Номер провадження: 22-ц/785/5468/14
Головуючий у першій інстанції Шевчук
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова
О.А.

- Бабія А.П.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 10.04.2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину, визнання права власності,-

встановила:

Позивач звернувся з вказаним позовом
до суду (а. с. 1-2 т. 1) та в ході розгляду
справи, змінивши підставу позову (а. с.
131-133 т. 1), просив: визнати поважними
причини пропуску строку позовної
давності, визнати недійсним договір
дарування від 07.09.2000 року квартири
АДРЕСА_1, укладений між ним та ОСОБА_5;
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом від 26.01.2010 року,
видане ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1;
визнати право власності за ним на
квартиру АДРЕСА_1, яка складається у
цілому: 1 - коридор, 2 - житлова, 3 - кухня, 4
- туалет, 5 - ванна, 6 - шафа, 7 - шафа, 8 -
балкон., загальною площею 34,5 кв. м.,
житловою площею17,5 кв. м.

Свої позовні вимоги позивач, як
зазначено в рішенні суду,
обґрунтовував посиланням на статтю 56
ЦК УРСР та вказував, що згідно
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними» від
28.04.1978 року, із змінами, зазначалося, що
під істотною помилкою, яка відповідно
до ст. 56 ЦК УРСР може бути підставою для
визнання угоди недійсною, слід
розуміти таке неправильне сприйняття
стороною в угоді суб'єкта, предмет чи
інших істотних умов угоди, що вплинуло
на її волевиявлення, за відсутності
якого за обставинами справи можна
вважати, що угода не була б укладена.
Спірна квартира ніколи не передавалася
ОСОБА_5, як обдарованій особі, весь час
квартира знаходилася в його
користуванні, він оплачував усі
необхідні комунальні платежі, щодо
надання послуг електропостачання,
водопостачання, тощо та мав пільги по
їх сплаті, як інвалід Великої
Вітчизняної війни. На підставі
вищевикладеного просив позовні вимоги
задовольнити.

Представник позивача в судовому
засіданні, як зазначено в рішенні суду,
підтримала вимоги уточненої позовної
заяви та пояснила, що позивач - ОСОБА_3 є
інвалідом Великої Вітчизняної війни 1
групи та підпадає під захист Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», який
визначає правовий статус ветеранів
війни, забезпечує створення належних
умов для їх життєзабезпечення, сприяє
формуванню в суспільстві шанобливого
ставлення до них. Позивачу на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого органом приватизації
державного житлового фонду виконкому
Білгород-Дністровської міської ради
народних депутатів 28.03.1994 року,
належала квартира АДРЕСА_1.

07.09.2000 року між ОСОБА_3, 1924 року
народження, та його рідним братом
ОСОБА_5, 1938 року народження, була
досягнута домовленість про утримання
ОСОБА_3 у зв'язку з чим нотаріусом
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу Одеської області
ОСОБА_6 був оформлений договір. ОСОБА_5
зобов'язався допомагати ОСОБА_3 щодо
харчування, купівлі медикаментів та
іншою необхідною допомогою.
ІНФОРМАЦІЯ_4 брат позивача - ОСОБА_5
помер. ОСОБА_3 залишився без будь-якої
допомоги та був вимушений звернутися
до вдови померлого - ОСОБА_4, з вимогою
про те, що вона має продовжувати
виконувати зобов'язання свого
чоловіка. Однак, відповідачка по справі
відмовилась від цих обов'язків та
повідомила позивача, що спірну
квартиру ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 на
підставі договору дарування від 07.09.2000
року. Тобто, позивачу лише наприкінці
квітня 2010 року стало відомо, про те, що
ОСОБА_4 оформила квартиру, в якій він
проживає на своє ім'я на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом після смерті ОСОБА_5 Після
цього позивач звертався до
правоохоронних органів, що
підтверджується копією листа
Білгород-Дністровського МВ ГУМВС
України в Одеській області від 12.05.2010
року за № 51/11870, копією листа
Білгород-Дністровської
міжрайпрокуратури від 20.10.2010 року за №
7-793-10, однак, згідно цих листів, йому
було відмовлено у захисті його прав,
тому він змушений звернутися до суду.
Як вказував представник позивача,
відповідно до п. 7 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України, до
позовів про визнання правочину
недійсним і про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину,
право на пред'явлення якого виникло до 1
січня 2004 року застосовується позовна
давність, встановлена для відповідних
позовів законодавством, що діяло
раніше. Про своє порушене право позивач
дізнався лише у квітні 2010 року, тобто
строк позовної давності, встановлений
статтею 71 ЦК УРСР ним не пропущений.

Також представник позивача в
обґрунтування того, що цей договір має
бути визнаний недійним, вказував те, що
обдарований ОСОБА_5 у спірній квартирі
не проживав, що підтверджує факт того,
що він не прийняв дар - квартиру, а також
звертав увагу на той факт, що позивач
ніяких дій щодо відчуження спірної
квартири, що стосується процедури
оформлення не виконував та не видавав
довіреність на це іншим особам.

Представник відповідача в судовому
засіданні, як зазначено в рішенні суду,
позовні вимоги не визнав, просив суд
відмовити у їх задоволенні, мотивуючи
це наступним. Позивач ОСОБА_3 є рідним
братом померлого чоловіка
відповідачки. За життя чоловіка
відповідачки, позивач ОСОБА_3 постійно
приходив до них додому та неодноразово
говорив про те, що хоче подарувати йому
свою квартиру, оскільки інших родичів у
нього не має. У вересні 2000 року позивач
ОСОБА_3 умовив покійного чоловіка
позивачки, і у приватного нотаріуса
ОСОБА_6 вони підписали договір
дарування квартири. Після вчинення
цього правочину позивач ОСОБА_3
тривалий час проживав у них дома, вони
здійснювали його лікування.
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер чоловік
відповідачки і, оскільки вона є його
спадкоємцем, вона оформила Свідоцтво
про право власності на спадкове майно,
яке включало і вищевказану картиру.
Крім того, представник відповідачки
вказував, що весь час після оформлення
договору дарування вона здійснювала
оплату за спірну квартиру. Також
представник відповідачки звернув
увагу суду на те, що вимоги позивача
ОСОБА_3 є надуманими, після оформлення
спірного договору пройшло 13 років, і
весь цей час він проживає у цій
квартирі, оскільки відпоідачка не має
жодних претензій відносно того, щоб він
там проживав. Жодних даних щодо того, що
оспорюваний договір був вчинений під
пливом обману матеріали справи не
містять, як не містять і даних відносно
того, що ОСОБА_3 не надавав належної
оцінки своїм діям. Крім того, позивачем
пропущений строк позовної давності без
поважних причин. На підставі цього
просив суд відмовити у задоволенні
позову.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 10.04.2014 року в задоволенні позовної
заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 10.04.2014 року, в якій просить
скасувати рішення суду від 10.04.2014 року
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовну заяву,
посилаючись на те, що вважає
оскаржуване рішення суду незаконним,
необґрунтованим, на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права.

В судовому засіданні позивач підтримав
свою апеляційну скаргу, представник
відповідачки заперечував проти
задоволення апеляційної скарги. Інші
учасники процесу в судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином, причини неявки суду не
повідомили, клопотання про відкладення
розгляду справи від них на адресу суду
не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду скасуванню з ухваленням нового
рішення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є, зокрема: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
наступного.

Судом встановлено, що 07 вересня 2000 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений
договір дарування квартири,
посвідчений приватним нотаріусом
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за № 5256,
згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5
прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1.

Згідно матеріалів по укладенню цього
договору, наданих приватним нотаріусом
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, укладенню
оспорюваного договору передувало
отримання довідки з Єдиного реєстру
заборон від 07.09.2000 року, згідно якої
подарована квартира на момент продажу
під забороною не перебувала;
довідка-характеристика від 29.08.2000 року,
видана КП «Білгород-Дністровське БТІ»
ОСОБА_3 для пред'явлення до
нотаріальної контори з метою
відчуження квартири АДРЕСА_1; технічний
паспорт на вищевказану квартиру;
Свідоцтво про право власності на житло
від 28.03.1994 року, згідно якого ОСОБА_3 був
власником квартири АДРЕСА_1; та
розпорядження органу приватизації №
1665 від 28.03.1994 року, на підставі якого
було видано вищевказане Свідоцтво про
право власності.

Як вбачається з заяви про зміну підстав
позову (а. с.130-131) позивачем вказано, що
між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений
договір, але не вказано, який саме
договір, і в чому саме полягала помилка
позивача при укладенні цього договору.
По тексту заяви вказано, що покійний
ОСОБА_5 зобов'язався довічно утримувати
позивача ОСОБА_3

Як пояснила у судовому засіданні
представник позивача, вона просить
визнати вищевказаний договір
недійсним, посилаючись на статтю 56 ЦК
УРСР, тобто вчинення договору під
впливом помилки, однак, також не
пояснила, у чому саме полягала помилка
при укладенні цього договору.

Згідно п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978
року «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними», під
помилкою слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета чи інших істотних
умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, при відсутності якого
за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

Судом прийнято до уваги
довідку-характеристику від 29.08.2000 року,
видану КП «Білгород-Дністровське БТІ»
ОСОБА_3, яка міститься у матеріалах
укладення оспорюваного договору,
наданих приватний нотаріусом
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, в якій
вказано, що ця довідка-характеристику
від 29.08.2000 року, видана КП
«Білгород-Дністровське БТІ» ОСОБА_3 для
пред'явлення до нотаріальної контори з
метою відчуження квартири АДРЕСА_1, що
підтверджує той факт, що волевиявлення
позивача було направлено саме на
відчуження квартири.

Далі, представник позивача вказував на
той факт, що обдарований ОСОБА_5 у
спірній квартирі ніколи не проживав,
тобто він був таким, який не прийняв дар
- квартиру та вказував, що договір
дарування може бути визнаний недійсним
з підстав, визнаних ЦК УРСР.

Оскільки, правовою підставою для
звернення позивача до суду ним обрана
саме вищевказана стаття 56 ЦК УРСР, то
доказуванню позивачем підлягає саме
факт помилки позивача при укладенні
оспорюваного ним договору.

Наявні у матеріалах справи письмові
докази про наявність таких обставин не
свідчать, тобто, суд першої інстанції
вважав, що позивачем не доведено того,
що оспорюваний правочин був укладений
ним під впливом помилки.

Також судом першої інстанції прийнято
до уваги факт пропуску позивачем
строку позовної давності, та не надання
суду доказів поважності пропуску цього
строку.

За таких обставин, керуючись ст. ст. 56, 59,
71, 74, 76, 243 ЦК УРСР, постановою Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978
року «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними», ст. ст. 1, 10, 11,
60, 212-215 ЦПК України, суд першої
інстанції відмовив в задоволенні
позову ОСОБА_3

Однак, судова колегія не погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки суд першої інстанції
помилково дійшов таких висновків,
неправильно застосувавши норми
матеріального права.

Так в судовому засіданні встановлено
та підтверджується матеріалами справи,
що 07.09.2000 року між позивачем - ОСОБА_3 та
його братом - ОСОБА_5 було укладено
спірний договір дарування, згідно
якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5
прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1, яка
складається в цілому: 1 - коридор, 2 -
житлова, 3 - кухня, 4 - туалет, 5 - ванна, 6 -
шафа, 7 - шафа, 8 - балкон., загальною
площею 34,5 кв. м., житловою площею17,5 кв. м.
(а. с. 11, 151-152 т. 1).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, в
частині визнання вказаного договору
недійсним, позивач посилався на ст. 56 ЦК
України, в редакції 1963 року, зазначаючи,
що між ним, 1924 року народження, та його
братом - ОСОБА_5, 1938 року народження була
досягнута домовленість про утримання
його, у зв'язку з чим нотаріусом було
оформлено вказаний договір (а. с. 1-2, 130-131
т. 1).

Тобто, позивач вказував на укладення
спірного договору дарування внаслідок
помилки, оскільки, при укладенні
спірного договору, його воля була
направлена на отримання від брата
утримання, враховуючи свій вік та стан
здоров'я.

В судовому засіданні встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 3 т. 1) є
інвалідом 1-ї групи Великої Вітчизняної
війни (а. с. 12, 23, 36-37, 59, 61, 87, 91-92, 127, 129) та
одиноким (а. с. 9).

Після укладення спірного договору
позивач зареєстрований та залишився
проживати в спірній квартирі АДРЕСА_1
(а. с. 3 зв. ст., 9), а його брат - ОСОБА_5
разом із дружиною утримували його
(допомагали йому, піклувалися про
нього, лікували за власні кошти), що
підтверджується також відповідачкою в
її запереченнях (а. с. 2 т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_4 брат позивача - ОСОБА_5
помер (а. с. 25, 146). Після його смерті
спадщину прийняла його дружина - ОСОБА_4
(відповідачка), яка отримала свідоцтво
про право на спадщину за законом від
26.01.2010 року на спірну квартиру АДРЕСА_1
(а. с. 153), а позивач, як вбачається з його
позовної заяви (а. с. 130-131 т. 1), залишився
без будь-якої допомоги, в якій
відповідачка йому відмовила,
повідомивши йому після оформлення в 2010
році права власності на спірну
квартиру в порядку спадкування, про
відчуження ним вказаної квартири на
підставі спірного договору дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК України, в
редакції 1963 року, чинної на час
укладення спірного договору дарування,
угода, укладена внаслідок помилки, що
має істотне значення, може бути визнана
недійсною за позовом сторони, яка діяла
під впливом помилки.

Як роз'яснено в п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978
року «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними», із змінами,
відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути
визнана судом недійсною, як укладена
внаслідок помилки, що має істотне
значення, тільки за позовом сторони
(громадянина чи організації), що діяла
під впливом помилки. Під помилкою у
даному випадку слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета чи інших істотних
умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, при відсутності якого
за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

На підставі викладеного та
встановлених обставин по справі,
судова колегія дійшла висновку, що
волевиявлення позивача при укладенні
спірного договору дарування було
направлено не на безоплатне відчуження
вказаної належної йому квартири, а на
забезпечення свого утримання зі
сторони свого брата, яке він отримував
за життя брата, а спірний договір
дарування укладено внаслідок помилки
позивача, що має істотне значення,
стосовно природи договору, істотних
умов договору (безоплатна передача
квартири) та прав і обов'язків сторін
щодо спірної квартири, а тому спірний
договір дарування є недійсним,
оскільки внутрішня воля позивача при
укладенні спірного договору дарування
не відповідала його зовнішньому прояву
- його волевиявленню, яке було
сформоване під впливом помилки,
неправильним сприйняттям спірного
договору, при відсутності якого за
обставинами справи можна вважати, що
спірний договір не було б укладено.

Зазначене підтверджується тим, що
позивач був набагато старший за свого
померлого брата (14 років а. с. 3, 149), є
інвалідом 1-ї групи Великої Вітчизняної
війни (а. с. 12, 23, 36-37, 59, 61, 87, 91-92, 127, 129),
одиноким (а. с. 9) та потребує догляду і
утримання, які він отримував за життя
брата, що підтвердила і відповідачка в
своєму запереченні (а. с. 1-2 т. 2),
реєстрацією позивача в спірній
квартирі та проживання його в ній без
наміру її безоплатної передачі.

