Справа № 127/4615/14-ц
Провадження № 2/127/4354/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2014 року Вінницький міський суд
Вінницької областів складі:
головуючого - судді Воробйова В.В.,

при секретарі Шведа О.В.,

за участю: представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Вінниці
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 про стягнення матеріальної
шкоди в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до Вінницького
міського суду Вінницької області з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
матеріальної шкоди в порядку регресу,
мотивуючи тим, що вона є фізичною
особою – підприємцем та займається
діяльністю в сфері вантажних
перевезень, що підтверджується витягом
з Єдиного державного реєстру.

В червні 2011 року позивач уклала з
відповідачем трудовий договір,
зареєстрований у Вінницькому
районному центрі зайнятості 14 червня
2011 року за №2.

Відповідач за вказаним договором був
прийнятий на роботу на посаду
водія-експідітора, слюсаря.

Згідно з умовами трудового договору
відповідач зобов’язався з повагою і
відповідальністю ставитись до
отриманого майна, яке передане йому в
тимчасове використання від позивача та
нести повну матеріальну
відповідальність за отримане майно та
вантаж, наданий для перевезення.

З відповідачем був також укладений
договір про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
14.06.2011 року.

Відповідачу для виконання трудових
обов’язків був переданий в технічно
справному стані автомобіль Mercedes-Benz 614
державний номерний знак якого АВ1497АК,
що підтверджується Актом прийому
матеріальних цінностей від 27.09.2011 року.

Вказаний автомобіль перебував у
позивача в оренді та належав на праві
власності фізичній особі – підприємцю
ОСОБА_6

05.01.2012 року відповідач, керуючи
вказаним автомобілем на автошляху
Вінниця – Гайсин – ОСОБА_7 не витримав
безпечну швидкість руху та дистанцію, в
результаті чого здійснив зіткнення з
автомобілем КМАЗ, що призвело до
пошкодження транспортних засобів.

Відповідно до постанови
Замостянського районного суду
м.Вінниці від 02.02.2012 року відповідач був
визнаний винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
відповідальність за яке передбачена
ст. 124 КУпАП.

Таким чином, в результаті таких дій
відповідача позивачу були завдані
матеріальні збитки, оскільки 07.02.2014
року власник автомобіля – ФОП ОСОБА_6
звернулась до позивача з претензією
про сплату на її користь 109834,38 грн.
шкоди завданої працівником останньої
ОСОБА_3, що підтверджується висновком
експертного дослідження № 02П-01 від
13.01.2012 року, який складався за згодою та
з відома відповідача.

Кошти на відшкодування шкоди завданої
відповідачем були передані власнику
автомобіля, що підтверджується її
розпискою від 22.02.2014 року про отримання
вказаних коштів.

На думку позивача, відповідач в порядку
регресу повинен відшкодувати завдану
їй матеріальну шкоду в повному розмірі,
оскільки з ним був укладений договір
про повну матеріальну
відповідальність.

Добровільно відповідач відмовляється
відшкодувати завдану ним шкоду, тому
позивач вимушена була звернутись до
суду та просила стягнути з відповідача
109834,38 грн. матеріальної шкоди в порядку
регресу.

В судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримали у
повному обсязі та просили суд позов
задовольнити. Додатково пояснили суду,
що відповідач неодноразово зловживав
алкогольними напоями, через що не
виходив на роботу та був звільнений.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали у повному обсязі та просили у
задоволенні позову відмовити.
Додатково суду пояснили, що відповідач
дуже багато працював та через втому
допустив зіткнення з автомобілем. Крім
того, позивач постійно телефонувала
йому та відволікала його від роботи з
метою контролю для з’ясування де саме
він зараз перебуває.

Представник відповідача також
зазначив, що ФОП ОСОБА_5 вже зверталась
до суду із позовом до ОСОБА_3 про
стягнення збитків, проте у задоволенні
позову їй було відмовлено, а тому вона
не може звертатись до суду з тими
самими вимогами і до того самого
відповідача.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про те, що позов слід
задовольнити з таких підстав.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 61 ЦПК України, обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Судом встановлені та не заперечуються
сторонами обставини про те, що позивач
ОСОБА_5 є фізичною особою – підприємцем
та займається діяльністю в сфері
вантажних перевезень, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру (а.с. 3).

14.06.2011 року між сторонами був укладений
трудовий договір, який був
зареєстрований у Вінницькому
районному центрі зайнятості за
№2. Відповідач за вказаним
договором був прийнятий на роботу на
посаду водія-експідітора, слюсаря (а.с.
4).

Згідно з п. 2 вказаного трудового
договору відповідач зобов’язався з
повагою і відповідальністю ставитись
до отриманого майна, яке передане йому
в тимчасове використання від позивача
та нести повну матеріальну
відповідальність за отримане майно та
вантаж, наданий для перевезення.

14.06.2011 року між сторонами був укладений
також договір про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність.
Відповідно до п.1. вказаного договору,
відповідач прийняв на себе повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення зберігання ввірених
йому матеріальних цінностей
роботодавцем (а.с. 5).

Відповідачу для виконання трудових
обов’язків був переданий в технічно
справному стані автомобіль Mercedes-Benz 614,
державний номерний знак якого АВ1497АК,
що підтверджується Актом прийому
матеріальних цінностей від 27.09.2011 року
підписаним сторонами (а.с. 6).

Вказаний автомобіль перебував у
позивача в оренді та належав на праві
власності фізичній особі – підприємцю
ОСОБА_6 (а.с. 7, 8-9).

05.01.2012 року відповідач, керуючи
вказаним автомобілем на автошляху
Вінниця – Гайсин – ОСОБА_7 не витримав
безпечну швидкість руху та дистанцію, в
результаті чого здійснив зіткнення з
автомобілем КМАЗ, державний номерний
знак якого 44685 ОВ під керуванням водія
ОСОБА_8, що призвело до пошкодження
транспортних засобів, що
підтверджується постановою
Замостянського районного суду
м.Вінниці від 02.02.2012 року, якою
відповідач був визнаний винним у
вчиненні адміністративного
правопорушення, відповідальність за
яке передбачена ст. 124 КУпАП. Вказана
постанова суду набрала законної сили
14.02.2012. (а.с. 10).

Відповідно до висновку експертного
дослідження № 02П-01 від 13.01.2012 року (а.с.
12-14), який складався за згодою та з
відома відповідача (а.с. 11), вартість
матеріального збитку завданого
власникові вказаного транспортного
засобу складає 109834,38 грн.

07.02.2014 року власник автомобіля – ФОП
ОСОБА_6 звернулась до позивача з
претензією про сплату останньою на її
користь 109834,38 грн. шкоди завданої
ОСОБА_3, який виконував трудові
обов’язки (а.с. 15).

Кошти на відшкодування шкоди завданої
відповідачем були передані власнику
автомобіля, що підтверджується її
розпискою від 22.02.2014 року про отримання
вказаних коштів (а.с. 16).

ФОП ОСОБА_5 зверталась до суду із
позовом до ОСОБА_3 про відшкодування
шкоди, проте відповідно до ухвали
Апеляційного суду Вінницької області
від 22.03.2013 року у задоволенні позову їй
було відмовлено з тих підстав, що вона
не є належним позивачем, оскільки
власником транспортного засобу є
ОСОБА_6 (а.с. 39-42).

Відповідач звертався із письмовою
заявою до позивача, у якій просив
провести ремонт пошкодженого
автомобіля за його рахунок, шляхом
відрахування певних часток з його
заробітної плати (а.с. 21), проте був
звільнений з роботи за прогул.

Добровільно відповідач відмовляється
відшкодувати роботодавцю завдану
шкоду, що підтверджується поясненнями
сторін.

Відповідно до роз’яснень, що містяться
у п. 6 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки», фізична чи
юридична особа, яка відшкодувала шкоду,
завдану її працівником при виконанні
трудових (службових) обов’язків на
підставі трудового договору
(контракту) чи цивільно-правового
договору, має право зворотної вимоги
(регресу) до такого працівника –
фактичного завдавача шкоди – у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом
(частина перша ст. 1191 ЦК України).

Згідно зі ст. 130 КЗпП України працівники
несуть матеріальну відповідальність
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації внаслідок
порушення покладених на них трудових
обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника.

Ця відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством.

Частиною 2 ст. 132 КЗпП України визначено,
що матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

Так, згідно з вимогами п. 1 ст.134 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли зокрема, між працівником
і підприємством, установою,
організацією відповідно до статті 135-1
цього Кодексу укладено письмовий
договір про взяття на себе працівником
повної матеріальної відповідальності
за незабезпечення цілості майна та
інших цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Суду не надано та судом не встановлено
доказів неправильності висновку
експертного дослідження № 02П-01 від
13.01.2012 року, виконаного спеціалістом
ОСОБА_9, який має кваліфікацію судового
експерта за спеціальністю 12.2
«Визначення вартості
автомототранспорта, розміру
нанесеного збитку власнику
транспортного засобу», щодо визначення
розміру матеріального збитку,
завданого власнику автомобіля Mercedes-Benz
614 державний номерний знак якого
АВ1497АК.

Статтею 22 ЦК України, визначено, що
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

При цьому, збитками є втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

Відповідно до роз’яснень, що містяться
у п. 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» право регресної
вимоги до працівника виникає з часу
виплати підприємством, організацією,
установою сум третій особі і з цього ж
часу обчислюється строк на
пред'явлення регресного позову.

Таким чином, позивачем не пропущений
строк для пред’явлення регресного
позову до відповідача, оскільки, як
було встановлено судом під час
розгляду справи, позивач відшкодувала
власнику автомобіля Mercedes-Benz 614,
державний номерний знак якого АВ1497АК -
ОСОБА_6 заподіяну її працівником ОСОБА_3
шкоду 22.02.2014 року.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку
про задоволення позову, тому
відповідно до ст. 88 ЦПК України, з
відповідача слід стягнути на користь
позивача судовий збір в сумі 1098,34 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 15, 16, 22, 1191 ЦК України, ст.ст. 130, 132,
134, 135-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 66, 88,
212 – 215 ЦПК України, суд, –

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення
матеріальної шкоди в порядку регресу –
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
матеріальну шкоду в розмірі 109834,38 грн.
(сто дев’ять тисяч вісімсот тридцять
чотири гривні 38 коп.)

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
сплачений нею при подачі позову
судовий збір в сумі 1098,34 грн. (одна
тисяча дев’яносто вісім гривень 34
коп.).

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Вінницької області
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, через Вінницький
міський суд Вінницької області.

Суддя: