Справа № 351/2731/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1074/2014
Головуючий у 1 інстанції Собко В.М.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д.

суддів Мелінишин
Г.П., Соколовського В.М.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: представника
апелянта - ОСОБА_2

третьої особи-позивача ОСОБА_5 та
її і відповідача

ОСОБА_3 представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приват Банк» до ОСОБА_3, третя
особа із самостійними вимогами на
предмет спору ОСОБА_5 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
зустрічним позовом ОСОБА_5 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приват Банк», третя
особа ОСОБА_3 про визнання кредитного
договору припиненим, - за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк «Приват
Банк» на рішення Снятинського
районного суду від 17 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2013 року представник ПАТ КБ
«Приват Банк» звернувся в суд з позовом
до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог ОСОБА_5 про звернення
стягнення на будинок житловою площею
103,60 кв.м. АДРЕСА_1 в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№2062/154 від 28.11.2002 року в розмірі 592683,72
грн. та виселення відповідача та всіх
інших осіб, які зареєстровані і
проживають в даному будинку. Позовні
вимоги мотивував тим, що внаслідок
неналежного виконання кредитного
зобов'язання утворилась
заборгованість, яку слід стягнути за
рахунок майна переданого відповідачем
банку в заставу.

В лютому 2014 року ОСОБА_5 подала
зустрічний позов до ПАТ КБ «Приват
Банк» третя особа ОСОБА_3 про визнання
припиненим кредитного договору №2062/154
від 28.11.2002 року, мотивуючи тим, що на
даний час виконується рішення
Снятинського районного суду від 27.05.2009
року про стягнення з неї кредитної
заборгованості по цьому договору,
внаслідок чого змінено порядок
виконання зобов'язання позичальника
перед банком, і тільки в разі його
недотримання банк має право звернення
про стягнення заборгованості.

Ухвалою судді Снятинського районного
суду від 13.03.2014 року залучено ОСОБА_5 до
участі в справі за позовом ПАТ КБ
«Приват Банк» до ОСОБА_3

Рішенням Снятинського районного суду
від 17.03.2014 року в позові ПАТ КБ «Приват
Банк» до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5
відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_5
задоволено. Визнано припиненим з 28.05.2009
року кредитний договір №2062/154 від 28.11.2002
року, укладений між ОСОБА_3 та
Івано-Франківською філією ПриватБанку.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням
вважаючи його незаконним, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення питання,
неповного з'ясування обставин, що мають
значення для справи та невідповідності
висновків суду обставинам справи
представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав
апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що оскільки позичальник ОСОБА_3 до
цього часу не виконав зобов'язання за
кредитним договором від 2002 року, банк
має всі підстави для задоволення вимог
щодо погашення боргу шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Вказує, що суд необґрунтовано
застосував наслідки спливу строку
позовної давності щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки, яку
апелянт вважає перерваною внаслідок
проведення позивачем за зустрічним
позовом погашення заборгованості.

Саме по собі ухвалене рішення за
пред'явленим позовом у 2009 році, не
припиняє зобов'язальних правовідносин
сторін кредитного договору й не
звільняє боржників від
відповідальності за невиконання ними
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум
передбачених умовами договору шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки. Оскільки на момент ухвалення
судового рішення борг банку в повному
обсязі не повернуто, то суд
необґрунтовано в порушення вимог
цивільного законодавства визнав
кредитний договір припиненим.

За наведених обставин просить
оскаржуване рішення скасувати і
ухвалити нове по суті позовних вимог,
яким задовольнити позовну заяву ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 в повному
обсязі, в задоволенні зустрічного
позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, оцінивши
зібрані докази, колегія суддів
приходить до висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги ПАТ КБ
«Приват Банк».

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Даним вимогам законодавства
оскаржуване рішення повністю не
відповідає.

Встановлено, що відповідно до
укладеного договору №2062/154 від 28.11.2002
року між сторонами, ОСОБА_5 отримала
кредит в розмірі 55000 грн. зі сплатою за
користування кредитом 28 % річних з
кінцевим терміном повернення 26.11.2004
року. В забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором ПАТ
КБ «Приват Банк» та первісний
відповідач 0.12.2002 року уклали договір
застави, згідно з яким останній надав в
заставу банку нерухоме майно - будинок
житловою площею 103,60 кв.м., який
розташований за адресою
Івано-Франківська обл., Снятинський
район, с. Потічок, вул. Незалежності, 31а,
який належить йому на підставі
свідоцтва про право власності (а.с. 20-22).

Як вбачається з розрахунку банку,
внаслідок неналежного виконання
кредитного зобов'язання станом на
15.10.2013 року в ОСОБА_5 утворилась
заборгованість в сумі 592683,72 грн., яку
банк просив стягнути шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ст.33 Закону України «Про
іпотеку» та вимог ст.589 ЦК України у
разі невиконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні первісного
позову суд обґрунтовано застосував
наслідки спливу строку позовної
давності, про що було заявлено
відповідачем у спорі, з чим колегія
суддів погоджується.

Відповідно до вимог ст.. 256 ЦК України
позовна давність це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права чи інтересу. Відповідно ж до
вимог ст. 261 цього Кодексу перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. За
правилами ст. 257 ЦК України до позовів
про стягнення заборгованості за
кредитним договором застосовується
загальний строк позовної давності у
три роки.

З кредитного договору вбачається, що
кінцевим терміном погашення кредиту є
лютий 2004 року. Банк звернувся з позовом
до суду за захистом порушенного права
в жовтні 2013 року, пропустивши при цьому
трирічний строк позовної давності, не
заявивши жодних поважних причин
пропущення строків.

Проведення виконання рішення
Снятинського районного суду від 27.05.2009
року про стягнення кредитної
заборгованості, в зв'зку з чим
первісний відповідач згідно квитанцій
здійснював таку оплату, не може
свідчити про переривання строку
позовної давності в спорі про
звернення стягнення на предмет
іпотеки. Так, ОСОБА_3 є майновим
поручителем і відповідає перед банком
тільки майном що знаходиться в заставі,
з приводу якого банк жодних претензій
на протязі більше 9 років не заявляв.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5
про визнання кредитного договору
припиненим суд першої інстанції
безпідставно виходив, що виконання
рішення суду про стягнення
заборгованості з боржника ОСОБА_3 є
підставою для припинення зобов'язання.

Підстави припинення зобов'язання
передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України,
зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Рішенням Снятинського районного суду
від 27.05.2009 року ухвалено стягнути з
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 73201,06 грн. на користь
ЗАТ КБ «Приват Банк» заборгованості за
кредитним договором.

Як вбачається з копій квитанцій (а.с.67-86)
дана заборгованість сплачується,
проте доказів повного виконання
рішення суду та погашення кредитної
заборгованості матеріали справи не
містять.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України,
оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Таким чином, ухвалення рішення у 2009
році, виконання якого не здійснено, не
припиняє зобов'язальних правовідносин
сторін договору, не звільняє боржника
від обов'язку виконання ним грошового
зобов'язання й не позбавляє кредитора
права на отримання сум, передбачених
законом та умовами кредитного
договору.

За таких обставин суд першої інстанції
помилково вважав кредитний договір
припиненим.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
невірно встановлено правовідносини
між сторонами, яким дана неналежна
юридична оцінка на підставі
досліджених доказів.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги, в зв'язку з чим
рішення в частині задоволення
зустрічного позову про визнання
кредитного договору припиненим
підлягає до скасування з ухваленням в
цій частині нового рішення про відмову
в задоволенні зустрічного позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приват Банк» - задовольнити
частково.

Рішення Снятинського районного суду
від 17 березня 2014 року в частині
задоволення зустрічного позову ОСОБА_5
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким відмовити в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_5 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приват Банк», третя
особа ОСОБА_3 про визнання кредитного
договору №2062/154 від 28.11.2002 року
припиненим.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

Г.П. Мелінишин

В.М. Соколовський