П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року м.
КиївСудова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого суддів: Яреми А.Г.,
Григор'євої Л.І., Гуменюка В.І., Лященко
Н.П., Охрімчук Л.І., Патрюка М.В., Сеніна
Ю.Л., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_8 до державного
підприємства «Львіввугілля» про
відшкодування моральної шкоди за
заявою ОСОБА_8 про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_8 звернувся до
суду з позовом до державного
підприємства «Львіввугілля» (далі - ДП
«Львіввугілля») про відшкодування
моральної шкоди.

Зазначав, що з 15 січня 1973 року до 12
травня 1999 року працював на шахтах: № 2
«Червоноградська», № 2
«Великомостівська», імені Ленінського
комсомолу, імені Героя Радянського
Союзу О.В. Лопатіна виробничого
об'єднання «Укрзахідвугілля», № 7
«Великомостівська», які на сьогодні
входять до складу ДП «Львіввугілля».

За час роботи, а саме: 9 серпня 1976 року, 10
червня 1977 року, 29 жовтня 1979
року та 18 квітня 1994 року - з ним стались
нещасні випадки на виробництві, про що
складено відповідні акти.

Згідно з висновком медико-соціальної
експертизи (далі - МСЕК) від 6 грудня
2000 року йому вперше встановлено 55 %
ступеня втрати професійної
працездатності та ІІІ групу
інвалідності.

Посилаючись на те, що втрата
працездатності завдає йому фізичні й
моральні страждання, він відчуває
незручності в повсякденному житті,
змушений терпіти фізичний біль, що
призвело до зміни ритму та порядку
життя, на підставі статті 440-1
Цивільного кодексу Української РСР 1963
року просив стягнути з ДП
«Львіввугілля» 30 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 24
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 9 грудня 2013 року, позовні
вимоги ОСОБА_8 задоволено
частково: стягнуто з ДП «Львіввугілля»
на користь ОСОБА_8 2 550 грн на
відшкодування моральної шкоди,
завданої професійним захворюванням, та
114 грн 70 коп. судового збору в дохід
держави; у задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 січня 2014 року
відмовлено ОСОБА_8 у відкритті
касаційного провадження з підстав,
передбачених пунктом 5
частини четвертої статті 328 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України).

У заяві про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15 січня 2014 року ОСОБА_8
порушує питання про скасування
зазначеної ухвали та направлення
справи на новий розгляд до суду
касаційної інстанції, посилаючись на
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції частини другої
статті 440-1 ЦК Української РСР 1963
року та пункту 11 Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 року
№ 472 (далі - Правила), що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

В обґрунтування заяви ОСОБА_8 надав
ухвалу колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 грудня 2013 року, в якій, на
його думку, по-іншому застосовано
зазначені правові норми.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 квітня 2014 року
цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ДП
«Львіввугілля» про відшкодування
моральної шкоди допущено до
провадження Верховного Суду України в
порядку глави 3 розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши наведені в заяві ОСОБА_8
доводи, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України дійшла
висновку про те, що заява не підлягає
задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 360-5 ЦПК України суд
відмовляє в задоволенні заяви про
перегляд судових рішень Верховним
Судом України, якщо обставини, які
стали підставою для перегляду справи,
не підтвердилися.

У справі, яка переглядається, судами
встановлено, що з 15 січня 1973 року до 12
травня 1999 року ОСОБА_8 працював на
шахтах: № 2 «Червоноградська», № 2
«Великомостівська», імені Ленінського
комсомолу, імені Героя Радянського
Союзу О.В. Лопатіна виробничого
об'єднання «Укрзахідвугілля», № 7
«Великомостівська», які на сьогодні
входять до складу ДП «Львіввугілля».

За час роботи, а саме: 9 серпня 1976 року, 10
червня 1977 року, 29 жовтня 1979
року та 18 квітня 1994 року - з ним стались
нещасні випадки на виробництві, про що
складено відповідні акти.

Згідно з висновком МСЕК від 6 грудня 2000
року ОСОБА_8 вперше встановлено 55 %
ступеня втрати професійної
працездатності та ІІІ групу
інвалідності.

Згідно з висновком МСЕК від 29 листопада
2001 року йому повторно встановлено 55 %
ступеня втрати професійної
працездатності та ІІІ групу
інвалідності, а висновком МСЕК від 18
листопада 2003 року - 55 % ступеня втрати
професійної працездатності та ІІІ
групу інвалідності безстроково.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог
ОСОБА_8, суд першої інстанції, з
висновками якого погодились суди
апеляційної та касаційної інстанцій,
виходив із того, що завдана позивачеві
моральна шкода підлягає відшкодуванню
на підставі Правил (у редакції, яка була
чинною на час виникнення спірних
правовідносин - 6 грудня 2000
року) і її розмір підлягає визначенню
відповідно до абзацу п'ятого
пункту 11 Правил, яким на той час було
встановлено обмеження максимального
розміру відшкодування моральної шкоди
150 неоподатковуваними мінімумами
доходів громадян незалежно від інших
будь-яких виплат.

Визначаючи розмір грошового
відшкодування моральної шкоди в сумі
2 550 грн, суд першої інстанції
зазначив, що ним ураховуються
обставини справи та глибина моральних
страждань позивача. З такими
висновками погодились і суди
апеляційної та касаційної інстанцій.

Разом із тим в ухвалі колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 грудня 2013 року, яка надана
заявником як приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права в подібних
правовідносинах, суд касаційної
інстанції погодився з висновками
апеляційного суду, який, з урахуванням
тієї обставини, що позивачеві було
встановлено втрату професійної
працездатності висновком МСЕК від 2
квітня 1996 року, вважав, що при
визначенні розміру відшкодування
завданої йому моральної шкоди слід
керуватись положеннями абзацу п'ятого
пункту 11 Правил (у редакції, яка була
чинною на час виникнення спірних
правовідносин - 2 квітня 1996 року),
відповідно до якого розмір
відшкодування моральної шкоди на той
час не міг перевищувати
200 мінімальних розмірів заробітної
плати незалежно від інших будь-яких
виплат.

Відповідно до пункту 38 Правил право на
отримання потерпілим виплат на
відшкодування шкоди настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності.

У справі, яка переглядається,
позивачеві було встановлено втрату
професійної працездатності висновком
МСЕК від 6 грудня 2000 року.

На той час абзацом п'ятим пункту 11
Правил було передбачено, що розмір
відшкодування моральної шкоди не може
перевищувати 150 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян незалежно
від інших будь-яких виплат.

Абзац п'ятий пункту 11 Правил щодо
встановлення обмеження розміру
відшкодування моральної шкоди 150
неоподатковуваними мінімумами
доходів громадян незалежно від інших
будь-яких виплат було змінено згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 3 жовтня 1997 року № 1100.

Проте в наданій для порівняння ухвалі
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 грудня 2013 року зазначено, що
втрату працездатності позивачеві
встановлено висновком МСЕК від 2 квітня
1996 року, а на той час абзацом
п'ятим пункту 11 Правил було передбачено
обмеження розміру відшкодування
моральної шкоди 200 мінімальними
розмірами заробітної плати незалежно
від інших будь-яких виплат.

Таким чином, зміст доданої до заяви
ОСОБА_8 ухвали колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 грудня 2013 року, її
порівняння із судовим рішенням, яке
переглядається, не дає підстав для
висновку про те, що суд касаційної
інстанції під час розгляду двох чи
більше справ за тотожних предмета
спору, підстав позову та за аналогічних
обставин і однакового регулювання
нормами матеріального права спірних
правовідносин дійшов протилежних
висновків щодо заявлених позовних
вимог.

Отже, обставини, які стали підставою
для перегляду справи, не підтвердилися,
у зв'язку з чим відповідно до частини
першої статті 360-5 ЦПК України в
задоволенні заяви ОСОБА_8 про перегляд
рішення суду касаційної інстанції
Верховним Судом України слід
відмовити.

Керуючись статтями 355, 360-3, 360-5 ЦПК
України, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_8 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15 січня 2014 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК
України.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Л.І.
Григор'єва

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

М.В. Патрюк

Ю.Л. Сенін