від 28.12.2001р.

Ці свідчення відповідача матеріалами
справи не спростовано.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
на вищезазначене не звернув увагу.

За наявності таких обставин, колегія
суддів вважає, що підстав для
задоволення позову не має.

Отже, оскаржуване судове рішення на
підставі п. п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Розподіл судових витрат колегія суддів
проводить у відповідності до положень
ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 - 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

в и р і ш и
л а:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Одеська залізниця»
задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду
м.Одеси від 12 лютого 2014 року скасувати,
ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Державного підприємства «Одеська
залізниця» про стягнення
заборгованості за невиплачену
надбавку за вислугу років та
компенсацію втрати частини заробітної
плати відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Державного підприємства «Одеська
залізниця» судові витрати в сумі 250 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської
області
В.Ф.Парапан

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік