Провадження № 2/522/6290/14
Справа № 522/9393/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

12.06.2014 року, Приморський районний суд м.
Одеси, у складі:

головуючого судді - Турецького О.С.,

при секретарі - Гасуляк С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі Приморського
районного суду м. Одеси, цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Акціонерного комерційного
інноваційного банку «УкрСиббанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
про визнання договорів недійсними та
інше, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із
зазначеним вище позовом, в
обґрунтування вимог якого, посилається
на наступне.

Укладені між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачем Договір про надання
споживчого кредиту № 0 від 21.03.2008
року, Договір про надання споживчого
кредиту № 0 від 21.03.2008 року - є
недійсними, у зв'язку з відсутністю у
сторін договору на момент його
укладення індивідуальної ліцензії
Національного банку України, яка
передбачена п. "г" п. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю", та яка б дозволяла
використовувати позивачем іноземну
валюту як засіб платежу при виконанні
своїх зобов'язань за кредитним
договором. Недійсність основних
кредитних зобов'язань тягне за собою
недійсність договору іпотеки
реєстровий № 1181 від 21.03.2008 р., яким
порушуються права позивача, як сторони
недійсного забезпечувального
зобов'язання.

Позивач в судове засідання не
з'явилася, про час та місце слухання
справи сповіщена належним чином,
надала до суду заяву з проханням
слухати справу за її відсутністю
заочно, позовні вимоги підтримала в
повному обсязі.

Відповідач у судове засідання повторно
не з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи був належним чином та
своєчасно повідомлений, про причини
неявки суд не повідомив, заяви про
відкладання розгляду справи, розгляд
справи за його відсутності чи будь-яких
клопотань по справі від нього до суду
не надходило, свої думки щодо заявлених
вимог у тій чи іншій формі не
висловлено.

Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не
має відомостей про причини неявки
відповідача, повідомленого належним
чином, або причину неявки буде визнано
неповажною, суд вирішує справу на
підставі наявних у ній даних чи
доказів.

Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка
бере участь у справі, має право заявити
клопотання про розгляд справи за її
відсутності.

Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки
визнанні неповажними, суд може
ухвалити заочне рішення на підставі
наявних у справі доказів, якщо позивач
не заперечує проти такого вирішення
справи.

Частиною 2 ст. 197 ЦПК України закріплено,
що у разі неявки в судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі
фіксування судового процесу
звукозаписувальним засобом не
здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо доказів щодо взаємовідносин
сторін, а також маючи згоду позивача на
заочний розгляд справи, суд вважає
можливим заочно розглядати справу у
відсутності належно повідомленого
відповідача без фіксування судового
процесу звукозаписувальним засобом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги, суд,
на підставі всебічного, повного,
об'єктивного і безпосереднього
дослідження наявних у справі доказів,
встановив наступне.

Вивчивши та дослідивши матеріали
справи в їх сукупності, суд вважає, що
на підставі наявних у справі письмових
доказів, позов підлягає задоволенню в
повному обсязі.

Так, судом встановлено, що 21.03.2008 року
позивач ОСОБА_1 та Акціонерний
комерційний інноваційний банк
«УкрСиббанк» уклали Договір про
надання споживчого кредиту № 0,
згідно п. 1.1. якого позивач ОСОБА_1
отримала споживчий кредит у розмірі
100.000,00 доларів США.

28 березня 2008 року до Договору про
надання споживчого кредиту № 0
від 21 березня 2008 року було укладено
Додаткову угоду № 1.

Також, 21.03.2008 р. позивачка та
Акціонерний комерційний інноваційний
банк «УкрСиббанк» уклали Договір про
надання споживчого кредиту № 0,
згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит у
формі кредитної лінії, що надається
траншами, ліміт якої є рівним 2902,58
гривень та надається у терміни, що
визначені графіком надання кредиту.

В забезпечення виконання вказаних
договорів, 21 березня 2008 року між
Позивачем та Відповідачем було
укладено Договір іпотеки реєстровий №
1181, посвідчений Приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, відповідно до якого в
іпотеку було передано нерухоме майно -
квартиру під АДРЕСА_1. На підставі
зазначеного договору до Реєстру
заборон відчуження нерухомого майна
нотаріусом була внесена Заборона
відчуження зазначеного майна за
реєстровим № 1182.

Відповідно до ст. ст. 1054, 1055 ЦК України,
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Кредитний
договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до вказаних вище Кредитних
договорів, кредит надавався
Позичальнику на споживчі цілі.

Згідно з рішення Конституційного Суду
України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011
року, дія Закону України «Про захист
прав споживачів» поширюється на
правовідносини між кредитодавцем та
позичальником (споживачем) за
договором про надання споживчого
кредиту, що виникають як під час
укладення, так і виконання такого
договору.

Таким чином, оспорювані кредитні
договори являється договором
споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» (далі -
Закон), перед укладенням договору про
надання споживчого кредиту
кредитодавець зобов'язаний повідомити
споживача у письмовій формі про: 1)
особу та місцезнаходження
кредитодавця; 2) кредитні умови,
зокрема: а) мету, для якої споживчий
кредит може бути витрачений; б) форми
його забезпечення; в) наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; г) тип
відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту та вартість
послуги з оформлення договору про
надання кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); е) строк, на
який кредит може бути одержаний; є)
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; ) можливість дострокового
повернення кредиту та його умови; з)
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; и) податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію; і)
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону, в кредитному
договорі повинно зазначатися - сума
кредиту; детальний розпис загальної
вартості кредиту для споживача; дата
видачі кредиту або, якщо кредит
видаватиметься частинами, дати і суми
надання таких частин кредиту та інші
умови надання кредиту; право
дострокового повернення кредиту; річна
відсоткова ставка за кредитом; інші
умови, визначені законодавством.

Позивач в своєму позові стверджує, що у
відповідача при укладенні спірних
договорів про надання споживчого
кредиту була відсутня індивідуальна
ліцензія Національного банку України,
яка б дозволяла використовувати
іноземну валюту, як засіб платежу при
виконанні кредитного договору.

Факт відсутності вказаної
індивідуальної ліцензії відповідач
(представник) не спростував.

У п. 1.1. Договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 21.03.2008 р. зазначено,
що позичальник зобов'язується
прийняти, належним чином
використовувати і повернути банку
кредит в іноземній валюті та сплатити
проценти за його користування шляхом
внесення ануїтетних платежів в порядку
та умовах, визначених цим договором.

Відповідно до ст. 192 ЦК України,
законним платіжним засобом,
обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня. Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України,
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

У пункті 14 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14
"Про судове рішення у цивільній справі"
зазначено, що згідно з частиною першою
ст. 192 ЦК України, законним платіжним
засобом, обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня... Суд має право ухвалити рішення
про стягнення грошової суми в
іноземній валюті з правовідносин, які
виникли при здійсненні валютних
операцій, у випадках і в порядку,
встановлених законом (частина друга
статті 192 ЦК України, частина третя
статті 533 ЦК України; Декрет Кабінету
Міністрів України від 19 лютого 1993 року N
15-93 "Про систему валютного регулювання
і валютного контролю").

Стаття 47 Закону України "Про банки і
банківську діяльність" встановлює
загальні вимоги до здійснення
комерційними банками банківських
операцій та передбачає для вчинення
яких банківських операцій комерційним
банкам слід отримати банківську
ліцензію та письмові дозволи.

Разом з тим, режим здійснення валютних
операцій на території України,
загальні принципи валютного
регулювання, повноваження державних
органів і функції банків та інших
фінансових установ України в
регулюванні валютних операцій, права й
обов'язки суб'єктів валютних відносин,
порядок здійснення валютного контролю,
відповідальність за порушення
валютного законодавства визначається
Декретом КМУ "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" (далі
- Декрет).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного
Декрету, до валютних операцій
відносяться операції, пов'язані з
переходом права власності на валютні
цінності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до
валютних цінностей відноситься
іноземна валюта - іноземні грошові
знаки у вигляді банкнотів,
казначейських білетів, монет, що
перебувають в обігу та є законним
платіжним засобом на території
відповідної іноземної держави, а також
вилучені з обігу або такі, що
вилучаються з нього, але підлягають
обмінові на грошові знаки, які
перебувають в обігу, кошти у грошових
одиницях іноземних держав і
міжнародних розрахункових
(клірингових) одиницях, що перебувають
на рахунках або вносяться до
банківських та інших фінансових
установ за межами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету,
Національний банк України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом.

Згідно п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету,
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції, зокрема індивідуальна
ліцензія потребується у разі
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу.

Отже, індивідуальні ліцензії мають
цільовий характер і надаються на
вчинення разової валютної операції.
Також, за змістом аналізованої ст. 5
Декрету, ліцензії на право вчинення
операцій з валютними цінностями,
видаються лише юридичним особам.

Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету, одержання
індивідуальної ліцензії однією із
сторін валютної операції означає також
дозвіл на її здійснення іншою стороною
або третьою особою, яка має відношення
до цієї операції, якщо інше не
передбачено умовами індивідуальної
ліцензії.

Разом з цим, у відповідача, а відтак і у
позивача ОСОБА_1, як встановлено судом в
ході розгляду справи, на момент
укладення спірного договору кредиту
індивідуальна ліцензія, видана НБУ на
використання іноземної валюті при
здійсненні платежів за вказаним
договором кредиту, була відсутня.

Відповідно до п. 1.5 Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 р. N 483, згідно якого
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється: - якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями); - у випадках,
передбачених законами України.

З аналізу кредитних договорів
вбачається, що сторони погодили
порядок видачі кредитних коштів (без
видачі яких договір в силу його
реальності не є укладеним), - а саме,
зарахування Банком коштів на поточний
рахунок який позичальника.

Отже, ініціатором вчинення валютної
операції з надання валютного кредиту є
саме позичальник, який звертається до
банку з проханням видати кредит та
укладає Договір про надання кредиту.
Докази, що ініціатором видачі кредиту
був АТ «УкрСиббанк», в судовому
засіданні не були надані. Отримувачем
за такими операціями також є
позичальник, так як банк надає на його
користь суму кредиту. Випадків,
передбачених законодавством, в яких
позичальник має право використовувати
іноземну валюту як засіб платежу за
відсутності індивідуальної ліцензії
не передбачено.

Крім того, п. 1.2. вказаного Положення
регламентує порядок та умови видачі
Національним банком України
резидентам і нерезидентам
індивідуальних ліцензій на
використання безготівкової іноземної
валюти на території України як засобу
платежу.

Позивач ОСОБА_1, в свою чергу,
використовувала готівкову іноземну
валюту як засіб платежу при виконанні
своїх зобов'язань за договором про
надання споживчого кредиту № 0,
вносячи готівкою долари США в касу АТ
«УкрСиббанк».

Так, п. 1.2.2 Договору про надання
споживчого кредиту № 0
передбачено, що позичальник
зобов'язується повернути банку кредит
в іноземній валюті та сплатити
проценти за його користування шляхом
внесення ануїтетних платежів в порядку
і на умовах, визначених договором.

Отже, сторонами у вказаному договорі
погоджено, що сплатою кредиту
(виконання позичальником своїх
зобов'язань за кредитним договором)
вважається внесення готівки
позичальником в касу банку, і саме з
цього моменту позичальник вважається
таким, що належним чином виконав свої
зобов'язання перед банком,
використовуючи при цьому готівкову
іноземну валюту як засіб платежу.

Згідно Інструкції про порядок
відкриття, використання і закриття
рахунків у національній та іноземних
валютах, затвердженої постановою НБУ №
492 від 12.11.2003 року, поточний рахунок -
рахунок, що відкривається банком
клієнту на договірній основі для
зберігання грошей і здійснення
розрахунково-касових операцій за
допомогою платіжних інструментів
відповідно до умов договору та вимог
законодавства України.

Згідно п. 1.1. Правил використання
готівкової іноземної валюти на
території України, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 30 травня 2007 року № 200,
ці Правила встановлюють порядок та
умови використання готівкової
іноземної валюти резидентами і
нерезидентами в Україні.

Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні
особи - резиденти можуть
використовувати на території України
готівкову іноземну валюту як засіб
платежу у випадках, передбачених
підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї
глави, зокрема у разі: сплати мита,
інших податків і зборів (обов'язкових
платежів), митних зборів та фінансових
санкцій відповідно до митного
законодавства України; сплати платежів
за охорону та супроводження
підакцизних і транзитних товарів
митними органами; оплати товарів і
послуг у зоні, що звільнена від сплати
мита та податків.

Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а
також юридичні особи - резиденти та
іноземні представництва можуть
використовувати на території України
готівкову іноземну валюту як засіб
платежу в разі оплати дипломатичним
представництвам, консульським
установам іноземних держав дозволів на
в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам,
які виїжджають у приватних справах та в
службові відрядження.

Таким чином, позивачу ОСОБА_1 чинним
законодавством не було надано право
здійснювати використання готівкової
іноземної валюти при здійсненні
платежів за договором про надання
споживчого кредиту № 0 від 21.03.2008
р., та під час внесення плати за
користування кредитом на користь АТ
«УкрСиббанк» шляхом внесення доларів
США в касу Банку.

Крім того, ці положення розгорнуті у
листі НБУ від 02.06.2000 року, «Про
здійснення резидентами України
операцій згідно з Декретом КМУ «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю", в якому НБУ
дотримувався прямо протилежної
позиції, зокрема про те, що наявність у
банку генеральної ліцензії (письмового
дозволу) не надає йому права на
здійснення валютних операцій, які
згідно ст. 5 Декрету мають проводитись
виключно на підставі індивідуальної
ліцензії НБУ.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що чинним на момент
укладення спірного кредитного
договору законодавством України не
було передбачено, що безпосередньо
банківська ліцензія, дозвіл та додаток
до дозволу Національного банку України
надають право громадянам України
здійснювати валютні операції, зокрема
виконувати грошові зобов'язання за
кредитним договором в іноземній
валюті, в силу імперативних положень
ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. "г" ч. 4 ст. 5
Декрету.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Стаття 227 ЦК України встановлює, що
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
ВСУ № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії"),
згідно зі статтею 227 ЦК України є
оспорюваним.

Вимоги про визнання такого правочину
недійсним можуть заявлятися як
сторонами правочину, так і будь-якою
заінтересованою особою в разі, якщо
таким правочином порушено її права чи
законні інтереси, а також органами
державної влади, які відповідно до
закону здійснюють контроль за видом
діяльності, яка потребує ліцензування

Отже, оспорюванні кредитні договори,
відповідно до ст. ст. 203,215, 227 ЦК України
є недійсними.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548
Цивільного кодексу України, недійсне
зобов'язання не підлягає забезпеченню.
Недійсність основного зобов'язання
(вимоги) спричиняє недійсність
правочину щодо його забезпечення, якщо
інше не встановлено цим Кодексом.
Цивільним кодексом України у параграфі
6 глави 49 не передбачено інших
негативних наслідків визнання
недійсним основного зобов'язання,
забезпеченого договором застави
(іпотеки), як визнання недійсним і
додаткового зобов'язання.

За таких обставин, приймаючи до уваги
доведеність вимог позивача щодо
недійсності Договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 21.03.2008
року, Договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 21.03.2008 року, в
забезпечення виконання позивачем
ОСОБА_1 обов'язків за якими було
укладено Договір іпотеки, реєстровий №
1181 від 21.03.2008 р. та цей договір також
підлягає визнанню судом недійсними на
підставі ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу
України.

Як вбачається з розділу "Застосування
правових наслідків недійсності
правочину" Листа Верховного Суду
України "Практика розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 24.11.2008 року,
"згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди
вправі з дотриманням правил
підсудності розглядати позови: про
визнання спірного правочину недійсним
і застосування наслідків його
недійсності; про встановлення
нікчемності правочину і застосування
наслідків його недійсності.

Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те,
що суд не вимагає визнання правочину
недійсним, якщо його недійсність
встановлена законом, необхідно
зазначити, що така потреба може
виникнути у разі, коли: сторони
виконали певні умови нікчемного
правочину, який нотаріально
посвідчений; він порушує права третіх
осіб; він зареєстрований у державних
органах тощо. У таких випадках рішенням
суду, який лише констатує недійсність
правочину, можуть бути визначені
відповідні правові наслідки
недійсності правочину, зобов'язано
державні органи скасувати його
реєстрацію тощо.

Визнані недійсними правочини не
створюють для сторін тих прав і
обов'язків, які вони мають
встановлювати, а породжують наслідки,
передбачені законом. І хоча реституція
не передбачена у ст. 16 ЦК як один із
способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216
ЦК є імперативною і суд має забезпечити
зазначені в ній правові наслідки.
Реституцію цілком можна вважати
окремим способом захисту цивільних
прав, які порушуються у зв'язку з
недійсністю правочину, оскільки у ст. 16
ЦК немає вичерпного переліку способів
захисту цивільних прав".

Отже, з метою надання повного правового
захисту правам та інтересам позивача,
виходячи з його зацікавленості щодо
застосування наслідків недійсності
договору іпотеки, за яким ОСОБА_1
заставила належне їй нерухоме майно,
вбачається за можливе в порядку
застосування реституції за недійсним
договором іпотеки виключити з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно запис про заборону
відчуження нерухомого майна № 1182 від
21.03.2008 року за Договором іпотеки,
укладеним 21.03.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ
«УкрСиббанк» за реєстровим № 1181.

На підставі вищенаведеного, та
керуючись ст. ст. 192, 203, 215, 216, 227, 533, 548 ЦК
України, ст. ст. 10, 11, 88, 169, 209, 212-215, 224-227, 233
ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного
комерційного інноваційного банку
«УкрСиббанк», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк», про визнання договорів
недійсними та інше - задовольнити.

Визнати недійсним Договір про надання
споживчого кредиту № 0, укладений
між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк» від 21
березня 2008 року.

Визнати недійсною Додаткову угоду № 1
від 28 березня 2008 року до Договору про
надання споживчого кредиту № 0,
укладену між ОСОБА_1 та Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк».

Визнати недійсним Договір про надання
споживчого кредиту № 0 від 21
березня 2008 року, укладений між ОСОБА_1
та Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк».

Визнати недійсним посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
Договір Іпотеки, укладений 21 березня 2008
року між ОСОБА_1 та Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк», реєстровий № 1181,
відповідно до якого в іпотеку було
передано нерухоме майно - квартиру під
АДРЕСА_1.

Скасувати заборону відчуження
нерухомого майна - квартири під
АДРЕСА_1, що належить на праві власності
ОСОБА_1, накладену ОСОБА_3, приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу 21 березня 2008 року
за реєстровим № 1182, у зв'язку з
посвідченням нею 21 березня 2008 року
Договору іпотеки за реєстровим № 1181.

Виключити з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно Запис про
заборону відчуження нерухомого майна -
квартири під АДРЕСА_1, що належить на
праві власності ОСОБА_1, накладену 21
березня 2008 року ОСОБА_3, приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу за реєстровим №
1182, у зв'язку з посвідченням нею 21
березня 2008 року Договору іпотеки за
реєстровим № 1181.

Виключити з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно Запис про
іпотеку нерухомого майна - квартири під
АДРЕСА_1, що належить на праві власності
ОСОБА_1, внесений 21 березня 2008 року
ОСОБА_3, приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу за
реєстровим № 1182, у зв'язку з
посвідченням нею іпотечного договору
від 21 березня 2008 року за реєстровим №
1181.

Заява про перегляд заочного рішення,
може бути подана відповідачем до
Приморського районного суду м. Одеси
протягом 10-ти днів, після отримання
копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення,
рішення суду може бути оскаржено в
апеляційний суд Одеської області через
Приморський районний суд м. Одеси
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення ухвали про відмову в
задоволенні заяви про перегляд
заочного рішення.

Суддя:
О.С.Турецький

12 червня 2014 року