Справа № 458/93/14
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2899/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М.,
Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представника Публічного акціонерного
товариства «Львівобленерго» - Рібуна
Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства
«Львівобленерго» на рішення
Турківського районного суду
Львівської області від 24 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Львівобленерго», Турківського РЕМ ПАТ
«Львівобленерго», Ластівківської
сільської ради Турківського району
Львівської області про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою та приведення земельної
ділянки у попередній стан, -

в с т а
н о в и л а:

21.01.2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд з
позовом до ПАТ «Львівобленерго» про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та приведення її у
попередній стан. Посилається на те, що
вона є власником земельної ділянки
площею 0,3238 га в с. Коритище
Турківського району Львівської
області. Цільове призначення земельної
ділянки - ведення особистого
підсобного господарства. Відповідачем
весною на вказаній ділянці, без її
згоди було встановлено опори лінії
електропередач. При цьому було
пошкоджено шар родючої землі.
Встановлені лінії електропередач
створюють їй перешкоди у користуванні
належною їй земельною ділянкою.
Просила суд зобов'язати ПАТ
«Львівобленерго» демонтувати опори
лінії електропередач та привести
земельну ділянку, на якій встановлені
опори, у попередній стан.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково.

Зобов'язано Публічне акціонерне
товариство «Львівобленерго» та
Турківський РЕМ ПАТ «Львівобленерго»
усунути перешкоди ОСОБА_3 у
користуванні нею своєю земельною
ділянкою, яка належить їй на праві
приватної власності, площею 0,3238 га та
розташована в с. Коротище Туркіського
району Львівської області, а саме:
демонтувати опори лінії
електропередач, що розташовані на
земельній ділянці ОСОБА_3, перенести їх
за межі земельної ділянки ОСОБА_3 та
привести земельну ділянку ОСОБА_3 у
попередній стан.

Стягнуто із ПАТ «Львівобленерго» та
Турківського РЕМ ПАТ «Львівобленерго»
в користь ОСОБА_3 по 418 гривень 25 коп.

Стягнуто із ПАТ «Львівобленерго» та
Турківського РЕМ ПАТ «Львівобленерго»
по 3 грн. 55 коп. на спеціальний рахунок
Державного бюджету України.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішення суду оскаржило Публічне
акціонерне товариство
«Львівобленерго», яке оскаржило судове
рішення в частині зобов'язання
Турківського РЕМ ПАТ «Львівобленерго»
усунути перешкоди позивачу у
користуванні земельною ділянкою та
стягнення з Турківського РЕМ ПАТ
«Львівобленерго» 418,25 грн. в користь
ОСОБА_3 та 3,55 грн. на спеціальний
рахунок Державного бюджету України.
Звертає увагу на те, що Турківський РЕМ
ПАТ «Львівобленерго» є структурним
підрозділом ПАТ «Львівобленерго», не
користується правами юридичної особи,
а тому в силу ч. 2 ст. 30 ЦПК України не
може бути відповідачем. Вважає, що суд
вийшов за межі позовних вимог, оскільки
з позовної заяви вбачається, що жодних
позовних вимог до Турківського РЕМ ПАТ
«Львівобленерго» позивач не заявляла.
Стверджує, що в матеріалах справи
відсутній договір про надання правової
допомоги, свідоцтво про право заняття
адвокатською діяльністю, ордер
адвоката, розрахунок послуг про
надання правової допомоги з
врахуванням граничних норм
встановлених Законом України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» та будь-які
належним чином оформлені платіжні
документи. Відтак, належних та
допустимих доказів для стягнення з ПАТ
«Львівобленерго» 300 грн. витрат на
правову допомогу в розпорядженні суду
не було, тому суд провів ці стягнення
безпідставно. Зазначає, що суд позов
задовольнив частково, однак не
розподілив судові витрати по сплаті
судового збору позивачеві -
пропорційно задоволених вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено. Просить
змінити рішення Турківського
районного суду Львівської області від
24 лютого 2014 року, виключивши з його
резолютивної частини зобов'язання
Турківського РЕМ ПАТ «Львівобленерго»
усунути перешкоди ОСОБА_3 у
користуванні нею своєю земельною
ділянкою, яка належить їй на праві
приватної власності, площею 0,3238 га та
розташована в с. Коротище Турківського
району Львівської області, а саме:
демонтувати опори лінії
електропередач, що розташовані на
земельній ділянці ОСОБА_3, перенести їх
за межі земельної ділянки ОСОБА_3 та
привести земельну ділянку ОСОБА_3 у
попередній стан, залишивши в силі
вказане зобов'язання щодо ПАТ
«Львівобленерго». Також просить суд
скасувати рішення Турківського
районного суду Львівської області від
24 лютого 2014 року в частині розподілу
судових витрат (в частині стягнення з
ПАТ «Львівобленерго» та Турківського
РЕМ ПАТ «Львівобленерго» по 418,25 грн. в
користь ОСОБА_3 та по 3,55 грн. на
спеціальний рахунок Державного
бюджету України), та в цій частині
ухвалити нове рішення, яким стягнути з
ОСОБА_3 в дохід держави 3,55 грн. судового
збору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Публічного акціонерного
товариства «Львівобленерго Рібуна Р.В.,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду таким
вимогам не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом першої інстанції встановлено
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Позивачка ОСОБА_3 є власницею земельної
ділянки площею 0,3238 га в с. Коритище
Турківського району Львівської
області на території Ластівківської
сільської ради Львівської області.
Цільове призначення даної земельної
ділянки - ведення особистого
селянського господарства. На цій
земельній ділянці позивачка садила
городину: картоплю, буряк та інші
рослини.

В 2010 році на земельній ділянці
позивачки без її відома і згоди,
відповідачами було встановлено дві
опори лінії електропередач: № 221 та №
222, а в 2013 році - № 223. При цьому було
пошкоджено шар родючої землі.
Позивачка не надавала дозволу на
встановлення на її земельній ділянці
цих опор, які перешкоджають їй
повноцінно користуватися своєю
земельною ділянкою за цільовим
призначенням.

Наведені вище обставини, як зазначив
районний суд, підтверджуються: листом
технічного директора ПАТ
«Львівобленерго» № 132-349 від 09.09.2013 року;
Державним актом про право власності на
земельну ділянку серії ЯД № 484979 від
08.12.2008 року; фотографіями земельної
ділянки ОСОБА_3 із встановленими
опорами лінії електропередач; схемою
лінії електропередач, яка погоджена
21.05.2009 року та показаннями в судовому
засіданні свідків: ОСОБА_3 про те, що
вона є власницею земельної ділянки
площею 0,3238 га в с. Коритище
Ластівківської сільської ради.
Земельну ділянку використовувала для
ведення особистого селянського
господарства: садила картоплю та інші
рослини. У 2010-2013 роках відповідачі без
її відома і дозволу встановили на її
земельній ділянці три опори лінії
електропередач, що заважає їй
повноцінно використовувати земельну
ділянку, вона не може зорати землю, а
також її позбавлено права в
майбутньому побудувати дачу на цій
ділянці; Ющишина І.Г. про те, що ним як
сільським головою було узгоджено із
відповідачами те, що через територію с.
Коритище буде проходити підсилена
лінія електропередач, однак що саме на
земельній ділянці позивачки будуть
установлені три опори лінії
електропередач, йому ніхто не
повідомляв і місце встановлення цих
опор ніхто із сільською радою не
узгоджував. Свої дії відповідачі із
сільрадою не узгоджували, місце
розташування опор з виходом на місце
також, представника сільської ради на
місце виконання робіт не запрошували.
Вважає, що позивачка має право на
відновлення стану земельної ділянки.

Відповідно до статей 13,14 Конституції
України держава забезпечує захист усіх
суб'єктів права власності. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.
Земля перебуває перед особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою відповідно до закону.

В силу ст. ст. 316, 321, 328 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності лише у випадках і в
порядку, встановлених законом.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності.

В силу ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю. Захист прав громадян на
земельні ділянки здійснюється шляхом
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав та
застосування інших, передбачених
законом способів.

Враховуючи наведені вище обставини
справи та вимоги закону, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що позов ОСОБА_3 про усунення перешкод
та приведення земельної ділянки в
попередній стан - є обґрунтованим і
підлягає до задоволення.

Разом з тим, колегія суддів не згідна з
покладенням судом першої інстанції
обов?язку усунути перешкоди ОСОБА_3 у
користуванні нею її земельною
ділянкою, демонтувати опори лінії
електропередач, привести ділянку в
попередній стан, відшкодувати судові
витрати на Турківський РЕМ ПАТ
«Львівобленерго», виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів даної
цивільної справи, позивачка ОСОБА_3
звернулася в суд з позовом до ПАТ
«Львівобленерго» про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою та приведення земельної
ділянки у попередній стан (а.с. 4-5).

27 січня 2014 року суддя Турківського
районного суду Львівської області,
керуючись лише ст. 122 ЦПК України,
відкрила провадження у цій справі та
без дотримання вимог глави 3, ст. 33 ЦПК
України, до участі у справі залучила як
співвідповідачів - Ластівківську
сільську раду Турківського району
Львівської області та Турківський РЕМ
ПАТ «Львівобленерго» і призначила
справу до судового розгляду (а.с. 1).
Проте, у листі № 632/93/14-вих від 30.01.2014
року зазначає відповідачем лише
начальника ПАТ «Львівобленерго»,
третьою особою - голову Ластівківської
сільської ради, а також начальника
Турківського РЕМ Львівської області
(а.с. 21).

Наведене свідчить, що належним
відповідачем по справі являється
Публічне акціонерне товариство
«Львівобленерго».

Також вірні посилання апелянта на те,
що Турківський РЕМ ПАТ
«Львівобленерго» є структурним
підрозділом ПАТ «Львівобленерго», не
користується правами юридичної особи,
а тому в силу ч. 2 ст. 30 ЦПК України не
може бути відповідачем.

За таких обставин, позов ОСОБА_3 слід
задовольнити лише в частині
зобов?язання вчинити певні дії
Публічне акціонерне товариство
«Львівобленерго» та стягнути з нього
належні позивачці понесені нею та
документально підтверджені судові
витрати.

Щодо вимог позивачки про стягнення із
відповідачів на її користь судових
витрат у вигляді 1000 гривень за поїздки
до м. Турки із м. Борислава, то районний
суд дійшов висновку, що вони ніякими
доказами не обґрунтовані, а тому не
прийняв їх до уваги.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, однак
у свою чергу зазначає, що доказів
(письмової заяви відповідно до статей
31, 119, 120 ЦПК України) про збільшення
позовних вимог, в тому числі і -
«перенесення електроопор за межі
земельної ділянки», у матеріалах даної
цивільної справи немає, такої
позивачка до суду не подавала.

Задовольняючи позов у частині
стягнення в користь ОСОБА_3 600 гривень
за надання правової допомоги адвоката,
суд першої інстанції послався на те, що
понесені позивачкою витрати
підтверджуються квитанцією від 30.09.2013
року.

Проте, погодитись з таким висновком
районного суду також не можна, виходячи
з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.
Вона допускається до участі у розгляді
справи ухвалою суду за заявою особи,
яка бере участь у справі.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Згідно зазначеної норми склад та
розмір витрат, пов'язаних з оплатою
правової допомоги, входять до предмету
доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних з наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки).
Недопустимими є документи, які не
відповідають встановленим вимогам. До
складу витрат включаються лише
фактично сплачені стороною витрати.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні
розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави».

Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 84, 88
ЦПК України судові витрати на правову
допомогу - це фактично понесені
стороною і документально підтверджені
витрати, пов'язані з наданням цій
стороні правової допомоги адвокатом
або іншим спеціалістом в галузі права
при вирішенні цивільної справи.

Як вбачається із матеріалів справи,
представництво інтересів позивачки
ОСОБА_3 у суді здійснювала по
довіреності ОСОБА_6 (а.с. 19, 41-45).

Довіреність, ордер, договір про надання
юридичних послуг чи ухвала суду про
допуск ОСОБА_7 до участі у справі як
особи, яка надає правову допомогу -
відсутні.

Квитанція до прибуткового касового
ордера, яка без печатки та не завірена у
встановленому законом порядку, на суму
600,00 грн. - не відповідає встановленим
законом вимогам (а.с. 37).

Тому рішення суду першої інстанції в
частині стягнення 600,00 грн. витрат на
правову допомогу також підлягає
скасуванню з ухваленням нового - про
відмову в позові у цій частині.

З огляду на викладене, судові витрати,
які підлягають стягненню з ПАТ
«Львівобленерго» на користь ОСОБА_3
складають 236,50 грн.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції є таким, що ухвалене:
при недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; з порушенням норм
процесуального права, а тому підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. 2, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Львівобленерго» задовольнити
частково.

Рішення Турківського районного суду
Львівської області від 24 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобов'язати Публічне акціонерне
товариство «Львівобленерго» усунути
перешкоди ОСОБА_3 у користуванні
належною їй на праві приватної
власності земельною ділянкою площею
0,3238 га, що розташована в селі Коритище
Турківського району Львівської
області, шляхом демонтажу розміщених
на цій земельній ділянці опор лінії
електропередач та привести дану
земельну ділянку у попередній стан.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Львівобленерго» в користь
ОСОБА_3 236 (двісті тридцять шість)
гривень 50 копійок оплаченого нею
судового збору.

У стягненні з Публічного акціонерного
товариства «Львівобленерго» в користь
ОСОБА_3 600,00 грн. за надання правової
допомоги - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.