Справа № 275/135/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2014 року

Брусилівський районний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді
Грищенка М.В.,

при секретарі - Дубчак
Н.В.,

з участю: позивача -
ОСОБА_1,

представника
позивача - ОСОБА_2,

відповідача -
ОСОБА_3,

представника
відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт.Брусилів Житомирської
області цивільну справу за позовом
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення матеріальної
шкоди, заподіяної працівником при
виконанні трудових обов'язків,

ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2014 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 звернувся до
Брусилівського районного суду
Житомирської області з позовом до
ОСОБА_3 про стягнення матеріальної
шкоди, заподіяної працівником при
виконанні трудових обов'язків, в сумі
37450,19 гривень.

В обгрунтування позовних вимог
зазначив, що 01 серпня 2011 року між ним та
відповідачкою було укладено
безстроковий трудовий договір, який
було зареєстровано того ж дня у
Попільнянському районному центрі
зайнятості за №2, відповідно до
умов якого відповідачка була прийнята
на роботу продавцем продовольчих
товарів з оплатою праці у розмірі
мінімальної заробітної плати, режимом
роботи з 9.00 до 16.00 год., вихідними днями -
неділя, понеділок, та прийняла на себе
зобов'язання нести відповідальність за
цінність товару.

Товар до магазину постачався ним
та постачальниками згідно попередніх
домовленостей та передавався
відповідачці. На кожну партію товару
виписувалася накладна. Товар, який
залишався нереалізованим, повертався
постачальникам, про що також
складалися накладні. Також ним та
відповідачкою вівся облік поступлень
та реалізації товару та повернутих
грошей від проданого товару.
Відповідачка отримувала продовольчі
товари під звіт по накладній, які
реалізовувала, а нереалізовану
продукцію повертали постачальнику. За
реалізовану продукцію відповідачка
щоденно звітувалася, про що надавала
йому звіти про суму витрачених коштів.

Проте відповідачка недобросовісно
виконувала покладені на неї обов'язки
та привласнила грошові кошти в сумі
37450,19 гривень. На підставі акту
інвентаризації, складеного 31 жовтня 2013
року, було виявлено залишок продукції в
магазині на суму 3591,06грн. та грошових
коштів в сумі 50,00грн. В результаті
звірки було виявлено, що відповідачка
не повернула йому кошти, отримані в
результаті продажу продукції за період
з 02 січня по 06 листопада 2013 року на суму
37450,19 гривень.

Посилаючись на ст.ст.130, 134 КЗпП
України, ст.1166 ЦК України, позивач
вважав, що відповідачка одержувала під
звіт за накладними продукцію, тому несе
за отриману продукцію матеріальну
відповідальність, допустила недостачу
товару і повинна її відшкодувати.

Представником відповідача
ОСОБА_4 були подані до суду письмові
заперечення, в яких вказано, що в
трудовому договорі між працівником і
фізичною особою, яка використовує
найману працю, було зазначено, що
відповідач відповідає лише за цінність
товару. Про те, що він являється
матеріально відповідальною особою в
договорі зазначено не було. Також з ним
не було укладено договору про повну
матеріальну відповідальність. На
протязі всього періоду роботи у ФОП
ОСОБА_1 трудові обов'язки не були
визначені у спосіб, передбачений
законодавством, та не покладені на
відповідача, в зв'язку з чим вимога про
стягнення матеріальної шкоди,
заподіяної працівником при виконанні
трудових обов'язків, є безпідставною.
Подані як докази акти інвентаризацій,
акт звірки сфабриковані позивачем,
оскільки за період роботи відповідача
жодного разу не проводилася
інвентаризація або ревізія.

В судовому засіданні позивач та
його представник підтримали позовні
вимоги в повному обсязі з підстав,
зазначених в позовній заяві.

Позивач пояснив, що 31 жовтня 2013
року провів разом з ОСОБА_3 ревізію в
магазині і виявили нестачу. ОСОБА_3
відмовилася підписуватися в акті. 6
листопада 2013 року разом з ОСОБА_5,
ОСОБА_6 знову провів ревізію, нестача
залишилася. ОСОБА_3 залишила магазин.
Попросили покупця ОСОБА_7 бути
присутнім при ревізії. Знову все
перерахували і склали акт. Товар
привозив особисто, разом з продавцем
переважували. Повернений товар
зважували, забирав повернений товар і
здавав постачальнику, про що йому
видавали накладну. Каса здавалась два
рази на тиждень. ОСОБА_3 повинна була
сама вести облік поверненого товару.
Книгу обліку доходів та витрат вів
особисто вдома. Договір про повну
матеріальну відповідальність з
продавцем ОСОБА_3 не укладався.

У судовому засіданні відповідачка
та її представник позовні вимоги не
визнали повністю, підтримали письмові
заперечення на позов.

Допитана за її згодою як свідок
відповідно до ст.62 ЦПК України
відповідачка ОСОБА_3 надала свідчення
про те, що договір про повну
матеріальну відповідальність з нею не
укладався. Облік завезеного товару в
магазин, повернутого товару, зданої
виручки належним чином в магазині не
вівся. Протягом терміну її роботи
жодного разу ревізія не проводилася.
Товар приймала по накладних, в яких
розписувалася. Повернутий товар
забирали без будь-яких документів.
Повернутий товар в її присутності не
зважувався, оскільки в магазині не було
можливості зважити товар, який
повертався. Накладних про повернення
товару раніше не бачила. Виручку
забирав відповідач. Особисто для себе
вела зошит, в якому записувала здану
виручку. 06 листопада 2013 року працювала
в магазині і ревізія в той день не
проводилась. Працювала також 7 та 8
листопада 2013 року, здавала за ті дні
касу. 9 чи 11 листопада 2013 року ОСОБА_1
сказав їй, що вона не працює і не
звертався з вимогою про відшкодування
шкоди.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши свідків
дослідивши та оцінивши докази в їх
сукупності, суд вважає, що позов не
підлягає до задоволення повністю,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідачка
ОСОБА_3 була прийнята на роботу
позивачем фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 продавцем
продовольчих товарів з 01 серпня 2011 року
з умовами оплати праці в розмірі
мінімальної заробітної плати на
місяць, що підтверджується укладеним
між сторонами письмовим трудовим
договором між працівником і фізичною
особою, яка використовує найману працю,
який був зареєстрований 01 серпня 2011
року за №2 у Попільнянському
районному центрі зайнятості. ( а.с.4)

В пункті 2 вказаного трудового
договору було зазначено, що працівник
зобов'язаний виконувати роботу
продавця продовольчих товарів, нести
відповідальність за цінність товару.

Відповідачка ОСОБА_3 була звільнена
з роботи з 06 листопада 2013 року згідно
пункту 3 ст.40 КЗпП України (систематичне
невиконання обов'язків), про що
відповідач вніс запис до письмового
трудового договору і за таким записом
було знято з реєестрації трудовий
договір від 01 серпня 2011 року за
№2 у Попільнянському районному
центрі зайнятості.

Відповідно до наданого позивачем
акту звірки від 06 листопада 2013 року
членами комісії в складі ПП ОСОБА_1,
продавця продовольчих товарів ОСОБА_3,
ОСОБА_7, ОСОБА_6., ОСОБА_5 було проведено
товарознавчу експертизу в магазині
продовольчих товарів, який знаходиться
в АДРЕСА_1, за період з 02.01.2013 року по
06.11.2013 року. В результаті перевірки
первинних бухгалтерських документів,
на підставі яких відбувалась передача
продавцю ОСОБА_3 для реалізації
продукції, отримання грошових коштів
від реалізації продукції, повернення
нереалізованої продукції була
встановлена сума неповрнутих грошових
коштів 37450,19 гривень. В акті зазначено,
що продавець ОСОБА_3 від підпису
відмовилася. ( а.с. 129 - 131)

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_6., ОСОБА_5 в
судовому засіданні підтвердили, що
вони приймали участь у проведенні
ревізії в магазині, в якому продавцем
працювала ОСОБА_3 Перерахували товар,
що був в наявності в магазині, звірили з
накладними, сумою зданої виручки і
встановили нестачу. Про результати
проведеної ревізії склали акт, який
підписали. ОСОБА_3 відмовилася
підписувати акт.

Зі змісту позовної заяви
вбачається, що шкода на яку посилається
позивач, випливає саме із виконання
відповідачкою своїх трудових
обов'язків.

Загальні підстави і умови
матеріальної відповідальності
працівника за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
передбачені главою ІХ КЗпП України.

В зв'язку з цим, при вирішенні
даного позову у спірних
правовідносинах не може бути
застосовано ст.1166 ЦК України, на яку
також посилається позивач, оскільки
трудові відносини регулюються
виключно законодавством про працю.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.130 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством.

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює,
що письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з
працівниками, які займають посади або
виконують роботи, безпосередньо
зв'язані із зберіганням, обробкою,
продажем (відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт
затверджено постановою Державного
комітету Ради Міністрів СРСР по праці і
соціальних питаннях, Секретаріату
Всесоюзної Центральної Ради
Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року
№ 447/24.

Пленум Верховного Суду України в
п. 8 постанови «Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками» від 29
грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП України), суд зобов'язаний
перевірити, чи належить відповідач до
категорії працівників, з якими згідно
зі ст. 135-1 КЗпП України може бути
укладено такий договір, та чи був він
укладений. За відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладено лише обмежену
матеріальну відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди.

Відповідно до ст.135-3 КЗпП України
розмір заподіяної підприємству шкоди
визначається за фактичними втратами,
на підставі даних бухгалтерського
обліку, виходячи з балансової вартості
(собівартості) матеріальних цінностей
за вирахуванням зносу згідно з
установленими нормами.

Судом встановлено, що між
сторонами типовий договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність не укладався, а
зазначення в п.2 трудового договору, що
працівник зобов'язаний виконувати
роботу продавця продовольчих товарів,
нести відповідальність за цінність
товару, не можна вважати договором про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність.

Суд вважає, що зазначені в п.2
трудового договору, укладеного
сторонами, зобов'язання працівника, не
можуть вважатися достатньою підставою
для застосування п.1 ч.1 ст.134 КЗпП
України так як зі змісту ст.135-1 КЗпП
України вбачається, що це повинен бути
окремий договір, який повинен
відповідати типовому договору про
повну матеріальну відповідальність, де
були б детально розписані як права і
обов'язки працівника, так і права і
обов'язки роботодавця.

З огляду на викладене, на
відповідачку може бути покладено лише
обмежену матеріальну відповідальність
за доведеності умов і підстав такої
відповідальності.

Статтею 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

За правилом ст.138 КЗпП України, для
покладення на працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
статтею 130 цього Кодексу.

Отже, відсутність підстави чи
недоведення хоча б однієї з умов
матеріальної відповідальності
виключає можливість покладення на
працівника матеріальної
відповідальності за шкоду.

Частиною 2 п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками» від 29.12.1992 року № 14
роз'яснено, що виходячи з вимог
цивільного процесуального
законодавства, суд у кожному випадку
зобов'язаний вживати передбачених
законом заходів до всебічного, повного
й об'єктивного з'ясування обставин, від
яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП
України залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
яка підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б охоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у вказаній Постанові
Пленуму Верховного Суду України, під
прямою дійсною шкодою слід розуміти
втрату, погіршення або зниження
цінності майна, необхідність для
підприємства провести витрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Пряма дійсна шкода є саме підставою,
що зумовлює перевірку умов можливості
настання матеріальної
відповідальності працівника. За
наявності шкоди для настання
матеріальної відповідальності
необхідні ще три умови: протиправна
поведінка працівника, причинний
зв'язок між протиправною поведінкою
працівника і результатом у вигляді
шкоди, що настала, і вина працівника.

В матеріалах справи відсутні докази,
які б вказували на порушення продавцем
ОСОБА_3 покладених на неї трудових
обов'язків.

Звертаючись до суду з позовом
позивач вказав, що відповідачка
привласнила грошові кошти в сумі 37450,19
гривень, що призвело до заподіяння
шкоди.

До позовної заяви була додана
ксерокопія довідки про прийняття і
реєстрацію в Єдиному реєстрі досудових
розслідувань заяви ОСОБА_1 про те, що
продавець магазину, що розташований в
АДРЕСА_1, розтратила товаро-матеріальні
цінності на загальну суму 45401,18грн. ( а.с.
12)

Однак суду не було надано доказів
на підтвердження того, що досудовим
розслідуванням у кримінальному
провадженні або вироком суду була
встановлена винуватість відповідачки
ОСОБА_3 у вчиненні вказаної розтрати.

Представник відповідача ОСОБА_2 у
судовому засіданні повідомила суд, що
кримінальне провадження за вказаною
заявою ОСОБА_1 було закрите.

Суд критично оцінює наданий
позивачем акт звірки від 06.11.2013 року,
оскільки не всі документи ФОП ОСОБА_1
оформлені належним чином, деякі не
відповідають вимогам, що висуваються
до первинних документів у
відповідності до статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» № 996-ХІУ
від 16.07.1999 року.

Так, для обліку переданих
продавцем грошових коштів від
реалізації товару використані
клаптики паперу, на яких зазначені лише
дати та відповідні числа, але відсутні
дані про продавця, що передав кошти, та
особу, які передані кошти, їх підписи.

Окремо позивачка самостійно вела
записи, які викладені у вільній формі у
зошиті, щодо сум щоденної виручки.

Відповідачем взагалі
документально не вівся облік
повернення нереалізованих товарів
продавцем ОСОБА_3, оскільки
використані при проведенні
інвентаризації накладні про
повернення товарів відображають
здійснення господарської операції між
ФОП ОСОБА_1 та постачальником ТОВ ВК
«М'ясний край», і не можуть бути
підтвердженням обсягу повернутого
нереалізованого товару, переданого
продавцю ОСОБА_3, від продавця
відповідачу ОСОБА_1

За таких обставин достовірність
відображених у вказаному акті даних
викликає обгрунтований сумнів, а тому
суд не сприймає такий акт як доказ на
підтвердження розміру завданої
працівником прямої шкоди.

Таким чином, позивачем не доведені
передбачені КЗпП України підстави та
умови, за яких можливе покладення на
працівника ОСОБА_3 матеріальної
відповідальності за шкоду, тому в
позові слід відмовити за
необгрунтованністю позовних вимог.

Відповідачем документально не
підтверджені понесені судові витрати,
відшкодування яких у відповідності до
ст. 88 ЦПК України може бути покладено
на позивача.

.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.130, 134, 135-3, 138 КЗпП України, ст.ст.10,
11, 60, 88, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення матеріальної шкоди,
заподіяної працівником при виконанні
трудових обов'язків, відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу до апеляційного суду
Житомирської області через
Брусилівський районний суд
Житомирської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя М. В. Грищенко