Справа № 2/461/2036/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1220/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк
С.М., Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2,
представника ГУ МВС України у
Львівській області Мисак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Львівській області на
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 24 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Львівській області, Львівської
міської ради про зобов'язання вчинити
дії, -

в с т а н
о в и л а:

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ГУ МВС України у
Львівській області, Львівської міської
ради про зобов'язання ГУ МВС України у
Львівській області вчинити дії з
подання до Львівської міської ради
клопотання про виключення квартири
АДРЕСА_1 з числа службових та
зобов'язання Львівської міської ради
прийняти відповідне рішення про
виключення квартири АДРЕСА_1 з числа
службового житла. В обґрунтування
позову покликається на те, що в період з
1967 року по 1999 року працював в органах
міліції на посаді дільничного
інспектора Шевченківського РВВС. Для
покращення житлових умов у 1967 році його
сім'ю було зараховано на квартирний
облік в Шевченківському РВК м. Львова.
На службі в органах міліції він
працював 32 роки, а відтак не підлягає
виселенню із службової квартири. Однак,
ГУ МВС У країни у Львівській області
відмовляється подати до Львівської
міської ради клопотання про зняття
квартири з числа службових. Просить
позов задовольнити.

В судовому засіданні районного суду
позивач уточнив позовні вимоги та
відмовився від вимоги про зобов'язання
Львівської міської ради прийняти
відповідне рішення про виключення
квартири АДРЕСА_1 з числа службового
житла.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Зобов?язано Головне управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Львівській області звернутися з
клопотанням до Львівської міської ради
про виключення квартири АДРЕСА_1 з
числа службових.

Рішення суду оскаржило Головне
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Львівській області.
Зазначає, що позивач звертався до
начальника ГУМВС України у Львівській
області із заявою про надання дозволу
на виключення вищезазначеної квартири
з числа службових. Проте, беручи до
уваги лист-відповідь МВС України від 09
січня 2013 року № 435/Лк щодо відмови у
наданні дозволу на виключення квартир
з числа службового житла пенсіонерам
ГУМВС України у Львівській області у
зв'язку з необхідністю збереження
фонду службового житла, було прийнято
рішення відмовити позивачу у наданні
такого дозволу. Просить скасувати
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 24 грудня 2013 року та ухвалити
нове, яким в задоволенні позовних вимог
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, представника ГУ МВС України у
Львівській області Мисак О.В.,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід
задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції послався на те, що позивач
має значну вислугу років (34 роки 10
місяців 18 днів) та відповідно до норм
житлового законодавства не може бути
виселений без надання іншого жилого
приміщення, жодним іншим житлом не
забезпечений, тому суд приходить до
переконливого висновку про наявність
правових підстав для задоволення
позову.

Проте погодитись з такими висновками
районного суду не можна.

Питання виселення позивача та членів
його сім?ї з службової квартири АДРЕСА_1
не ставилось і не ставиться, про що
ствердив у суді сам позивач, тому
посилання районного суду в
оскаржуваному рішенні на таке - зайве.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до статті 121 Житлового
кодексу України порядок надання
службових жилих приміщень
установлюється цим Кодексом та іншими
актами. Службові жилі приміщення
надаються за рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації….

Статтею 123 Житлового Кодексу України
визначено, що порядок користування
службовими жилими приміщеннями
встановлюється цим Кодексом та іншими
актами.

Відповідно до п. 6 Положення про порядок
надання службових жилих приміщень і
користування ними в Українській РСР,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37,
жиле приміщення виключається з числа
службових, якщо відпала потреба в
такому його використанні, а також у
випадках, коли в установленому порядку
воно виключено з числа жилих. Сам по
собі факт проживання в службових жилих
приміщеннях робітників і службовців,
які припинили трудові відносини з
підприємством, установою,
організацією, не є підставою для
виключення цих приміщень з числа
службових.

Виключення жилого приміщення з числа
службових провадиться на підставі
клопотання підприємства, установи,
організації рішенням виконавчого
комітету відповідної районної,
міської, районної в місті Ради народних
депутатів.

В системі органів внутрішніх справ
порядок надання службових житлових
приміщень та користування ними
регламентовано Положенням про порядок
надання службових жилих приміщень і
користування ними особами рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ України, затвердженим
Наказом МВС України 10.09.2004 № 1039.

Даним Положенням врегульовано порядок
включення і виключення житлових
приміщень з числа службових.

Згідно п. 1.4 Положення № 1039 визначено,
що жиле приміщення включається до
числа службових за рішенням органу
місцевого самоврядування за місцем
знаходження приміщення на підставі
клопотання відповідного органу
внутрішніх справ України за наявності
на це дозволу МВС України.