За таких обставин, позовні вимоги
позивача щодо визнання недійсним
спірного договору дарування від 07.09.2000
року є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦК України, в
редакції 1963 року, угода, визнана
недійсною, вважається недійсною з
моменту її укладення. (Таке положення
міститься і в ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Згідно зі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України,
спадкування є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців); до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки, враховуючи вищевикладене,
спірний договір дарування квартири
АДРЕСА_1, на підставі якого брат
позивача - ОСОБА_5 набув вказану
квартиру, є недійсним з моменту його
укладення - 07.09.2000 року (а. с. 11, 151), то на
час смерті брата позивача - ІНФОРМАЦІЯ_4
(а. с. 13, 146 т. 1) вказана спірна квартира
не ввійшла до складу його спадщини (ст.
ст. 1216, 1218 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
після смерті брата позивача спадщину
прийняла його дружина - ОСОБА_4
(відповідачка), яка отримала свідоцтво
про право на спадщину за законом від
26.01.2010 року на спірну квартиру АДРЕСА_1
(а. с. 153),

Відповідно до ст. 1301 ЦК України,
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

За таких обставин, позовні вимоги
позивача щодо визнання недійсним
виданого відповідачці - ОСОБА_4
свідоцтва про право на спадщину від
26.01.2010 року на спірну квартиру АДРЕСА_1 є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

В зв'язку з викладеним є обґрунтованими
та підлягають задоволенню і позовні
вимоги позивача щодо визнання права
власності за ним на спірну квартиру
відповідно до ст. 392 ЦК України,
відповідно до якої, власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

В судовому засіданні встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
спірна квартира належить позивачеві на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого органом
приватизації державного житлового
фонду виконкому
Білгород-Дністровської міської ради
народних депутатів 28.03.1994 року,
зареєстрованого в
Білгород-Дністровському МБТІ (а. с. 11, 77,
151, 170-171).

Як вбачається із заперечень
відповідачки (а. с. 1-2 т. 2), відповідачкою
оспорюється право позивача на спірну
квартиру.

Відповідно до ст. ст. 71, 76, 80 ЦК України, в
редакції 1963 року, чинного на час
виникнення спірних правовідносин,
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки; перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права; закінчення строку позовної
давності до пред'явлення позову є
підставою для відмови в позові. Якщо
суд, арбітраж або третейський суд
визнає поважною причину пропуску
строку позовної давності, порушене
право підлягає захистові.

В судовому засіданні встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач про порушення свого права
дізнався в 2010 році, коли після смерті
його брата, відповідачка прийняла
спадщину, отримавши свідоцтво про
право на спадщину за законом від 26.01.2010
року на спірну квартиру АДРЕСА_1 та
відмовилася від забезпечення
утримання позивача (надання йому
допомоги, піклування), яке він
отримував за життя брата, повідомивши
позивача після оформлення в 2010 році
права власності на спірну квартиру в
порядку спадкування, про відчуження
ним вказаної квартири на підставі
спірного договору дарування.

Тому за таких обставин, причини
пропуску строку позовної давності є
поважними, а порушене право позивача
підлягає захисту.

Таким чином, на підставі наведеного,
судова колегія погоджується з доводами
апеляційної скарги ОСОБА_3 та вважає, що
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 10.04.2014 року підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення, яким
позовні вимоги ОСОБА_3 необхідно
задовольнити. Визнати поважними
причини пропущення позовної давності.
Визнати недійсним договір дарування
від 07.09.2000 року квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом від 26.01.2010 року,
видане ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.
Визнати право власності за ОСОБА_3 на
квартиру АДРЕСА_1, яка складається у
цілому: 1 - коридор, 2 - житлова, 3 - кухня, 4
- туалет, 5 - ванна, 6 - шафа, 7 - шафа, 8 -
балкон., загальною площею 34,5 кв. м.,
житловою площею17,5 кв. м.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 10.04.2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину, визнання права власності -
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3.

Визнати поважними причини пропущення
позовної давності. Визнати недійсним
договір дарування від 07.09.2000 року
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_5.

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом від 26.01.2010 року,
видане ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати право власності за ОСОБА_3 на
квартиру АДРЕСА_1, яка складається у
цілому: 1 - коридор, 2 - житлова, 3 - кухня, 4
- туалет, 5 - ванна, 6 - шафа, 7 - шафа, 8 -
балкон., загальною площею 34,5 кв. м.,
житловою площею17,5 кв. м.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області
О.Д. Варикаша

О.А. Ступаков

А.П. Бабій