У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Нагорняка В.А.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
Інвестиційно-будівельна компанія
«Альфа-Інвест» про стягнення
заборгованості з заробітної плати та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 28
листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Чернігівської
області від 11 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
Інвестиційно-будівельна компанія
«Альфа-Інвест» (далі - ТОВ
«Альфа-Інвест») про стягнення
заборгованості з заробітної плати за
період з січня по липень 2010 року в сумі
34 725 грн 51 коп. та середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні в сумі 37 519 грн 52 коп. Позивач
посилався на те, що він з 2004 року по 26
липня 2010 року працював на посаді
генерального директора ТОВ
«Альфа-Інвест» і при звільненні йому не
була виплачена заробітна плата за 2010
рік, не проведено розрахунок.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 28 листопада 2013 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Альфа-Інвест» на
користь позивача 34 725 грн 51 коп.
заборгованості з заробітної плати та 4
456 грн середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 11 лютого 2014
року рішення Деснянського районного
суду м. Чернігова від 28 листопада 2013
року змінено. Стягнуто з ТОВ
«Альфа-Інвест» на користь позивача 1 449
грн 11 коп. заборгованості з заробітної
плати за період з 01 січня 2010 року по 26
липня 2010 року включно (податки і
обов'язкові платежі сплачено), 2000 грн за
затримку розрахунку при звільненні за
період з 15 вересня 2010 року по 27
листопада 2013 року включно (податки
і обов'язкові платежі не сплачено).
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та рішення
апеляційного суду в частині розміру
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
періоду, за який він стягується та
постановити нове рішення, яким
стягнути середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні за
період з 26 липня 2010 року по 27 листопада
2013 року (по день ухвалення рішення) в
розмірі 37 519 грн 52 коп.

В іншій частині судові рішення не
оскаржуються, та відповідно в
касаційному порядку не переглядаються.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не
відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працював
у ТОВ «Альфа-Інвест» на посаді
генерального директора.

Згідно з наказом від 17 березня 2010 року
№ 1-отп ОСОБА_3 перебував у відпутці з 22
березня по 25 липня 2010 року.

26 липня 2010 року ОСОБА_3 був звільнений
за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36
КЗпП України.

Також встановлено, що відповідачем не
було здійснено розрахунок при
звільненні позивача.

Стягуючи з відповідача на користь
позивача середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні,
суд першої інстанції, посилаючись на
рішення Конституційного Суду України
від 22 лютого 2012 року №
4-рп/2012, виходив з того, що позивач 14
вересня 2010 року надіслав письмову
заяву відповідачу про надання довідки
про суму заборгованості з заробітної
плати для звернення до суду, а тому
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні належить
стягнути за період з 26 липня 2010 року по
14 грудня 2010 року у розмірі 4 456 грн
(середній заробіток 44 грн 56 коп. х 100
робочих днів).

Змінюючи рішення суду першої інстанції
та стягуючи з відповідача на користь
позивача 2 тис. грн за затримку
розрахунку при звільненні за період з
15 вересня 2010 року по 27 листопада 2013
року включно, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивач з 22
березня по 25 липня 2010 року включно
перебував у відпустці, у день
звільнення, 26 липня 2010 року не працював.
Відтак відповідач згідно з вимогами ст.
116 КЗпП України, зобов'язаний був
провести розрахунок з позивачем
наступного дня після звернення
останнього за розрахунком. Позивач
звернувся до відповідача письмово з
вимогою про розрахунок 14 вересня 2010
року і 04 жовтня 2010 року. Відповідач 17
жовтня 2010 року надав відповідь на
звернення, а до суду ОСОБА_3 звернувся
лише у жовтні 2013 року.

Також судом апеляційної інстанції
враховано, що позовні вимоги
задовольняються частково і на незначну
у порівнянні із заявленим у позові
розміром частину (трохи більше 4 %), що
позивач тривалий час не звертався до
суду за вирішенням спору про стягнення
заборгованості із заробітної плати,
апеляційний суд дійшов висновку, що
достатнім розміром відшкодування за
затримку розрахунку при звільненні
позивача буде сума 2 тис. грн.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 43 Конституції України
право на своєчасне одержання
винагороди за працю захищається
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року
№ 13 «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці» судам
роз'яснено, що, установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку з затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП
України стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини.

Отже, передбачений ст. 117 КЗпП України
обов'язок роботодавця щодо виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні настає за
умови невиплати з його вини належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Правила обчислення середнього
заробітку передбачені ч. 2 ст. 235 КЗпП
України, ст. 27 Закону України «Про
оплату праці» та Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п.
2 Порядку, середньомісячна заробітна
плата обчислюється виходячи з виплат
за останні два календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана виплата, тобто, передують дню
звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті, є
середньоденна (середньогодинна)
заробітна плата працівника, яка згідно
з п. 8 цього Порядку визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку,
яка обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8
Порядку).

Середньомісячне число робочих днів
розраховується діленням на 2 сумарного
числа робочих днів за останні два
календарні місяці згідно з графіком
роботи підприємства, установи,
організації, встановленим з
дотриманням вимог законодавства (абз. 3
п. 8 Порядку).

Таким чином, суди повинні встановити
період затримки розрахунку, а саме:
коли було проведено остаточний
розрахунок з особою при звільненні, та
залежно від встановленого вирішити
питання, з якого часу повинна
обчислюватися заборгованість за
затримку розрахунку при звільненні та
яку кількість робочих днів складає
затримка розрахунку.

Однак суд апеляційної інстанції у
порушення вимог ст. 213 ЦПК України на
зазначені норми закону та положення
Порядку уваги не звернув, унаслідок
чого не правильно здійснив розрахунок
розміру середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи допущені судом апеляційної
інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалене ним рішення в частині
стягнення суми середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні не
може вважатися законним і
обґрунтованим, у зв'язку із чим
відповідно до ст. 338 ЦПК України таке
рішення підлягає скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 11 лютого 2014
року в частині стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні скасувати, справу в цій
частині направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 11 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді: О.В.
Кафідова

В.М. Колодійчук

В.А. Нагорняк

І.М. Фаловська