У х в а л а

іменем україни

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» про визнання іпотечних
договорів недійсними, за касаційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 7 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
4 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зазначеним позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»),
мотивуючи його тим, що 26 лютого 2008 року
між нею та акціонерним комерційним
банком «Укрсоцбанк» (далі - АКБ
«Укрсоцбанк»), правонаступником якого
є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі
140 000 дол. США зі сплатою 12,75 % річних за
користування грошовими коштами та з
кінцевим терміном повернення кредиту
до 25 лютого 2033 року. Того ж дня на
забезпечення взятого на себе
зобов'язання за кредитними договором
між АКБ «Укрсоцбанк» та позивачкою
було укладено договори іпотеки,
відповідно до умов яких остання
передала в іпотеку відповідачу
квартири № № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 в
буд. АДРЕСА_1. Будівельні роботи
вищезазначеного будинку на момент
укладання договорів іпотеки не були
закінчені. Позивачка вважала, що
договори іпотеки від 26 лютого 2008 року,
укладені між нею та ПАТ «Укрсоцбанк»,
не відповідають вимогам законодавства,
а тому є недійсними.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивачка просила суд визнати
недійсними іпотечні договори від 26
лютого 2008 року, укладені між нею та ПАТ
«Укрсоцбанк», а також визнати
недійсним п. 1.3 кредитного договору від
26 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_4
та ПАТ «Укрсоцбанк».

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 7 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
4 лютого 2014 року, позов ОСОБА_4
задоволено частково.

Визнано недійсними іпотечні договори
від 26 лютого 2008 року, укладені між АКБ
«Укрсоцбанк», правонаступником якого є
ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4, предметом
яких є майнові права у будівництві
однокімнатних квартир під
будівельними номерами НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3 в буд. АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк»
просить суд касаційної інстанції
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_4
підлягають частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу.

У статті 5 Закону України від 5 червня 2003
року № 898-ІV «Про іпотеку» (у редакції,
яка була чинною на час укладення
спірних договорів) зазначений
вичерпний перелік об'єктів, які могли
бути предметом іпотеки за іпотечним
договором.

Предметом іпотеки могли бути один або
декілька об'єктів нерухомого майна за
таких умов: нерухоме майно належить
іпотекодавцю на праві власності або на
праві господарського відання, якщо
іпотекодавцем є державне або
комунальне підприємство, установа чи
організація; нерухоме майно може бути
відчужене іпотекодавцем і на нього
відповідно до законодавства може бути
звернене стягнення; нерухоме майно
зареєстроване у встановленому законом
порядку як окремий виділений у натурі
об'єкт права власності, якщо інше не
встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також міг бути об'єкт
незавершеного будівництва або інше
нерухоме майно, яке стане власністю
іпотекодавця після укладення
іпотечного договору, за умови, що
іпотекодавець може документально
підтвердити право на набуття ним у
власність відповідного нерухомого
майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна могла
бути предметом іпотеки лише після її
виділення в натурі і реєстрації права
власності на неї як на окремий об'єкт
нерухомості чи приєднання її до
предмета іпотеки після укладення
іпотечного договору без реєстрації
права власності на неї як на окремий
об'єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових
прав» і регулювання відносин при
передачі в іпотеку майнових прав у
цьому законі були відсутні.

Майнові права на об'єкт незавершеного
будівництва віднесені до предмета
іпотеки згідно із Законом України від 25
грудня 2008 року № 800-VI «Про
запобігання впливу світової
фінансової кризи на розвиток
будівельної галузі та житлового
будівництва», яким були внесені зміни
до Закону України «Про іпотеку».

З огляду на наведене суди дійшли
правильного висновку про те, що
26 лютого 2008 року під час укладення
договорів іпотеки були порушені
положення статті 5 Закону України від 5
червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (у
редакції, яка була чинною на час
укладення спірних правочинів),
оскільки майнові права на квартири в
житловому будинку не могли бути
предметом іпотеки.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скаргзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 7 листопада 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 4 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко