22-ц/775/731/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Вайновський
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Мироненко І.П.,
Кочегарової Л.М.,

при секретарі Костомановій
А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування недійсним

за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя Донецької області
від 05 листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з зазначеним позовом, у якому,
посилаючись на приписи ст.235 ЦК України,
просив визнати договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 20 квітня
2005 року між ним та відповідачем та
посвідчений приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
реєстраційний номер 858, удаваним
правочином, встановити, що фактично між
ними було укладено договір дарування
з покладенням обов'язку
обдаровуваного на користь третьої
особи. Посилався на те, що на момент
укладення договору спірна квартира
знаходилася в іпотеці, держателем якої
був банк «Аваль» у зв'язку з отриманням
ним кредиту на суму 159500,00 гривень.
Оскільки квартира знаходилася під
заставою, він не мав бажання на
безоплатну передачу її у власність
відповідача, тому, оспорюваний договір
дарування був укладений з метою
покладення на відповідача обов'язку
по погашенню його зобов'язань перед
банком за кредитним договором.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 05 листопада 2013 року позов
ОСОБА_1 задоволено. Договір дарування,
укладений між дарувальником ОСОБА_1, з
одного боку, та обдаровуваним ОСОБА_2, з
іншого, визнано недійсним та визнано
договір, укладеним з обов'язком
обдаровуваного на користь
Акціонерного поштово-пенсійного банку
«Аваль» по здійсненню платежів з
погашення кредиту за умовами договору
кредиту № 014/03/0050/74-53369 від 26 серпня 2004
року. Вирішено питання щодо стягнення
судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_3 просить скасувати
рішення суду, та постановити нове, яким
відмовити в задоволені позову,
оскільки воно винесено з порушенням
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_3, яка підтримала
доводи скарги та просила її
задовольнити, заперечення проти скарги
позивача ОСОБА_1 та його представника
ОСОБА_5, які просили скаргу відхилити, а
рішення суду залишити без зміни,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Задовольняючи позов, суд зазначив
в рішенні, що між сторонами дійсно
існувала домовленість, яка передувала
укладенню договору дарування про
прийняття ОСОБА_2 на себе обов'язків по
погашенню кредитних зобов'язань
ОСОБА_1, що не суперечить положенням
ст.725 ЦК України, а тому, оспорюваний
договір дарування фактично є договором
дарування з встановленням обов'язку
обдаровуваного на користь третьої
особи.

З висновками суду погодитися не
можна, оскільки вони суперечать
вимогам закону та не ґрунтуються на
матеріалах справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають з встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону
судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та не
оспорюється сторонами, що 26 серпня 2004
року між Акціонерним поштово-пенсійним
банком «Аваль», з одного боку, та
ОСОБА_1, з іншого, було укладено
кредитний договір № 014/03/0050/74-53369, за
умовами якого ОСОБА_1 було надано
споживчий кредит у сумі 159500,00 гривень
строком до 26 серпня 2009 року.

На забезпечення виконання
зобов'язань за даним кредитним
договором, 26 серпня 2004 року між АППБ
«Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір
іпотеки № 014/07-155/381, посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_4 за
реєстровим № 1643, предметом якого
визначено належну на праві власності
позичальникові ОСОБА_1 квартиру
АДРЕСА_2. При цьому нотаріусом при
посвідченні договору, було накладено
заборону на відчуження предметі
іпотеки за реєстровим № 52.

20 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 укладено договір дарування
квартири АДРЕСА_2. Договір посвідчений
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрований за №858 ( а.с. 137).

У відповідності з положеннями ч.1
ст.202 ЦК України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (одаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ч. 1 ст. 725 ЦК України
договором дарування може бути
встановлений обов'язок обдаровуваного
вчинити певну дію майнового характеру
на користь третьої особи або
утриматися від її вчинення (передати
грошову суму чи інше майно у власність,
виплачувати грошову ренту,, надати
право довічного покрикування дарунком
чи його частиною, не пред'являти вимог
до третьої особи про виселення тощо).

Відповідно до положень ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 2003 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно зі ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини, тобто, права та
обов'язки сторін виникають, але не ті,
що випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи,
що правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд, на підставі статті
235 ЦК України, має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

Обгрутовуючи позов про визнання
договору дарування удаваним на
підставі ст.235 ЦК України, ОСОБА_1
посилався на те, що договір дарування
було вчинено, щоб приховати договір
дарування з встановленням обов'язку
обдаровуваного на користь третьої
особи. На підтвердження своїх вимог
позивач послався на пояснення свідків
щодо наявності домовленості між
сторонами договору про прийняти у дар
квартири відповідачем взамін на
здійснення погашення боргових
зобов'язань позивача перед банком.

Між тим, згідно зі ст.59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.2 ст.59, ч.ч.1,4
ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести допустимими та належними
доказами ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо -
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції, всупереч зазначеним нормам
процесуального права та вимогам ст.ст.
212-215 ЦПК України, не надав оцінки
наявним у справі доказам та дійшов
висновку, що договір дарування є
удаваним, виключно виходячи з показань
свідків ОСОБА_6, яка є матір»ю позивача
та дружиною відповідача, і свідка
ОСОБА_7, яка є дружиною позивача, що є
неналежним та недопустимим доказом.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК
України позивач, заявляючи вимогу про
визнання правочину удаваним, має
довести: 1) факт укладання правочину, що
його думку є удаваним; 2) спрямованість
волі сторін в удаваному правочині на
встановлення інших цивільно - правових
відносин, ніж ті, які передбачені
правочином, тобто, відсутність у сторін
іншої мети ніж приховати інший
правочин; 3) настання між сторонами
інших прав та обов'язків, ніж ті, що
передбачені удаваним правочином.

Таким чином, оскільки відповідно
до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним
елементом угоди (правочину) є вільне
волевиявлення та його відповідність
внутрішній волі сторін, які спрямовані
на настання певних наслідків, то
основним юридичним фактом, який
підлягав встановленню судом є дійсна
спрямованість волі сторін при
укладенні договору дарування та
з'ясування питання, чи не укладена ця
угода з метою приховати іншу та яку
саме.

Колегія суддів вважає, що
вирішуючи спір, суд не врахував, що
позивач не надав належних доказів, які
б спростовували наявність у сторін
наміру укладати договір дарування та
підтверджували б намір обох сторін
укласти договір дарування з
встановленням обов'язку
обдаровуваного на користь третьої
особи, оскільки належних та
допустимих доказів на підтвердження
укладення такого договору суду не
надано. Як вбачається зі змісту
оспорюваного договору, умов, на які
посилався позивач, договір не містить.

Для визнання правочину удаваним
слід мати на увазі, що обидві сторони
договору діяли свідомо для досягнення
якоїсь особистої користі, їх дії
направлені на інших правових наслідків
і приховують іншу волю учасників угоди.
Наявність умислу на укладення
договору дарування з встановлення
обов'язку обдаровуваного на користь
третьої особи тільки у позивача, не є
підставою для визнання договору
дарування удаваним.

Крім того, зазначаючи, що у діях
сторін була відсутня головна ознака
правочину, а саме, намір створити
правові наслідки, обумовлені спірним
договором дарування, суд залишив поза
увагою положення п. 8 спірного договору,
за яким позивач, в тому числі,
стверджував, що даний правочин не
приховує іншого правочину і
спрямований на реальне настання
наслідків, які обумовлені в ньому. Суд
також не звернув уваги, що сторонами
вчинено всі дії необхідні для чинності
правочину, в тому числі, квартира
передана обдаровуваному, проведено
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно, що свідчить про реальність
укладеного правочину.

У зв'язку з викладеним, колегія
суддів вважає, що оскільки матеріали
справи не містять належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що воля сторін направлена на
приховування іншого правочину,
висновок суду про застосування до
спірних правовідносин ст.235 ЦК України
неможливо вважати правильним.

Таким чином, оскільки суд не
встановив характеру спірних
правовідносин, неправильно застосував
норми матеріального права та порушив
норми процесуального права, рішення
суду підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1 про
визнання договору дарування недійсним
та визнання його договором дарування з
встановленням обов'язку
обдаровуваного на користь третьої
особи.

Керуючись ст.ст. 307,309,313-314,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и
л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 05
листопада 2013 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору
дарування квартири недійсним та
визнання його договором дарування з
встановленням обов'язку
обдаровуваного на користь третьої
особи - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді