Справа № 459/4376/13
Головуючий у 1 інстанції: Кріль
Провадження № 22-ц/783/1647/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М.,
Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представника Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області - Дац Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області, ОСОБА_3 та
Державного підприємства
«Львіввугілля» на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 22 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області, Державного
підприємства «Львіввугілля» про
стягнення моральної шкоди, завданої
професійним захворюванням та
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
трудового каліцтва, -

в с т
а н о в и л а:

У вересні 2013 року позивач звернувся в
суд з вищезазначеним позовом. В
позовній заяві зазначив, що з 1978 року по
2004 рік працював з повним робочим днем
під землею на шахтах ДП «Львіввугілля»,
після чого був звільнений з роботи за
станом здоров'я. 08.01.1982 року під час
роботи з ним стався нещасний випадок,
внаслідок якого йому було травмовано
ліву руку. У зв'язку з тривалою роботою
в особливо шкідливих та тяжких умовах
праці в нього погіршився стан здоров'я.
В 2005 році МСЕК йому вперше було
встановлено 50 % втрати працездатності
та ІІІ групу інвалідності
безтерміново. Просить стягнути з фонду
на його користь 25 000 грн., а з ДП
«Львіввугілля» 5 000 грн. у відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
трудового каліцтва.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Стягнуто з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області на користь ОСОБА_3 10
000 (десять тисяч) грн. на відшкодування
моральної шкоди спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійного захворювання.

Стягнуто з Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_3 2000
(дві тисячі) грн. на відшкодування
моральної шкоди завданої при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
трудового каліцтва.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь держави
судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржили Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області, ОСОБА_3 та Державне
підприємство «Львіввугілля».

Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області в апеляційній
скарзі зазначає, що суд першої
інстанції не взяв до уваги те, що на
момент звернення з позовом до суду
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» не передбачено, що
саме Фонд здійснює відшкодування
моральної шкоди. Стверджує, що
позивачем пропущено тримісячний строк
звернення з позовом до суду про
стягнення моральної шкоди, не долучено
жодного медичного висновку про
наявність факту спричинення йому
моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням
здоров'я на виробництві. Жодних
медичних документів, які б
підтверджували перенесені стрес,
депресію, які зазнав позивач, внаслідок
моральних страждань у результаті
отриманого ушкодження здоров'я на
виробництві до матеріалів справи не
подано. Суд не взяв до уваги те, що
позивач знав при прийомі на роботу про
шкідливі та небезпечні умови праці на
підприємстві та про наслідки, які тягне
за собою робота в даних умовах, відтак
вважає, що пред'являти позов про
відшкодування моральної шкоди є
недоцільним. Також зазначає, що судом
не враховано, що в судовому засіданні
позивачем не було обґрунтовано розмір
відшкодування моральної шкоди та не
доведено факту заподіяння йому такої.
Просить скасувати рішення суду в
частині стягнення з Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області на користь ОСОБА_3 10
000 грн. моральної шкоди та ухвалити
нове, яким в задоволенні частини
позовних вимог ОСОБА_3 до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області відмовити.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі вказує, що
суд правильно дійшов висновку про
обов'язковість відшкодування
моральної шкоди, спричиненої внаслідок
професійного захворювання, проте, він
не згідний з розміром моральної шкоди,
яка визначена судом, оскільки судом
неповно враховано, що 25 років і 4 місяці
він пропрацював на шахтах ДП
«Львіввугілля» в шкідливих умовах
праці, що призвело до встановлення йому
12 січня 2005 року обласною МСЕК
безтерміново 50 % втрати професійної
працездатності та ІІІ групи
інвалідності. Згідно довідки серії
ЛВА-2 № 013421, виданої міжрайонною
спеціалізованою профпаталогічною МСЕК
від 16 лютого 2006 року, йому безтерміново
встановлено 60 % ступеня втрати
працездатності, з них 10% - трудове
каліцтво. Вважає, що суд визначив
розмір моральної шкоди без урахування
роз'яснення положень, викладених у п. 9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» із
змінами та доповненнями. Стверджує, що
визначаючи розмір моральної шкоди, суд
не врахував ступінь його фізичних і
моральних страждань, їх тривалість і
тяжкість, істотність вимушених змін у
життєвих стосунках, наслідків, що
наступили внаслідок ушкодження
здоров'я. Просить рішення суду змінити,
стягнувши з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області в його користь 25 000
(двадцять п'ять тисяч) гривень 00 копійок
у відшкодування моральної шкоди
спричиненої внаслідок професійного
захворювання та з Державного
підприємства «Львіввугілля» 5 000 (п'ять
тисяч) гривень 00 копійок на
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків,
внаслідок трудового каліцтва.

Державне підприємство «Львіввугілля»
в обґрунтування апеляційній скарзі
посилається на те, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності. В ході
судового розгляду було встановлено, що
відповідно до висновку МСЕК від 12 січня
2005 року позивачу вперше безтерміново
встановлено 50% втрати працездатності
та ІІІ групу інвалідності внаслідок
професійного захворювання. Звертає
увагу на те, що на час дії спірних
правовідносин діяли норми ст. ст. 21, 28, 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» в редакції від 31
березня 2005 року, які передбачали
обов'язок Фонду щодо відшкодування
потерпілому моральної шкоди
спричиненої внаслідок трудового
каліцтва чи професійного захворювання.
Відтак, вважає, що вимоги позивача до ДП
«Львіввугілля» є безпідставними та
задоволенню не підлягають. Просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким в задоволенні позовних вимог
до ДП «Львіввугілля» відмовити.

Позивач ОСОБА_3 та представник ДП
«Львіввугілля» повідомлені належним
чином, про що свідчать рекомендовані
повідомлення про вручення їм поштових
відправлень (а.с. 88, 90), в судове
засідання апеляційної інстанції не
з'явилися, причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області Дац Н.І.,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарг, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області та ОСОБА_3 необхідно
відхилити, а скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля» слід
задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбчено, що під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення частково не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд першої інстанції виходив з
того, що ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання. Зазначив, що постановою
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» встановлено, що
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних, тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення, тощо) та з
урахуванням інших обставин, і прийшов
до переконання, що втративши частково
працездатність на виробництві, позивач
не взмозі в повній мірі виконувати ту
чи іншу роботу, постійно повинен
проходити курс лікування у зв'язку з
професійною хворобою, обмежений в
життєдіяльності, а тому йому завдана
моральна шкода, та поклав обов'язок
відшкодувати моральну шкоду, яка
спричинена внаслідок професійного
захворювання та трудового каліцтва, на
відповідача - відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області, при цьому стягнув
моральну шкоду як з Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області, так і з ДП
«Львіввугілля».

Проте повністю погодитись з таким
висновком міського суду не можна.

З матеріалів справи вбачається
наступне.

З трудової книжки на ім'я ОСОБА_3 від
05.02.1973 року та акту розслідування
професійного захворювання від 20.10.2004
року вбачається, що стаж роботи
позивача в умовах впливу шкідливих
факторів становить 25 років 4 місяці (а.с.
29, 30).

Відповідно до довідки обласної МСЕК № 3
серії ЛВА-2 № 008926 від 12.01.2005 року
позивачу ОСОБА_3 було вперше
встановлено 50 % втрати професійної
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням та ІІІ групу
інвалідності безтерміново (а.с. 32).

Згідно довідки обласної МСЕК від 16.02.2006
року серії ЛВА-2 № 013421 позивачу
встановлено 60 % втрати працездатності,
з яких 50 % - у зв'язку з професійним
захворюванням, а 10 % - у зв'язку з
трудовим каліцтвом (а.с. 33).

1 квітня 2001 року набрав чинності Закон
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» №
1105 (далі - Закон).

Даний Закон визначає правову основу,
економічний механізм та організаційну
структуру загальнообов'язкового
страхування громадян від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які призвели до втрати
працездатності або загибелі
застрахованих на виробництві та
поширюється на осіб, які працюють на
умовах трудового договору (контракту)
на підприємствах, в установах,
організаціях, незалежно від їх форм
власності та господарювання, у
фізичних осіб, на осіб, які
забезпечують себе роботою самостійно
та громадян - суб'єктів підприємницької
діяльності.

За правилами ст. 9 Закону України «Про
охорону праці» від 1 січня 2003 року
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я, здійснюється фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
«Про загальнообов?язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», тобто,
відповідальність за шкоду, заподіяну
працівникові, перекладено з
роботодавця на страховика.

У п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про
загальнообов?язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» вказано, що Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в разі настання
страхового випадку зобов'язаний у
встановленому законодавством порядку
своєчасно та в повному обсязі
відшкодовувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або в разі його смерті,
виплачуючи йому або особам, які
перебували на його утриманні, грошову
суму за моральну шкоду за наявності
факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Згідно зі ст. ст. 1, 15, 21, 28, 34 зазначеного
Закону в разі настання страхового
випадку, а саме з часу встановлення
втрати професійної працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням,
відшкодування моральної шкоди
відноситься до обов'язку Фонду, а не
роботодавця. Норма Закону, яка
передбачає такий обов'язок роботодавця
поряд з Фондом (чи окремо від нього),
відсутня.

За змістом ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону №
1105, право на отримання потерпілим
страхових виплат у разі настання
стійкої втрати працездатності, у тому
числі виплати за моральну шкоду,
виникає в особи з дня встановлення їй
такої стійкої втрати працездатності
вперше висновком МСЕК.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в постанові Пленуму Верховного Суду
України від 27 березня 1992 року № 6 «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» (зі змінами та доповненнями),
спори щодо відшкодування шкоди на
підставі Закону № 1105 повинні
вирішуватись за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення в
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Відповідно до п. 4.1 мотивувальної
частини Рішення Конституційного Суду
України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року -
ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати працездатності спричиняють
йому моральні та фізичні страждання.

Судом установлено, що стійка втрата
працездатності у зв'язку з трудовим
каліцтвом установлена позивачу
висновком МСЕК вперше 12 січня 2005 року.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд
першої інстанції, з'ясувавши обставини
справи дійшов до обґрунтованого
висновку про те, що позивач має право на
відшкодування моральної шкоди з Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України, в той же час суд
безпідставно та неаргументовано
стягнув також моральну шкоду з
підприємства.

За наведених обставин, рішення суду
першої інстанції в частині стягнення з
Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_3 2000
(дві тисячі) грн. на відшкодування
моральної шкоди завданої при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
трудового каліцтва та в користь
держави судовий збір в сумі 229 грн. 40
коп., як таке, що ухвалене з порушенням
норм матеріального права, підлягає
скасуванню, з ухваленням в цій частині
нового рішення - про відмову у
задоволенні позову в цій частині. В
решті рішення суду ухвалено у
відповідності до вимог закону, тому
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційні скарги Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області та ОСОБА_3 -
відхилити.

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля»
задовольнити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 22
листопада 2013 року в частині стягнення з
Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_3 2000
(дві тисячі) грн. на відшкодування
моральної шкоди завданої при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
трудового каліцтва та в користь
держави судовий збір в сумі 229 грн. 40
коп. - скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_3 у задоволенні позову в цій
частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.