АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1761/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 43 Савенко О.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
Пономаренко В. В. УХВАЛА
07 липня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоПономаренко В. В.
суддівВишня Н. В. , Ювшин В. І. при
секретаріЯремич В.І. за участю:
представника позивача ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника відповідача
ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення
Городищенського районного суду
Черкаської області від 16 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_9 до
ОСОБА_10 , за участю третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору - служба у справах дітей
Городищенської районної державної
адміністрації про усунення перешкод у
користуванні житлом шляхом вселення
та за зустрічним позовом ОСОБА_8 в
інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_9, за участю
третіх осіб: Управління Державної
міграційної служби України в
Черкаській області, служби у справах
дітей Городищенської районної
державної адміністрації про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстрації, -
в с т а н о в и л а :
У березні 2013 року ОСОБА_9 звернулась до
суду із позовом, у якому просила
вселити її та її неповнолітню дитину
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, у житловий
будинок АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_10
не чинити їй перешкоди у користуванні
житлом. В обґрунтування своїх вимог
посилалась на те, що відповідач є
власником вказаного будинку, під час
перебування їх у шлюбі вона з дитиною,
як члени сім'ї власника, постійно
проживали у ньому та набули право
користування будинком відповідно до
закону, однак після розірвання шлюбу
відповідач чинить їм перешкоди, тому
вони не можуть проживати у будинку.
У квітні 2013 року ОСОБА_10 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
просив визнати ОСОБА_9 такою, що
втратила право користування житловим
будинком та зобов'язати її знятись з
реєстрації, мотивуючи свої вимоги тим,
що після розірвання шлюбу відповідачка
перестала бути членом його сім'ї і
добровільно змінила місце свого
проживання та переїхала до батьків.
Рішенням Городищенського районного
суду Черкаської області від 16 травня 2014
року позов ОСОБА_9 задоволено та
вселено її і неповнолітню дитину
ОСОБА_11 у житловий будинок по АДРЕСА_1,
та зобов'язано відповідача не чинити
перешкоди у користуванні житлом.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_10 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням та зняття з реєстрації -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник відповідача ОСОБА_10 -
ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_9
відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_10 -
задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене
судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину від 20.02.1982 року (а.с. 9) та
договору дарування від 04.11.2011 року (а.с.
10) належить будинок по АДРЕСА_1.

Сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 15.09.2001 року по 25.06.2012 року (а.с. 8).
Від шлюбу сторони мають
неповнолітнього сина ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).

Місце проживання ОСОБА_9 з 18.01.2003 року, а
неповнолітнього ОСОБА_12 - з народження
ІНФОРМАЦІЯ_1 року і по даний час
зареєстроване у вказаному будинку (а.с.
15-16).

Як встановлено під час розгляду справи
та не заперечується сторонами, ОСОБА_9
та неповнолітній син сторін ОСОБА_11
після розірвання шлюбу між сторонами з
червня 2012 року не проживають у спірному
будинку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9
про вселення, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що припинення
сімейних відносин з власником будинку
не позбавляє колишніх членів його сім'ї
права користування займаним
приміщенням, однак помилково
застосував до спірних правовідносин
положення ст. 107 ЖК УРСР.

Так, ст. 107 ЖК УРСР України передбачено
умови розірвання договору найму
житлового приміщення державного та
громадського житлового фонду.

У даному ж випадку ОСОБА_10 вказаний
будинок належить на праві приватної
власності, тому слід застосовувати
відповідні положення ст. 405 ЦК України
та ст. 156 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Житлове приміщення, яке вони мають
право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Ст. 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно.

Члени сім'ї власника будинку
зобов'язані дбайливо ставитися до
жилого будинку (квартири). Повнолітні
члени сім'ї власника зобов'язані брати
участь у витратах по утриманню будинку
(квартири) і придомової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі у витратах вирішуються в
судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 64 ч. 2 ЖК УРСР до членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Згідно роз'яснень Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладених у Постанові від 07.02.2014
року № 5 «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав», члени сім'ї власника, які
проживають разом із ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону. Суди повинні мати на увазі, що
таким законом не може бути ЖК УРСР, а
застосуванню підлягають норми,
передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні
виходити з того, що стосовно права
членів сім'ї власника житлового
приміщення на користування ним
підлягають положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом,
договором чи заповітом, на підставі
встановленого сервітуту, то
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що є підставою для втрати членом сім'ї
права користування житлом. У цьому
випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР
застосуванню не підлягають.

Враховуючи наведене, судом першої
інстанції вірно було визначено, що
ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_1, як члени сім'ї ОСОБА_10
після припинення сімейних відносин не
втратили права користування спірним
будинком.

Оскільки ОСОБА_10 чинить перешкоди
ОСОБА_9 у користуванні спірною
квартирою, що доведено поясненнями
сторін у справі, свідків, постановою
про відмову в порушенні кримінальної
справи від 22.12.2012 року, суд першої
інстанції прийшов до вірного
переконання про задоволення позову
ОСОБА_9 та вселення її з неповнолітньою
дитиною сторін до вказаного будинку.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_10 про визнання ОСОБА_13
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням.

Так, відповідно до ч. 2 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

ОСОБА_10 не надано відповідних доказів
на підтвердження факту відсутності
ОСОБА_9 без поважних причин понад один
рік у спірному будинку, оскільки
остання не має можливості проживати у
ньому через те, що ОСОБА_10 перешкоджає
їй у цьому.

Крім того, на час звернення ОСОБА_9 до
суду із первісним позовом - 28.03.2013 року,
та подання ОСОБА_10 зустрічного позову
09.04.2013 року, ОСОБА_9 не проживала у
спірному будинку менше року (з червня
2012 року), тому положення ч. 2 ст. 405 ЦК
України не можуть бути застосовані у
даному випадку.

З огляду на викладене, судом першої
інстанції винесено рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права. Помилкове
посилання суду першої інстанції на ст.
107 ЖК УРСР не впливає на вирішення
справи по суті.

Доводи апелянта не впливають на
правильність рішення суду та були
предметом розгляду у суді першої
інстанції.

За таких обставин, колегія суддів
апеляційну скаргу представника ОСОБА_10
- ОСОБА_8 відхиляє, а рішення суду першої
інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Городищенського районного
суду Черкаської області від 16 травня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_9 до
ОСОБА_10 , за участю третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору - служба у справах дітей
Городищенської районної державної
адміністрації про усунення перешкод у
користуванні житлом шляхом вселення
та за зустрічним позовом ОСОБА_8 в
інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_9, за участю
третіх осіб: Управління Державної
міграційної служби України в
Черкаській області, служби у справах
дітей Городищенської районної
державної адміністрації про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстрації - залишити без
змін.

Ухвала набирає чинності одразу після
проголошення але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :