Номер провадження: 22-ц/785/5908/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Гайворонського С.П.

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Балтського районного суду
Одеської області від 11 червня 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору
дарування будинку недійсним, треті
особи - ОСОБА_3, приватний нотаріус
Балтського нотаріального округу
ОСОБА_7,

встановила:

13.10.2011 року ОСОБА_4 звернулась до суду з
позовом, в якому ставила питання про
визнання недійсним договору дарування
житлового будинку АДРЕСА_1,
посвідченого приватним нотаріусом
Балтського нотаріального округу
ОСОБА_7, реєстровий №994 (далі - спірний
житловий будинок).

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що
11 квітня 2008 року між нею та її сином
ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 було
укладено договір дарування
вищевказаного житлового будинку. На
даний момент у спірному будинку
проживають діти померлого ОСОБА_8:
ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, яка не
перебувала з ним в зареєстрованому
шлюбі, котрі перешкоджають ОСОБА_4 у
доступі до вищевказаного будинку.

Посилаючись на те, що вона уклала
вищевказаний договір дарування
помилково та насправді вважала, що
укладає договір довічного утримання,
ОСОБА_4 просила її позовні вимоги
задовольнити.

Відповідачі і треті особи у судовому
засіданні позов не визнали та
заперечували проти його задоволення.

Рішенням Балтського районного суду
Одеської області від 30 травня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
11 жовтня 2012 року, позов ОСОБА_4 було
задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 20 березня 2013
року зазначені вище рішення та ухвала
суду були скасовані, а справа
направлена на новий розгляд до суду
першої інстанції.

За наслідками нового розгляду
Балтським районним судом Одеської
області від 11 червня 2013 року було
ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_4
було задоволено.

21 червня 2013 року ОСОБА_3 була подана
апеляційна скарга, в якій вона ставила
питання про скасування вищевказаного
рішення і ухвалення нового, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
відмовити, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 15 липня 2013 року у справі
було відкрите апеляційне провадження
(т.2, а.с. 90).

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 11 листопада 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_3 було
задоволено, рішення Балтського
районного суду Одеської області від 11
червня 2013 року скасовано та увалено
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 (т.2, а.с. 125).

Однак, рішенням Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 12 березня 2014 року рішення
апеляційного суду Одеської області від
11 листопада 2013 року було скасовано,
справу було передано на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.
194).

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
суд першої інстанції виходив із того,
що ОСОБА_4, укладаючи договір дарування
помилялася щодо обставин, які мали
істотне значення, а саме бажаючи
укласти із сином - ОСОБА_8 договір
довічного утримання, помилково уклала
договір дарування спірного житлового
будинку на його користь.

При цьому суд прийняв до уваги похилий
вік позивача ОСОБА_4, якій на час
укладання договору виповнилося 77
років, її малограмотність та те, що
предмет договору не був переданий
дарувальником на користь обдарованого.

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

Судом першої інстанції було
обґрунтовано встановлено, що позивачу
ОСОБА_4 належав на праві приватної
власності спірний житловий будинок, в
одній половині якого проживала вона, а
в іншій - її син ОСОБА_8 зі своєю
співмешканкою - третьою особою у справі
ОСОБА_3, відповідачами: донькою ОСОБА_6
та сином ОСОБА_5

Будучи особою похилого віку, у віці 77
років, позивач ОСОБА_4 виявила бажання
укласти із сином договір довічного
утримання, згідно якого вона передає
йому у власність спірний житловий
будинок, а син буде її доглядати та
надавати матеріальну допомогу до
смерті.

З цією метою, 11 квітня 2008 року між нею та
її сином ОСОБА_8 було укладено договір
дарування вищевказаного житлового
будинку, при цьому позивач ОСОБА_4
помилково розраховувала, що передає
сину у власність спірний житловий
будинок за договором довічного
утримання.

Після укладення договору позивач
залишилась проживати в одній половині
будинку, а її син, відповідачі у справі
та третя особа - в іншій половині. Тобто
передачі спірного житлового будинку
дарувальником на користь обдарованого
не відбулось.

ІНФОРМАЦІЯ_1 син позивачки - ОСОБА_8
помер, після чого третя особа та
відповідач ОСОБА_6 почали перешкоджати
позивачу ОСОБА_4 користуватись спірним
житловим будинком, що змусило позивача
звернутись до суду зданим позовом.

Вирішуючи питання щодо
обґрунтованості позовних вимог, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
із того, що відповідно до ст. 717 ЦК
України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безповоротно майно (дарунок) у
власність.

Тобто даруванням є договір,
направлений на збільшення майна
обдарованого, в той час як майно
дарувальника зменшується.

Досліджуючи дані обставини суд
встановив, що позивач після укладення
договору приймала участь в ремонті
спірного житлового будинку, купувала
листи гіпсокартону, машину піску,
давала гроші на трубу, сама допомагала
робити стелю в будинку.

Дані обставини свідчать про те, що
правові насідки за договором дарування
не настали, що в свою чергу дає підстави
суду визнати його недійсним.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК
України, якщо особа, яка вчинила
правочин, помилялася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якості
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Виходячи зі змісту ст.ст. 638, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, коли сторони мають повну
уяву не тільки про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції з приводу того, що укладаючи
спірний договір, позивач ОСОБА_4
помилялась щодо його правової природи,
у зв'язку з чим суд правомірно визнав
договір дарування спірного житлового
будинку недійсним.

Що стосується доводів заявника
апеляційної скарги ОСОБА_3 стосовно
того, що у позивача ОСОБА_4 на праві
приватної власності мається інше
житлове приміщення, то вони не знайшли
свого підтвердження в матеріалах
справи.

Крім того, зазначені обставини не дають
підстав для відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4

Також не відіграють правового значення
ті обставини, що відповідачі та третя
особа не мають іншого житла окрім
спірного житлового будинку, оскільки в
даному випадку питання щодо їх права
користування цим будинком не є
предметом даного судового спору.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надала суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх
заперечень проти позовних вимог та
доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Балтського районного суду
Одеської області від 11 червня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко