АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/8608/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою Відкритого
акціонерного товариства «Свемон-Київ»
на рішення Солом'янського районного
суду м. Києва від 19 травня 2014 року по
справі за позовом Відкритого
акціонерного товариства «Свемон-Київ»
до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості,

встановила:

У січні 2014 року позивач ВАТ
«Свемон-Київ» звернувся до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_2 про
стягнення суми заборгованості за
проживання у гуртожитку в розмірі 19 177
грн. 21 коп. Під час розгляду справи
позивач зменшив позовні вимоги та
просив стягнути суму заборгованості в
розмірі 18 677 грн. 21 коп.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 19 травня 2014 року у
задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ВАТ
«Свемон-Київ» в особі в.о. Голови
правління Кац Ю.С. подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким
задовольнити позов у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Вказував, що суд першої інстанції
безпідставно не врахував, що правове
регулювання відносин між мешканцями і
власником гуртожитку щодо
користування житлом залежить від права
власності на житловий фонд, а також те,
що до відносин користування житлом,
який є об'єктом приватної власності,
застосовуються положення ЦК України.
Тому вважає, що суд першої інстанції
прийшов до помилкового висновку про
відсутність цивільно-правових
відносин між сторонами, а саме те, що
відповідач не є наймачем жилого
приміщення гуртожитку і на неї не
поширюються положення ст. 810 ЦК України.

Суд ухвалив рішення, не зважаючи на
часткове визнання боргу відповідачем,
та не встановив належним чином
визнаної суми заборгованості та
відмовив у задоволенні позову повністю
та в порушення ст. 88 ЦПК України про
розподіл судових витрат не врахував
факт часткового погашення
відповідачем боргу після подання
позову до суду.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримала апеляційну скаргу
та просила задовольнити; представник
відповідача вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ВАТ «Свемон-Київ»
обґрунтовував свої вимоги тим, що у 1998
році під час роботи на підприємстві
відповідачу без видачі спеціального
ордера у тимчасове користування була
надана кімната АДРЕСА_1. З 08.06.1999 року
відповідач зареєстрована в кімнаті та
проживає в ній на даний час із сім'єю.

Трудові відносини між сторонами
тривали до 13.02.2012 року і до цього ж часу
плата за проживання в гуртожитку
здійснювалась шляхом відрахувань із
заробітної плати.

Наказом голови правління товариства №
6б від 02.03.2011 року для працівників
позивача було встановлено розмір плати
за проживання в гуртожитку, розмір
ставки (плати) за одну кімнату
становить 100 грн. на одного
проживаючого, але не менше 200 грн. за
одну кімнату, з іншими фізичними
особами, у тому числі колишніми
працівниками - за домовленістю сторін,
але не менше ніж 1000 грн. за одну кімнату.

29.02.2012 року позивачем було повідомлено
відповідача під розпис про
необхідність укладення договору найму
житлового приміщення ( кімнати 39) у
строк до 01.03.2012 року. Однак відповідач
проігнорувала вимогу позивача і з часу
припинення трудових відносин
продовжує проживати в гуртожитку по
АДРЕСА_1 в сім'єю у кількості 2 осіб , без
договору та безоплатно.

21.11.2013 року та 23.12.2013 року відповідачу
були направлені листи-вимоги та
попередження про необхідність
погашення боргу, який за період
березень 2012 року - листопад 2013 року
становить 19 015 грн. 70 коп. Оскільки
відповідач відмовляється сплачувати
заборгованість за проживання у
гуртожитку, позивач просив стягнути
вказану суму заборгованості,
відповідно до вимог ст. 810, 811, 820 ЦК
України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі, суд першої
інстанції виходив з того, що та
обставина, що позивач на даний період
часу є власником вказаного гуртожитку
не може автоматично тягнути зміну в
односторонньому порядку позивачем
умов проживання колишніх працівників
позивача у гуртожитку. Сторони в
судовому засіданні підтвердили, що
ОСОБА_2 була поселена в гуртожиток у
зв'язку з трудовими відносинами. Отже,
її права на проживання в гуртожитку, в
тому числі і після припинення трудових
відносин з підприємством, врегульовано
та гарантовано главою 4 ЖК України.

Пунктом 38 Примірного положення про
гуртожитки зазначено, що громадяни, які
проживають у приміщеннях, що
перебувають у їх відособленому
користуванні, вносять плату за
користування житловою площею по
ставках квартирної плати ( тарифах),
установлених для будинків державного
та громадського житлового фонду.

Враховуючи, що ВАТ «Свемон - Київ» до
виконавчого органу Київської міської
ради ( Київської міської державної
адміністрації) за встановленням
тарифів на проживання мешканців
гуртожитку не звертався, отже, в
порядку, визначеному ст. 7 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», тарифи на проживання в даному
гуртожитку не встановлювалися. Тарифи
встановлені наказом по підприємству, в
тому числі для колишніх працівників -
за домовленістю сторін, але не менше 1000
грн. за одну кімнату. За таких обставин,
враховуючи відсутність
цивільно-правової угоди між сторонами
про найм (оренду) житла, суд першої
інстанції дійшов висновку, що правові
підстави для задоволення вимог
позивача відсутні.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог є законними і
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги
представника позивача є аналогічними
доводам, викладеним в обґрунтування
позовних вимог, вони були предметом
розгляду суду першої інстанції та
правильно не були прийняті до уваги
судом.

В апеляційній скарзі представник
апелянта зазначає, що суд безпідставно
не прийняв до уваги той факт, що
відповідач відмовилась від укладення
договору найму в письмовій формі, однак
продовжує користуватись житловим
приміщенням. Відсутність договору
найму не є підставою для звільнення
відповідача від оплати за проживання
та отримані послуги.

Проте зазначені доводи колегія суддів
вважає безпідставними, враховуючи
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач не заперечував, що кімната
АДРЕСА_1 була надана у користування
відповідачу ОСОБА_2 у зв'язку з
перебуванням сторін у трудових
відносинах.

Відповідно до даних паспорта
відповідача, її місце проживання
зареєстроване за адресою вказаного
гуртожитку з 08.06.1999 року, із зазначенням
кімнати ( а.с 8).

Наказом № 2-ВК від 12.02.2012 року
відповідач була звільнена з роботи ВАТ
«Свемон - Київ» за угодою сторін на
підставі п.1 ст. 36 КЗпП України ( а.с.7) та
продовжує проживати у гуртожитку.

Обґрунтовуючи розмір заборгованості
за оплату проживання в гуртожитку,
позивач посилався на положення ст. 810,
811, 820 ЦК України та наказ в.о. голови
правління товариства про встановлення
розміру плати за одну кімнату колишнім
працівникам в сумі 1000 грн. на місяць.

Як вбачається з даного наказу, ним
встановлено розмір плати за найом
приміщення у гуртожитку по АДРЕСА_1 (
а.с. 9).

Однак матеріали справи не містять
доказів, що між сторонами був укладений
договір найму приміщення в гуртожитку,
тоді як ч. 1 ст. 811 ЦК України
передбачено, що договір найму
укладається у письмовій формі.

Згідно ч.1 ст.810 ЦК України за договором
найму (оренди) житла одна сторона -
власник житла (наймодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(наймачеві) житло для проживання у
ньому на певний строк за плату.

Проте в матеріалах справи відсутні
докази, що право відповідача на
користування житловим приміщенням у
гуртожитку виникло у зв'язку з
цивільно-правовою угодою, а не з
підстав, передбачених ст. 128 ЖК України.

Відповідно до ст.132 ЖК України,
працівників підприємств, установ,
організацій, які поселилися в
гуртожитку в зв'язку з роботою, може
бути виселено без надання іншого
жилого приміщення в разі звільнення за
власним бажанням без поважних причин,
за порушення трудової дисципліни або
вчинення злочину. Осіб, які припинили
роботу з інших підстав, ніж ті, що
зазначені в частині другій цієї статті,
а також осіб, перелічених у статті 125
цього Кодексу, може бути виселено лише
з наданням їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 125 ЖК України, без
надання іншого жилого приміщення не
може бути виселено, зокрема, осіб, які
пропрацювали на підприємстві, установі
, організації, що надали їм службове
жиле приміщення, не менш як десять
років.

Представник апелянта підтвердила в
судовому засіданні наявність у
відповідача ОСОБА_2 права на проживання
в гуртожитку після звільнення,
оскільки вона пропрацювала у
підприємстві позивача більш як десять
років.

Таким чином, відповідач є мешканцем
гуртожитку в силу закону, а не на
підставі договору найму житла, тому на
неї поширюються гарантії, встановлені
законодавством, зокрема Примірним
положенням про гуртожитки,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208,
Законом України «Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків», Законом України «Про
житлово-комунальні послуги» та іншими
нормативно-правовими актами.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
оскільки договору найму (оренди)
житлового приміщення у гуртожитку між
сторонами у передбаченій
законодавством формі укладено не було,
то підстав для стягнення плати за
проживання в гуртожитку за ставками,
визначеними наказом підприємства як
плата за найом приміщення - не
вбачається.

Тому судом першої інстанції було вірно
застосовано норми Примірного
положення про гуртожитки,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208,
відповідно до п. 38 якого, громадяни, які
проживають у приміщеннях, що
перебувають у їх відособленому
користуванні, вносять плату за
користування житловою площею по
ставках квартирної плати (тарифах),
встановлених для будинків державного
та громадського житлового фонду.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 01.06.2011 р. №869 затверджено Порядок
формування тарифів на послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, який визначає
механізм формування тарифів на послуги
з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій і поширюється
на суб'єктів господарювання всіх форм
власності, зокрема, і власників,
орендарів житлових будинків
(гуртожитків), власників (наймачів)
квартир (житлових приміщень у
гуртожитках), власників нежитлових
приміщень у житлових будинках
(гуртожитках).

Послуги надаються з урахуванням
встановленого рішенням органу
місцевого самоврядування тарифу, його
структури, періодичності та строків
надання послуг.

Доводи апеляційної скарги
представника позивача про те, що
розмір плати за проживання у
гуртожитку встановлений позивачем
належним чином, з посиланням на наказ
по підприємству №6б від 02.03.2011 року -
колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки зазначеним
наказом встановлена «плата за найом
приміщення».

Враховуючи, що ВАТ «Свемон-Київ» не
звертався в установленому законом
порядку за встановленням тарифів до
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), колегією суддів не
може бути прийнято до уваги розрахунок
собівартості проживання в гуртожитку,
затверджений 01.04.2014 року позивачем, з
якого вбачається, що витрати на одну
кімнату розраховані позивачем в сумі 779
грн. 53 коп., а вартість користування
житловим приміщенням - 220 грн. 47 коп.,
тобто всього 1000 грн., як передбачено
наказом від 02.03.2011 року.

Та обставина, що до часу звільнення
13.02.2012 року відповідач сплачувала плату
за проживання в гуртожитку за ставкою,
встановленою наказом від 02.03.2011 року
для працюючих осіб, та що вона визнала
наявність у неї заборгованості ( 1000 грн.
або 1500 грн.) за цією ж ставкою, висновків
суду першої інстанції не спростовують,
оскільки виходячи із обставин, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги,
позовні вимоги задоволенню не
підлягають, а рішення суду не може
ґрунтуватись на припущенні щодо
розміру заборгованості.

Оскільки в якості підстав позову
позивачем визначено наявність
заборгованості, що виникла відповідно
до договору найму житла та тарифів,
встановлених наказом підприємства,
правові підстави перевірки
правильності сплачених відповідачем
сум за користування вказаним
житлом - відсутні.

Посилання представника апелянта в суді
апеляційної інстанції на наявність
складових тарифу на послуги з
утримання будинку, споруд та
прибудинкових територій щодо будинку
АДРЕСА_1, які були передані до
Комунального підприємства «Головний
інформаційно-обчислювальний центр»
04.04.2011 року та 11.06.2014 року, колегія
суддів також не приймає до уваги,
оскільки позовні вимоги ВАТ
«Свемон-Київ» ґрунтуються на інших
обставинах та доказах. При цьому факт
отримання складових тарифу КП «ГІОЦ»
не свідчить про затвердження тарифу у
передбаченому законодавством порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування висновків суду щодо
необґрунтованості заявленого позову.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства «Свемон-Київ»
- відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 19 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: