Справа № 1316/736/11
Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/3665/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:
Головуючого судді - Берези В.І.,
суддів - Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г.,
за участю секретаря судового засіданя
- Брикайло М.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 -ОСОБА_4, на рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 13 грудня 2012 року
у справі за позовом ДП «Савсервіс
Столиця» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики та
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ДП
«Савсервіс Столиця» про визнання
правочину недійсним,-

в
с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням первісний позов
задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на
користь Дочірнього підприємства
«Савсервіс Столиця» 386 561 грн. 75 коп.
заборгованості за договором позики та
судові витрати. В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 В апеляційній скарзі та
доповненнях до неї просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову в задоволенні первісного
позову та про задоволення зустрічного,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи. Зазначає, що
судом не встановлено факт отримання її
довірителем грошових коштів за
договором позики в касі підприємства. В
рішенні суду відсутні висновки про
відхилення показів свідків в цій
частині. Матеріалами справи, зокрема,
бухгалтерськими даними також не
підтверджено факту отримання ОСОБА_3
грошових коштів згідно договору позики
від 11 червня 2010 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що така підлягає до часткового
задоволення.

Ухвалюючи рішення про задоволення
первісного позову та про відмову в
задоволенні зустрічного позову,
районний суд виходив з того, що ОСОБА_3
перебував у трудових відносинах з ДП
«Савсервіс Столиця» та 11 червня 2010 року
уклав договір про надання
безпроцентної позики № П/05 в розмірі 283
221 грн. 00 коп., яку своєчасно, у
визначений строк, не повернув, при
цьому він не довів безгрошовості
договору. Крім цього, зазначив про те,
що факт отримання ОСОБА_3 за цим
договором грошових коштів
підтверджується первинними
бухгалтерськими документами,
недійсності яких в ході розгляду
справи не встановлено. Також, в ході
розгляду справи не підтвердив факту
укладення ОСОБА_3 спірного договору під
тиском посадових осіб ДП «Савсервіс
Столиця» та протизаконних дій з метою
примушування його підписати спірний
договір.

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 26 грудня 2013 року рішення
районного суду скасовано. У
задоволенні позову ДП «Савсервіс
Столиця» відмовлено. Зустрічний позов
ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір про
надання безпроцентної позики від 11
червня 2010 року, укладений між ДП
«Савсервіс Столиця» та ОСОБА_3,
недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 березня 2014
року касаційну скаргу дочірнього
підприємства «Савсервіс Столиця»
задоволено частково. Рішення
Апеляційного суду Львівської області
від 26 грудня 2013 року скасовано, а справу
передано на новий апеляційний розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджені тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з ст. 214 ЦПК України, під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання : 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають з
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Спірні правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються ст.1047 ЦК
України, згідно якої договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менше як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України,
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей. Зі змісту ч.2 ст.1047 ЦК
України випливає, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є
одностороннім реальним договором,
оскільки після укладення цього
договору всі обов'язки за договором
позики, у тому числі повернення
предмета позики або рівної кількості
речей того ж роду та такої ж якості,
несе позичальник, а позикодавець
набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст.1051 ЦК України,
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти насправді не були одержані ним
від позикодавця або були одержані у
меншій кількості, ніж встановлено
договором. Однак, в силу цієї ж статті
ЦК України, оспорювання договору
позики шляхом свідчень свідків не
допускається, за винятком, коли мова
йде про укладення договору під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Частиною 3 ст.1049 ЦК України передбачено,
що позика вважається повернутою в
момент передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок. Прийняття виконання
зобов'язання може посвідчуватися
розпискою про отримання виконання або
поверненням боргового документу,
наприклад розписки позичальника.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.625 цього
Кодексу.

Судом встановлено, що 11 червня 2010 року
ОСОБА_3 звернувся до директора філії ДП
«Савсервіс Столиця» у м. Львові ОСОБА_5
з заявою про надання йому
безпроцентної позики в сумі 283 22 грн. 00
коп. готівкою, терміном на 7 днів (т. 1,
а.с. 5).

Цього ж дня між сторонами було
підписано Договір про надання
безпроцентної позики № П/05, за умовами
якого підприємство (ДП «Савсервіс
Столиця») надає працівникові (ОСОБА_3)
безпроцентну позику в розмірі 283 221 грн.
00 коп. терміном на 7 днів готівкою, а
працівник зобов'язується погасити
позику до 18 червня 2010 року шляхом
внесення вищенаведеної суми в касу
підприємства, яка знаходиться за
адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 335 (т. 1,
а.с. 3).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено з пояснень сторони
відповідача ОСОБА_3 в суді апеляційної
інстанції, такий не заперечує
існування договору позики між
сторонами, однак оспорює зазначений
договір з тих підстав, що даний договір
написаний під тиском, до нього
застосовано психологічний тиск з боку
представників ДП «Сапсервіс» та
коштів, зазначених у договорі, він не
отримував. Відтак, у зустрічній
позовній заяві з врахуванням
уточнених вимог /а.с. 81 т.1 /зазначає про
укладення договору проти його волі під
впливом насильства з застосуванням
фізичного та психологічного тиску та
посилаючись на ч.3 ст.215 ЦК України,
вважає оспорюваний ним правочин
недійсним.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції уточнив вимогу за цією
уточненою позовною заявою та пояснив
про помилковість написання ним у
позові про нікчемність договору,
вважає такий слід визнати недійсним з
вищенаведених підстав.

Як видно з матеріалів справи, укладення
договору позики стверджується заявою
про надання безпроцентної позики,
власноручно написаної відповідачем
ОСОБА_3 /а.с.5/, договором № П/05 від 11
червня 2010 року про надання
безпроцентної позики /а.с.3 т.1/,
видатковим касовим ордером від 11
червня 2010 року про одержання позичених
коштів /а.с.4/. Відсутність передачі
позичених коштів представник апелянта
ОСОБА_3 мотивує - фактом виявлення
нестачі з боку керівництва ДП
«Савсервіс» та звинувачення ОСОБА_3 у
даній нестачі, зазначає, що судом
першої інстанції не витребовано
оригіналів належно оформлених касових
книг, книги реєстрації касових ордерів,
судом не встановлено факту наявності у
касі підприємства коштів, наданих у
позику, акту проведення інвентаризації
каси, не перевірено статусу юридичної
особи позивача - філії ДП «Савсервіс».

Відповідно до ст.ст. 11,60,61 ЦПК України,
кожна сторона зобов`язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами,
доказуванню не підлягають. Під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення, (ч.ч. 1 і 3 ст. 303 ЦПК України).

Зі змісту глави 71 ЦК України вбачається
- договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
реальним договором, оскільки після
укладення цього договору всі обов'язки
за договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Враховуючи наведене, обов`язок
доведення обставин безгрошовості
договору покладено саме на
відповідача, позичальника як
зустрічного позивача. Та обставина, що
судом першої інстанції не досліджена
природа наявності у касі коштів,
використаних для позики, не є
підтвердженням відсутності факту
передачі коштів, оскільки апелянтом не
спростовано таку передачу коштів за
видатковим ордером, карточкою рахунку:
30.1 по плану рахунків, звітом касира
ОСОБА_6 за 11.06.2010 р., не спростовані і
свідчення касира ОСОБА_7, якою видані
дані кошти.

Відтак, суд першої інстанції зробив
вірний висновок про те, що позичальник
не виконав свої зобов`язання за
договором позики, крім того не довів
здійснення відносно нього
протизаконних дій та психологічного
тиску при укладенні спірного
договору .

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів. В матеріалах справи відсутні
будь-які належні та допустимі докази
про підтвердження зазначених обставин,
а саме вчинення тиску та протизаконних
дій під час написання договору позики,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, і не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

При вирішенні зустрічного позову та
відмови у його задоволенні, суд першої
інстанції вірно покликався на норми
ст.ст. 203, 215, 231 ЦК України .

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 215
ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п`ятою та
шостою ст.203 цього Кодексу. Відтак,
відсутність об`єктивного
підтвердження обставин та фактів щодо
відсутності волевиявлення
позичальника - учасника правочину у
зв`язку з застосуванням примусу та
психологічного тиску спростовується
вищенаведеним, тому підстав у
задоволенні зустрічного позову
колегія суддів не вбачає, та
погоджується з рішенням суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
зустрічного позову про визнання
недійсним спірного договору позики.

Разом з тим, судом першої інстанції при
вирішенні первинного позову про
стягнення заборгованої суми позики не
перевірено правильності розрахунків
позивача за первинним позовом в
частині стягнення штрафу та пені.

Так, відповідно до п.5 спірного
договору позики, у випадку порушення
строку повернення позики працівник
сплачує штраф в розмірі 20 % від
неповерненої суми, пеню в розмірі
подвійної ставки НБУ за кожен день
прострочення, 10 процентів річних за
кожен день необґрунтованого
користування коштами та відшкодовує
інфляційні збитки /а.с.3т.1/.

Як видно з розрахунку заборгованих сум
основний борг за договорами позики
складає -283221 грн; штраф - 56644,22 грн.; пеня
28384,17 грн; 10% річних -18312,37 грн. Всього:
386561,75 грн. /а.с.2 т.1/.

Договором, а саме п.5 договору,
передбачено сплату штрафу за порушення
строку повернення позики в розмірі 20 %
від неповерненої суми.

Крім того, у цьому ж пункті зазначено
про пеню в розмірі подвійної ставки НБУ
за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, сплата
неустойки є єдиним видом
відповідальності за порушення
зобов`язання незалежно від виду
неустойки (штрафу або пені).

Вирішуючи про стягнення штрафу - 20% від
неповернутої суми, суд першої
інстанції виходив з норм ч.2 ст. 549 ЦК
України та розміру неустойки
визначеного договором.

Однак, крім цієї грошової суми стягнув
з боржника і пеню в розмірі подвійної
ставки НБУ за кожен день прострочення,
чим двічі притягнув відповідача до
юридичної відповідальності за одне і
те саме правопорушення - порушення
строку повернення позики.

Враховуючи наведене, рішення суду
першої інстанції в частині присудження
до стягнення розміру заборгованості за
договором позики слід змінити та
визначити таку заборгованість,
виключивши з розрахунку нараховану
пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за
кожен день прострочення в сумі 28384,17
грн.

В решті рішення суду першої інстанції
як таке, що ухвалене з додержанням
вимог матеріального і процесуального
права слід залишити без змін .

Керуючись п.3 ч.1 ст.307, ч.1 ст.309, ст.ст. 313,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

апеляційну скаргу представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 13 грудня
2012 року змінити в частині стягнутого
розміру заборгованості з ОСОБА_3 в
користь ДП «Савсервіс Столиця» в сумі
386561,75 грн. за договором позики та
визначити стягуваною сумою в цій
частині 358177,57 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскарженим до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
рішенням апеляційного суду.

Головуючий:
Береза В.І.

Судді:
Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.