Пунктом 1.7 Положення № 1039 передбачено,
що жиле приміщення виключається з
числа службових, якщо відпала потреба в
такому його використанні, а також у
випадках, коли в установленому порядку
воно виключено з числа жилих. Сам за
собою факт проживання в службових
жилих приміщеннях громадян - колишніх
працівників, які звільнені зі служби,
не є підставою для виключення цих
приміщень з числа службових.
Виключення жилого приміщення з числа
службових здійснюється на підставі
клопотання відповідного органу
внутрішніх справ України, погодженого
з МВС України, рішенням органу
місцевого самоврядування.

З аналізу вищезазначених норм,
вбачається, що виключення жилого
приміщення з числа службових
здійснюється на підставі клопотання
відповідного органу внутрішніх справ
України, погодженого з МВС України,
рішенням органу місцевого
самоврядування.

Отже, МВС України лише погоджує таке
клопотання, а рішення приймається
виключно органом місцевого
самоврядування.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проходив
службу в органах внутрішніх справ
України з 1967 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачу 19 березня 1992 року було видано
службовий ордер № 004721 на жиле
приміщення на право зайняття жилого
приміщення жилою площею 40,86 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення
міськвиконкому № 120 від 19 березня 1992
року. Згідно довідки з місця проживання
про склад сім'ї і прописки № 12080 від
06.06.2013 року, у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровано троє осіб: ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 3, 4).

Наказом УМВС України у Львівській
області від 16 листопада 1999 року № 584
підполковника міліції ОСОБА_2, у
відповідності з Положенням
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ України звільнено з
органів внутрішніх справ в запас
збройних сил України на підставі ст. 65
Положення - у відставку за віком (а.с. 5).

ОСОБА_2 звернувся до УМВС України в
Львівській області із заявою в якій
просив вирішити питання про виключення
квартири АДРЕСА_1 з числа службових.

Протокольним рішенням
житлово-побутової комісії ГУМВСУ у
Львівській області від 03.07.2013 року було
вирішено: беручи до уваги
лист-відповідь МВС України від 09.01.2013
року № 435/Лк щодо відмови у наданні
дозволу на виключення квартир з числа
службового житла пенсіонерам ГУМВС
України у Львівській області, у зв?язку
з необхідністю збереження фонду
службового житла, - відмовити ОСОБА_2 у
наданні дозволу на виключення квартири
з числа службового житла (а.с. 26, 25).

З урахуванням вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що рішення МВС України
про відмову у наданні дозволу
(погодженні) на виключення квартири
позивача з числа службових, прийнято на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Також слід зазначити наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЖК
Української РСР жилі будинки і жилі
приміщення в будівлях, що належать
державі, є державним житловим фондом.

Частиною 1 ст. 5 ЖК Української РСР
передбачено, що державний житловий
фонд перебуває у віданні місцевих Рад
народних депутатів (житловий фонд
місцевих Рад) та у віданні міністерств,
державних комітетів і відомств
(відомчий житловий фонд).

Згідно із ч. 1 ст. 118 зазначеного Кодексу
службові жилі приміщення
призначаються для заселення
громадянами, які у зв?язку з характером
їх трудових відносин повинні проживати
за місцем роботи або поблизу від нього.
Жиле приміщення включається до числа
службових рішенням виконавчого
комітету районної, міської, районної в
місті Ради народних депутатів.

Суд першої інстанції на зазначені
вимоги законодавства уваги не звернув;
не врахував, що спірна квартира
знаходилася на балансі виконкому
Львівської міської ради, та саме до
його компетенції належить вирішення
питання про виключення квартири з
числа службових за клопотанням
відповідного органу, за яким житло
закріплене як службове.

Порушення питання про виключення
жилого приміщення із числа службових є
правом, а не обов?язком ГУМВС України у
Львівській області, і лише за умови
погодження з МВС України.

Оскільки ГУМВС України у Львівській
області відмовило ОСОБА_2 у наданні
дозволу на виключення квартири з числа
службового житла, чинним
законодавством не передбачено такий
порядок вирішення спору шляхом
примусової зміни статусу житла судовим
рішенням, у суду не було правових
підстав зобов?язувати Головне
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Львівській області
звернутися з клопотанням до Львівської
міської ради про виключення квартири
АДРЕСА_1 з числа службових.

Крім того, з матеріалів даної цивільної
справи, а саме повідомлення № 1104/1570 від
29.05.2008 року юридичного управління
Львівської міської ради, вбачається, що
після надання службової квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_2., останній повинен був
відповідно до рішення виконавчого
комітету Львівської міської ради від
19.03.1992 року № 120 звільнити колишню
службову квартиру АДРЕСА_5, чого не
зробив. Дана квартира знаходиться у
приватній власності його доньки
ОСОБА_7. (а.с. 46-50).

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції, як таке, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.
4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Львівській області
задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 24 грудня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_2 до Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Львівській області,
Львівської міської ради про
зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.