Номер провадження: 22-ц/785/4725/14
Головуючий у першій інстанції Шепітко
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Фальчука В.П., Таварткіладзе
О.М.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: представника ОСОБА_2, який
діє в інтересах ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
застосування наслідків недійсності
правочину та стягнення вартості майна,
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 18 березня 2014 року ,-

встановила:

03.04.2012р. ОСОБА_4, уточнивши позовні
вимоги, звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3 про застосування наслідків
недійсності правочину та стягнення
вартості майна. Просила застосувати
наслідки недійсності правочину
договору купівлі-продажу №11389 від
24.11.1995р. щодо 37/100 частки житлового
будинку АДРЕСА_1, укладеного між
сторонами, та стягнути з відповідачки
вартість 37/100 частки вказаного
житлового будинку за вартістю на
теперішній час, що становить 245 423 грн., а
також витрати за проведення судової
експертизи із визначення вартості
майна та витрати зі сплати судового
збору.

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_4
обґрунтовувала тим, що договір
купівлі-продажу було визнано
недійсним, однак наслідки недійсності
правочину судом застосовані не були,
тому ОСОБА_4 просила їх застосувати,
стягнути вартість майна на теперішній
час, посилаючись на вимоги ч.2 ст.48 ЦК
України в редакції 1963 року.

У судовому засіданні представник
позивачки підтримала вимоги за позовом
та просила його задовольнити повністю,
зазначивши також що вимоги заявлено за
вартістю майна на теперішній час з
відрахуванням суми, вказаної у
договорі купівлі-продажу, що на даний
час становить 6421 грн.

Представник відповідачки ОСОБА_3
позовні вимоги не визнав, вважав їх
безпідставними та просив у позові
відмовити, посилаючись на те, що майно,
яке було відчужене ще у 1995 році, на
даний час не існує в тому стані яким
воно було на момент укладання договору
купівлі - продажу, в будинку проведена
повна реконструкція, тому повторна
експертиза встановила, що вартість
майна на час відчуження співмірна із
зазначеною ціною у договорі купівлі -
продажу за цінами, які існували на час
укладання договору купівлі - продажу -
24.11.1995р .

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 18.03.2014р. у задоволенні
позову ОСОБА_4 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 18 березня 2014р. скасувати,
ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_4 задовольнити, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. При цьому
посилалася на те, що відповідно до
вимог ч.2 ст. 48 ЦК України (в редакції
1963р.) необхідно застосувати наслідки
недійсності угоди у вигляді
реституції, а саме ОСОБА_3 повинна
сплатити ОСОБА_4 вартість майна, яке
вона придбала у ОСОБА_4 за біржовим
договором купівлі-продажу, враховуючи
те, що повернути його вона не має
можливості, тому ОСОБА_4 повинна
повернути ОСОБА_3 гроші (у розмірі 642
135 000 карбованців, відповідно до п.5
Договору купівлі-продажу від 24.11.1995р.,
що є 6421 грн. ), а ОСОБА_3 повинна
повернути вартість будинку у розмірі
245 423 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду
28 травня 2014р. представник ОСОБА_5, яка
діє в інтересах ОСОБА_4, підтримала
апеляційну скаргу та просила її
задовольнити.

В судове засідання 25 червня 2014р.
представник ОСОБА_5, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, надала клопотання
про відкладення розгляду справи в
зв'язку з відрядженням.

Колегія суддів, з урахуванням
строків розгляду справи в суді
апеляційної інстанції та вимог ст. 305
ЦПК України, ухвалила продовжити
розгляд справи без участі ОСОБА_5, яка
повідомлена належним чином про
слухання справи. Заяву ОСОБА_5 про
відкладення розгляду справи відхилити,
оскільки до заяви не надано доказів
підтверджуючих поважність причин для
відкладення розгляду справи. ОСОБА_5
не надала до суду доказів того, що вона
дійсно знаходиться у відрядженні.

Представник ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3 просив апеляційну
скаргу відхилити, рішення суду
залишити без змін, підтримав письмові
заперечення на апеляційну скаргу.

Інші сторони до суду не прибули, про
час та місце розгляду справи були
сповіщені належним чином, про що у
справі є докази. Зважаючи на вимоги ч. 2
ст. 305 ЦПК України, така неявка сторін не
перешкоджає апеляційному розгляду
справи.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, мотиви і
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_4 в задоволенні
позову, суд першої інстанції посилався
на те, що ч. 2 ст. 48 ЦК України (в редакції
1963р.) не передбачено компенсувати
вартості майна за цінами, які існують
на момент відшкодування, позивачка
ОСОБА_4 вже отримала компенсацію, а саме
вартість за будинок, яка зазначена у
біржовому договорі від 24.11.1995р. Суд
дійшов висновку про те, що вимоги
ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3 вартості
37/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1
за цінами станом на час здійснення
експертизи від 25.02.2013р., а саме - 245 423
грн., не відповідають діючому на той час
Цивільному Кодексу України(1963р.) та є
такими, що не підлягають задоволенню,
оскільки ОСОБА_4 уже отримала грошові
кошти за належне їй на той час нерухоме
майно за цінами станом на 24.11.1995р., які
не повернула ОСОБА_3

Враховуючи викладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вирішуючи спір по суті, повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази в
межах заявлених позовних вимог,
правильно визначив спірні
правовідносини та закон, який їх
регулює.

Судом встановлено, що рішенням
Приморського районного суду м.Одеси
від 05 листопада 2010р. (справа № 2-2627/10) у
задоволені позову ОСОБА_4 до Ломбарду
«КЕН», ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 за
участю третьої особи КП «ОМБТІ та РОН»
про визнання договорів недійсними, про
виселення та вселення - відмовлено у
повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
удаваним правочином, визнання дійсним
договору купівлі-продажу, визнання
добросовісним набувачем - задоволено
частково.

Зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_4,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання
добросовісним набувачем - задоволено.

Судом визнано договір
купівлі-продажу нерухомого майна №11389
від 24.11.1995р., укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4- дійсним.

Судом визнано договір дарування
від 04 вересня 1996р., укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_7, удаваною угодою, яка
приховує договір купівлі-продажу, та
визнано його договором
купівлі-продажу.

Судом визнано ОСОБА_8 добросовісним
набувачем 37/100 частин жилого будинку
АДРЕСА_1, які він 10.12.2004р. отримав від
ОСОБА_7 за договором дарування, що
14.12.2004р. зареєстровано в електронному
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно.

В іншій частині позовних вимог
ОСОБА_7 - відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 22 липня 2011р.
апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 05.11.2010р. задоволено частково,
рішення Приморського районного суду
м.Одеси від 05 листопада 2010р. в частині
визнання договору купівлі-продажу №11389
від 24.11.1995р. 37/100 частин житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладеного
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, дійсним -
скасовано.

В цій частині ухвалено нове
рішення, яким визнано недійсним
договір купівлі-продажу №11389 від
24.11.1995р. - 37/100 частки житлового будинку
за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, в решті рішення
залишено без змін.

При цьому, наслідки недійсності
правочину при ухвалені рішення
застосовані судом не були.

Частиною 2 ст.48 ЦК Української
РСР(1963р.), яка регулювала спірні
відносини на час їх виникнення, було
передбачено, що по недійсній угоді
кожна з сторін зобов'язана повернути
другій стороні все одержане за угодою,
а при неможливості повернути одержане
в натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Вимога про застосування наслідків
недійсності правочину може бути
заявлена як одночасно з вимогою про
визнання оспорюваного правочину
недійсним, так і у вигляді самостійної
вимоги в разі нікчемності правочину та
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним.

Як наслідок недійсності
оспорюваного правочину є повернення
кожною стороною в натурі всього того,
що вона одержала. Тобто сторони
повертаються в первісний стан, який
існував до укладення правочину. Лише в
разі неможливості повернення в натурі
того, що було одержано на виконання
умов договору, законодавець визначив
право на відшкодування шкоди.

Позивачка ОСОБА_4, уточнивши позовні
вимоги, просила застосувати наслідки
недійсності правочину за ч.2ст.48 ЦК
України( в ред.1963р.) та стягнути з ОСОБА_3
вартість 37/100 частки житлового будинку
за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, у розмірі 245 423 грн.

Суд правильно встановив, що на
теперішній час неможливо повернути
вищевказаний будинок позивачу в
натурі, оскільки право власності на
будинок визнано за іншою особою як
добросовісним набувачем, повернення
майна за договором, що визнаний
недійсним, неможливо.

Враховуючи те, що договір
купівлі-продажу, укладений між
позивачкою та відповідачкою, було
визнано недійсним, позивачка мала б
повернути відповідачці грошові кошти у
розмірі 642 135 000 млн. крб.( що на даний час
становить 6421 грн.), відповідно до п.5
Договору купівлі-продажу від 24.11.1995р.,
які були нею одержані за недійсною
угодою, за умови повернення їй 37/100
частки житлового будинку.

Як вбачається з договору купівлі -
продажу, укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 24 листопада 1995р. на Одеській
товарній біржі, продаж 37/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1 вчинено за
642 135 000 карб., які отримані до
підписання договору(а.с.32-33).

Згідно висновку експертизи №3185/3388 від
24.01.2014р., ринкова вартість 37/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1 станом на
24.11.1995р. визначена у діючих на
досліджуваний період ринкових цінах на
будівельні матеріали та послуги та
складає - 635 122 852 млн. ( шістсот тридцять
п'ять мільйонів сто двадцять дві тисячі
вісімсот п'ятдесят два) крб.

Різниця між ціною, згідно експертизи
від 24.01.2014р., та ціною, за якою між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 - 24 листопада 1995р. було
укладено біржовий договір № 11389,
складає лише 7 012 148 крб.( 642 135 000 карб. - 635
122 852 карб.= 7 012 148 крб.), що підтверджує те,
що експертом правильно застосовано
методи визначення ринкової вартості
спірного будинку на час укладання
договору.

Також різниця між цінами, підтверджує
той факт, що ціна договору від 24.11.1995р.
під час укладення була не суттєво
завищена, проте знаходилась у рамках
цін, що діяли на той час на подібні
об'єкти нерухомості, а також свідчить
про те, що ОСОБА_4 за умовами договору
купівлі - продажу 24.11.1995р. отримано 642 135
000 млн.крб., максимальну ціну за належні
їй, станом на 24.11.1995р. 37/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно висновку експертизи від
25.02.2013р., яка була проведена за
клопотанням ОСОБА_4, ринкова вартість
37100 часток будинку на час укладання
договору купівлі - продажу 24.11.1995р.
складала 245 423 грн. При цьому, експерт
посилався на те, що 37100 часток у натурі
взагалі не існує, оскільки здійснена
реконструкція житлового будинку під
літ «А» з будівництвом другого
поверху(а.с.67-72).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов до правильного висновку про те,
що вимоги ОСОБА_4 про стягнення 245 423
грн. не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта про
відшкодування 245 423 грн. є
необґрунтованими.

Так, частиною 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
судам слід враховувати, що в разі
застосування реституції за недійсним
договором, у якому не встановлена
вартість майна і вона не може бути
визначена виходячи з його умов,
вартість майна визначається виходячи
із звичайних цін, що склалися на момент
укладення договору.

Під час укладання договору
купівлі - продажу від 24.11.1995р. сторони
встановили ціну житлового будинку за
цінами, які діяли на той час на
вищевказану нерухомість,
об'єктивність яких підтверджена
експертизою від 24.01.2014р., тому вартість
майна, що компенсується повинна
визначатись за цінами станом на момент
укладання угоди.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
оскільки ОСОБА_4 вже отримала кошти за
належну їй вартість по цінам станом
на 24.11.1995р., які не повернула ОСОБА_3 ,
тому її вимоги не підлягають
задоволенню.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди у
судовому порядку не було заявлено.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів, розглянувши скаргу в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, рішення суду
відповідає фактичним обставинам
справи, а наведені в апеляційній скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

Підстав для ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209,303,307
ч.1п.1,308,314,315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів,-

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 18 березня 2014 року- залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

В.П. Фальчук

О.М. Таварткіладзе