Справа № 761/6350/13-ц
Провадження №2/761/201/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

26 червня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Вітріщаку Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення,
-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом,
в якому просили виселити ОСОБА_3 з
квартири АДРЕСА_1 та стягнути з
відповідача на користь позивачів
судові витрати по справі. Позовні
вимоги обґрунтовує тим, що рішенням
Солом'янського районного суду м. Києва
від 14 квітня 2008 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
13 серпня 2008 року та ухвалою Верховного
Суду України від 23 грудня 2008 року,
визнано недійсним свідоцтво про право
власності ОСОБА_3 від 26 травня 2003 року
на нежиле приміщення АДРЕСА_2, визнано
право власності за ОСОБА_1 право
власності на 67,00 % частки квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 405,5 кв.м. та за
ОСОБА_4, правонаступником після смерті
якої є ОСОБА_2, право власності на 33,00 %
частки вказаної квартири, включаючи
жилі прміщення восьмого поверху,
нежиле приміщення АДРЕСА_2 12 березня 2010
року на виконання вказаного рішення
суду між ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було
підписано акт прийому-передачі
нежилого приміщення АДРЕСА_2. 18 липня 2012
року та 24 вересня 2012 року ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 зареєстрували право власності
на об'єднану квартиру АДРЕСА_1 тобто
набули право спільної часткової
власності на вищевказану квартиру.
Відповідач самовільно проникла до
квартири АДРЕСА_1 та здійснила
будівельні роботи, приєднавши до своєї
квартири АДРЕСА_2, обмеживши доступ
позивачам до приміщення, що належить їм
на праві власності.

Позивач-1 та позивач-2 у судовому
засіданні позовні вимоги підтримали та
просили задовольнити позов у повному
обсязі, проти винесення заочного
рішення не заперечували.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, повідомлений про день, час та
місце розгляду справи належним чином
(а.с. 161, 167).

Суд, керуючись вимогами ст. ст. 169, 224 ЦПК
України, вважає за можливе розглянути
справу за відсутності відповідача на
підставі наявних в справі доказів,
ухваливши заочне рішення, отримавши на
це згоду позивача.

Вислухавши пояснення позивачів по
справі, дослідивши матеріали справи,
суд вважає заявлені вимоги законними
та обґрунтованими, у зв'язку з чим вони
підлягають задоволенню з таких
підстав.

14 квітня 2008 року винесено рішення
Солом'янського районного суду м. Києва,
яким визнано недійсним Свідоцтво про
право власності від 26 травня 2003 року на
нежиле приміщення АДРЕСА_2, видане на
ім'я ОСОБА_3 Головним управлінням
житлового забезпечення Київської
міської державної адміністрації на
підставі Наказу Головного управління
житлового забезпечення від 22 травня 2003
року № 840-С/НП.

Одночасно вказаним рішенням визнано
право власності за ОСОБА_4 право
власності на 33,00 % частки та за ОСОБА_1 -
на 67,00 кв.м. квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 405,5 кв.м.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 14 квітня 2008 року залишено
без змін ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 13 серпня 2008 року та ухвалою
Верховного суду України від 23 грудня 2008
року, тобто набрало законної сили.

Як вбачається з технічного паспорту на
квартиру АДРЕСА_1, виготовленому КМ БТІ
12 грудня 2011 року, до квартири АДРЕСА_1
включені жилі приміщення восьмого
поверху, нежиле приміщення АДРЕСА_2

Актом прийому-передачі приміщення від
12 березня 2010 року, підписаному ОСОБА_1,
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, відповідачем
передано, а ОСОБА_1, ОСОБА_4 прийнято
нежиле приміщення АДРЕСА_2

18 липня 2012 року ОСОБА_1 та 12 вересня 2012
року ОСОБА_4 зареєстрували право
власності на 67/100 та 33/100 частки
відповідно квартири АДРЕСА_1 Згідно
даних технічного паспорту від 12 грудня
2011 року до складу квартири АДРЕСА_1
увійшли всі вищевказані приміщення,
загальною площею 533,4 кв.м.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

За ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набули
право спільної часткової власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Скориставшись відсутністю ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 відповідач самовільно проникла
до квартири АДРЕСА_1 і протиправно
зайняла її частину, здійснивши
будівельні роботи в приміщенні, яке в
технічному паспорті Квартири АДРЕСА_1
Факт незаконного приміщення в
зазначену квартиру підтверджується
Постановою від 15 серпня 2012 року про
скасування постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи та
порушення кримінальної справи, якою
порушено кримінальну справу за ч. 3 ст.
185 КК України по факту таємного
викрадення майна ОСОБА_1, вчиненого з
проникненням.

Так, у стіні квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3
утворила дверний отвір, водночас,
замурувавши дверний прохід в стіні, що
межує з приміщенням квартири АДРЕСА_2.

Таким чином, відповідач, самовільно
вселившись до квартири АДРЕСА_1,
вчинила дії по встановленню перешкод
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно витягу про реєстрацію в
Спадковому реєстрі № 36008202, виданого 06
грудня 2013 року приватним нотаріусом
ОСОБА_6, спадкоємцем після смерті
ОСОБА_4 є ОСОБА_2.

Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним (ст. 41
Конституції України).

Згідно до п.3 ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений в
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено,
що власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Крім того, статтею 150 ЖК України,
передбачено, що громадяни, які мають у
приватній власності жилий будинок
(частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі
будинки (квартири), що є в приватній
власності громадян, не може бути в них
вилучено, власника не може бути
позбавлено права користування жилим
будинком (квартирою), крім випадків,
установлених законодавством.

Виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку. Допускається виселення в
адміністративному порядку з санкції
прокурора лише осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення або проживають
у будинках, що загрожують обвалом
(ч.1ст.109 ЖК України).

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб,
які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Зважаючи, що відповідач перешкоджає
позивачам у реалізації їхнього права
власності, самовільно вселившись до
квартири АДРЕСА_1, суд приходить до
висновку про законність позовних вимог
та необхідність задоволення позову.

У відповідності до ч. ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218, 292, 294
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1,
ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 114,71 грн.

Рішення може бути оскаржене позивачем
в апеляційному порядку до Апеляційного
суду м. Києва через Шевченківський
районний суд м. Києва шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку. У
цьому разі строк на апеляційне
оскарження рішення починає
відраховуватися з дати постановлення
ухвали про залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення.

Суддя: