АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7866/2014
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра», яка подана представником
МАЗУРЕНКО Оксаною Петрівною, на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 03 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку,

встановила:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_4
звернувся до суду з вказаним позовом до
відповідача ПАТ КБ «Надра», в якому
просить стягнути з відповідача суму
середнього заробітку за час затримки
розрахунку з 12.09.2013 року по 27.12.2013 року в
розмірі 10 204 грн. 52 коп. та 1948 грн. 53 коп.
інфляційних втрат за період з березня
2009 року по листопад 2013 року без
урахування обов'язкових податків та
зборів.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 03квітня 2014 року позов
задоволено : стягнуто з ПАТ КБ «Надра»
на користь ОСОБА_4 середній заробіток
за час затримки розрахунку з 12.09.2013 року
до 27.12.2013 року у розмірі 10204 грн. 52 коп.
та 1948 грн. 53 коп. інфляційних втрат за
період з березня 2009 року по листопад 2013
року з урахуванням обов'язкових
податків та зборів.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ПАТ КБ «Надра» - Мазуренко
О.П. подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення та неправильне застосування
норм матеріального та процесуального
права.

Зазначала, що після набрання
зазначеним рішенням законної сили між
сторонами виникли правовідносини щодо
його виконання. Рішення не було
допущено до негайного виконання, строк
якого залежить також від дій позивача
та державної виконавчої служби. У
зв'язку з тим, що строк на виконання
судового рішення залежить в тому числі
і від самого позивача, дана обставина
виключає вину відповідача, як
необхідний елемент притягнення до
відповідальності, передбаченої ст.117
КЗпП України, а тому підстави для
стягнення з відповідача суми
середнього заробітку, заявленої
позивачем, відсутні.

Вказувала, що стягнута за рішенням суду
вихідна допомога носить одноразовий
характер, що враховуючи положення ст.2
Закону України «Про компенсацію
громадянам частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати», п.3
постанови Кабінету Міністрів України
№159 від 21.02.2001 року, виключає підстави
для застосування до правовідносин
сторін ст.34 Закону України «Про оплату
праці» та відповідно вона не підлягає
індексації.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримала апеляційну скаргу
та просила задовольнити; представник
позивача вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_4 свої вимоги
обґрунтовував тим, що рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 11 вересня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду
міста Києва від 28 листопада 2013 року,
стягнуто з відповідача на користь
позивача суму 8660 грн. 16 коп. вихідної
допомоги в розмірі тримісячного
середнього заробітку.

Разом з тим, після ухвалення
Шевченківським районним судом м. Києва
рішення від 11 вересня 2013 року
відповідач продовжував порушувати
право позивача на отримання належних
йому при звільненні грошових сум та не
здійснив виплату належної позивачеві
при звільненні вихідної допомоги.

Часткову сплату вихідної допомоги
відповідач здійснив 06.12.2013
року,сплативши 7 361грн. 14 коп., а повну -
27.12.2013 року, сплативши 1299 грн. 02 коп.
Таким чином, лише 27.12.2013 року відповідач
сплатив позивачу вихідну допомогу в
сумі 8660 грн. 16 коп., яка мала бути
виплачена позивачу при звільненні
13.02.2009 року та яка була стягнута на
користь позивача за рішенням суду від 11
вересня 2013 року.

Отже, датою фактичного розрахунку
відповідача та датою виплати належних
позивачеві при звільненні 13.02.2009 року
грошових сум слід вважати 27.12.2013 року.
У зв'язку з цим, період затримки
розрахунку при звільненні, не
охоплений рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 11.09.2013 року,
складає період часу з 12.09.2013 року по
27.12.2013 року. Впродовж вказаного строку
відповідач продовжував порушувати
право позивача та вимоги ст.ст. 116, 117
КЗпП України.

Враховуючи викладене, позивач вважає,
що за період затримки розрахунку при
звільненні, який не охоплений рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва, а саме: з 12 вересня 2013 року по 27
грудня 2013 року відповідач повинен
виплатити позивачу суму середнього
заробітку у розмірі 10 204 грн. 52 коп., а
також на підставі ст. 95 КЗпП України та
ст. 34 Закону України «Про оплату праці»
відповідач повинен виплатити позивачу
суму індексації за період з березня 2009
року по листопад 2013 року в розмірі 1948
грн. 53 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції відповідно до вимог
ст. 117, 236 КЗпП України дійшов висновку,
що оскільки права позивача не були
поновлені відповідачем, порушення
права не було припинене, а виплата
належних позивачу сум своєчасно не
здійснена, то позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача суми середнього заробітку в
розмірі 10 204 грн. 52 коп., тобто за період
з дня ухвалення рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва до дня фактичного розрахунку -
27.12.2013 року, є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх законними, обґрунтованими і
такими, що відповідають обставинам
справи та положенням матеріального
закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача
ПАТ КБ «Надра» щодо відсутності
підстав для стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
зводяться до того, що рішення не було
звернуто до негайного виконання, а тому
вина відповідача у невиконанні рішення
відсутня. Однак зазначені доводи
колегія суддів вважає безпідставними,
виходячи з наступного.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до правової позиції,
висловленої Верховним Судом України у
постанові № 6-15цс13 від 27.03.2013 року,
передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України
обов'язок роботодавця щодо виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні настає за
умови невиплати з його вини належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України, при
цьому визначальними є такі юридично
значимі обставини, як невиплата
належних працівникові сум при
звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Конституційний Суд України у
рішенні № 4рп/2012 по справі № 1-5/2012 щодо
офіційного тлумачення положень статті
233 КЗпП України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-І цього
Кодексу, зазначив, що невиплата
звільненому працівникові всіх сум, що
належать йому від власника або
уповноваженого ним органу, є триваючим
правопорушенням, а отже, працівник може
визначити остаточний обсяг своїх вимог
лише на момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Встановивши, що й після
ухвалення рішення суду від 11.09.2013 року
відповідач не виплатив позивачу
належні йому суми при звільненні, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
необхідність застосування положень ст.
117 КЗпП України та стягнення середнього
заробітку за період до дня фактичного
розрахунку.

Виходячи із наявної у матеріалах
справи довідки про доходи, виданої
позивачу ВАТ КБ «Надра» 20.12.2010 року,
відповідно до якої розмір
середньоденного заробітку становить 134
грн. 27 коп., враховуючи кількість
робочих днів за період затримки , тобто
з часу ухвалення рішення суду до дня
фактичного розрахунку - 76 робочих днів,
розмір середнього заробітку за період
затримки розраховано правильно: 134 грн.
27 коп. х 76 = 10204 грн. 52 коп.

Доводи представника апелянта про те,
що правовідносини сторін після
ухвалення судового рішення
регулюються лише Законом України «Про
виконавче провадження» і що судом
порушено норму ст. 117 КЗпП України,
колегія суддів також вважає
безпідставними.

Згідно з правовим висновком Верховного
Суду України, висловленим у постанові
від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс-13,
непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у строки, передбачені
статтею 116 КЗпП України, є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Після ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати
роботодавець не звільняється від
відповідальності, передбаченої
статтею 117 КЗпП України, а саме виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції у викладеній частині
відповідають обставинам справи та
положенням норм матеріального права, а
тому рішення у цій частині скасуванню
чи зміні не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення інфляційних втрат,
нарахованих на суму вихідної допомоги
при звільненні, суд першої інстанції
виходив з того, що таке право позивача
передбачене ст. 34 Закону України «Про
оплату праці», а тому з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню 1948
грн. 53 коп. в якості суми індексу
інфляції за період з березня 2009 року по
листопад 2013 року.

Проте з такими висновками суду колегія
не погоджується, оскільки вони
зроблені з порушенням норм
матеріального права, виходячи з
наступного.

Як вбачається зі змісту рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 11 вересня 2013 року, однією із
виплат, що не була проведена своєчасно
позивачу при звільненні 13.02.2009 року, є
сума вихідної допомоги при звільненні
у розмірі тримісячного середнього
заробітку : 2886 грн. 72 коп. х 3 місяці = 8660
грн. 16 коп.

Як встановлено судом першої
інстанції при розгляді даної справи,
зазначена вихідна допомога була
виплачена позивачу у повному обсязі
27.12.2013 року.

Разом з тим, висновок суду першої
інстанції про необхідність стягнення
суми індексації, нарахованої на суму
вихідної допомоги, на підставі ст. 34
Закону України «Про оплату праці»,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки вихідна допомога при
звільненні носить разовий характер, що
виключає застосування положень
Закону України «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати» та ст. 34 Закону України «Про
оплату праці».

Статтею 34 Закону України «Про оплату
праці» встановлено, що компенсація
працівникам втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням строків її
виплати, проводиться відповідно до
індексу зростання цін на споживчі
товари і тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених
строків виплати заробітної плати
працівникові надається право на
компенсацію відповідно до Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати», за яким
компенсація громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати провадиться у разі затримки
на один і більше календарних місяців
виплати доходів, нарахованих
громадянам за період, починаючи з дня
набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід
розуміти грошові доходи громадян, які
вони одержують на території України і
які не мають разового характеру:
пенсії, соціальні виплати, стипендії,
заробітна плата та інші.

Пунктом 2 Порядку проведення
індексації грошових доходів населення,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року,
передбачено, що індексації підлягають
грошові доходи громадян, одержані в
гривнях на території України, які не
мають разового характеру, зокрема,
оплата праці найманих працівників
підприємств, установ, організацій у
грошовому виразі, яка включає оплату
праці за виконану роботу згідно з
тарифними ставками (окладами) і
відрядними розцінками, доплати,
надбавки, премії, гарантійні та
компенсаційні виплати, передбачені
законодавством, а також інші
компенсаційні виплати, що мають
постійний характер.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про обґрунтованість
доводів апеляційної скарги у цій
частині, тому рішення суду про
стягнення з ПАТ КБ «Надра» на користь
ОСОБА_4 інфляційних втрат за період з
березня 2009 року по листопад 2013 року в
розмірі 1948 грн. 53 коп., нарахованих на
суму вихідної допомоги, - підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог у цій
частині.

Крім того, постановою Кабінету
Міністрів України № 36 від 29.01.2014 року до
абзацу 3 пункту 3 зазначеного Порядку
внесені зміни, якими визначено, що до
об'єктів індексації не відносяться
виплати, які обчислюються із середньої
заробітної плати.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 03 квітня 2014 року -
скасувати в частині стягнення з ПАТ КБ
«Надра» на користь ОСОБА_4 інфляційних
втрат за період з березня 2009 року по
листопад 2013 року на суму 1948 грн. 53 коп.
та ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ПАТ Комерційний Банк «Надра» про
стягнення інфляційних втрат,
нарахованих на суму вихідної допомоги,
- відмовити.

В іншій частині рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 03 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: