АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6245/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Нізік О.В. Доповідач - Черненкова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів - Осіяна
О.М., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
15 травня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до територіальної громади в
особі Дніпропетровської міської ради,
третя особа: Третя Дніпропетровська
державна нотаріальна контора про
визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом, -

В С Т А Н
О В И Л А:

08 січня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з вищевказаним позовом, за яким
просила суд визнати за нею право
власності в порядку спадкування за
заповітом від 23.06.1999 року після ОСОБА_3,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на 33/100
частини домоволодіння АДРЕСА_1, яке
розташоване на земельній ділянці
площею 646 кв.м. по фактичному
користуванню і в цілому яке
складається з: літ. А-1 житловий будинок
загальною площею 85,5 кв.м. (без
врахування площі самочинно збудованої
веранди літ. а4 приміщення І площею 2,9
кв.м. та без врахування самочинно
збудованої веранди літ. а приміщення II
площею 2,5 кв.м.) та житловою площею 61,4
кв.м., що складається з: сінів приміщ. 1.1
площею 6,9 кв.м., кухні приміщ. 1.2 площею 8,2
кв.м., житлової приміщ. 1.3 площею 12,2
кв.м., житлової приміщ. 1.4 площею 6,8 кв.м.,
житлової приміщ. 1.5 площею 3,9 кв.м.,
житлової приміщ. 1.6 площею 3,2 кв.м.,
кладової приміщ. 1.7 площею 2,1 кв.м, кухні
приміщ. 2.1 площею 6,9 кв.м., житлової
приміщ. 2.2 площею 5,6 кв.м., житлової
приміщ. 2.3 площею 13,3 кв.м., житлової
приміщ. 2.4 площею 7,3 кв.м., житлової
приміщ. 2,5 площею 5,7 кв.м., житлової
приміщ. 2.6 площею 3,4 кв.м, літ. Б-1
житловий будинок загальною площею 50,6
кв.м., сараю літ. Г, сараю літ. Д, сараю
літ. Е, сараю літ. Ж, сараю літ. З,
убиральні літ. И, - убиральні літ. К,
убиральні літ. Л, убиральні літ. О,
навісу літ. П, навісу літ. Р, погребу з
шийкою літ. С, сараю літ. Т, душу літ. Н,
огорожі: № 1-8,11-13,15,16,18,19, водоколонок №
9,10,17, зливної ями №14, сходів №20,
мостіння -1,II. В обґрунтування заявлених
позовних вимог посилалася на те, що
23.06.1999 року ОСОБА_3 залишила на її ім'я
заповіт, посвідчений Третьою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою за реєстровим №
2-1025, яким вона все своє майно на випадок
своєї смерті заповіла їй, ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_4, чоловік
ОСОБА_3. Після його смерті відкрилась
спадщина, яка склала 33/100 частини
домоволодіння АДРЕСА_1. Цю спадщину
прийняла його дружина, ОСОБА_3. Інші 67/100
частини домоволодіння АДРЕСА_1
належать ОСОБА_5, який до спадкування
жодного відношення не має й тому вона
його не залучає до участі в справі.
13.06.2003 року Третьою дніпропетровською
державною нотаріальною конторою
ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право
на спадщину за заповітом на 33/100 частини
вищезазначеного домоволодіння, яке
згідно опису в зазначеному свідоцтві
складається з: домоволодіння
розташованого на земельній ділянці
площею 646 кв.м. по фактичному
користуванні і в цілому складається з:
літ. А-1 житловий будинок житловою
площею 61,4 кв.м., літ. Б-1 житловий будинок
житловою площею 50,6 кв.м., сараю літ. Г,
сараю літ. Д, сараю літ. Е, сараю літ. Ж,
сараю літ. З, убиральні літ. И, убиральні
літ. К, убиральні літ. Л, душу літ. Н,
убиральні літ. О, навісу літ. П, навісу
літ. Р, погребу з шийкою літ. С, сараю
літ. Т, № 1-20 огорожа, споруди І, ІІ -
мостіння. На всі інші самочинно
збудовані: прибудови, господарські
будівлі та споруди (веранду літ, а4 , а та
гараж літ. М) вона не просить суд
визнавати право власності, адже до неї
переходить тільки право власності на
будівельні матеріали з яких вони
складаються. Вирішенням питання про
«узаконення» цих об'єктів вона буде
займатись пізніше, коли разом з іншим
співвласником домоволодіння буде
ставити питання про виділення в натурі
ідеальних часток в праві власності на
вищезазначене домоволодіння.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла. Після
її смерті відкрилася спадщина, яка
складається з 33/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1. Вона є єдиною спадкоємицею за
заповітом після смерті ОСОБА_3, адже
жодних родичів окрім неї немає. Тому,
для оформлення своїх спадкових прав,
вона протягом строку, передбаченого ст.
1270 ЦК України, звернулась до Третьої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини. Отже, спадщину
після смерті ОСОБА_3, вона прийняла. Але
нотаріус відмовила їй у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, у зв'язку з тим, що після
того, як вона надала наявні в неї
документи на спадкове майно, виявилося,
що ОСОБА_3 за життя не встигла
зареєструвати в КП «ДМБТ1»
вищезазначене свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане їй 13.06.2003
року Третьою дніпропетровською
державною нотаріальною конторою після
смерті її чоловіка, ОСОБА_4. Крім того, з
01.01.2013 року реєстрація права власності
проводиться нотаріусом в Державному
реєстрі речових прав та їх обтяжень, в
якому не передбачено реєстрації права
власності на померлого громадянина. У
зв'язку з вищезазначеним, вона не зможе
зареєструвати на ім'я спадкодавця,
видане їй свідоцтво про право на
спадщину, а тому оформлення її
спадкових прав в позасудовому порядку
є неможливим.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
15 травня 2014 року ухвалено: в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2-
відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, ухвалити по
даній справі нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги та
визнати за нею право власності на 33/100
частини домоволодіння АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за заповітом від
23.06.1999 року після ОСОБА_3, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, які складаються з
квартири НОМЕР_1 в житловому будинку
літ. А-1, яка має загальну площу 45,8 кв.м,
житлову площу 26,1 кв.м, й складається з:
приміщення 1.1 - сіни площею 6,9 кв.м.,
приміщення 1.2 - кухня площею 8,2 кв.м.,
приміщення 1.3 - житлова кімната площею
12,2 кв.м., приміщення 1.4 - житлова кімната
площею 6,8 кв.м., приміщення 1.5 - житлова
кімната площею 3,9 кв.м., приміщення 1.6 -
житлова кімната площею 3,2 кв.м.,
приміщення 1.7 - кладова площею 2,1 кв.м,
приміщення 1.1 - веранда площею 2,5 кв.м., а
також з наступних господарських
будівель та споруд: сараю літ. Г площею
9,4 кв.м, погрібу з шийкою літ. С площею 10,4
кв.м, убиральні літ. К площею 1,0 кв.м,
водоколонки № 9, огорож № 1,3, мостіння
-II; вищезазначене домоволодіння літ. А-1
в цілому має загальну площу 90,9 кв.м та
житлову площу 61,4 кв.м, воно розташовано
на неприватизованій земельній ділянці
площею 0,0646 га; 33/100 частини зазначеного
домоволодіння належали ОСОБА_3 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 13.06.2003 року,
виданого Третьою дніпропетровською
державною нотаріальною конторою за
реєстровим № 5-1335, посилаючись на те, що
судом порушено норми матеріального
права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
вважає за необхідне її задовольнити
частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не
відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 13 червня 2003
року зареєстрованого у реєстрі за №
5-1335, посвідченого державним нотаріусом
Третьої дніпропетровської державної
нотаріальної контори Янковою І.В., на
підставі заповіту посвідченого
Третьою дніпропетровською державною
нотаріальною конторою 20.07.2000 року і
зареєстрованого в реєстрі за № 2-2495,
спадкоємцем зазначеного в заповіті
майна ОСОБА_4 є ОСОБА_3. Спадкове майно
складається з 33/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 що розташоване на земельній
ділянці 646 кв.м. по фактичному
користуванню і в цілому складається з:
А-1 - житловий будинок, шл. блок, цегла,
житловою площею 61,4 кв.м., Б-1 - житловий
будинок, глинов. обкл. цеглою, житловою
площею 50,6 кв.м., Г - сарай, шл.блок, Д -
сарай, цегла, Е - сарай, цегла, Ж - сарай,
цегла, 3 - сарай, дерево, И - убиральня,
дерево, К - убиральня, дерево, Л -
убиральня, дерево, Н - душ, дерево, О -
убиральня, дерево, П - навіс, Р - навіс, С -
погріб з шийкою, цегла, Т - сарай, цегла,
1-20 - огорожа, І,II - споруди, мостіння.
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Відповідно до заповіту від 23 червня 1999
року ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 усе її
майно, де б воно не було і з чого б воно
не складалось, і взагалі все те, що буде
належати їй на день смерті і на що за
законом вона матиме право. Згідно до
копії технічного паспорту
виготовленого станом на 11 квітня 2003
року на садибний (індивідуальний)
житловий будинок АДРЕСА_1 наявне
самовільне будівництво. 19 серпня 2013
року за заявою № 1372 від імені ОСОБА_2
про прийняття спадщини заведено
спадкову справу № 566/2013 після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 18 грудня 2013
року державний нотаріус Третьої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори Янокова І.В.
винесла постанову про відмову у
вчинені нотаріальної дії, в якій
зазначила, що свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 13 червня 2003
року зареєстроване у реєстрі за № 5-1335
не було зареєстроване ні у БТІ ні у
реєстраційній службі. Отже оскільки
ОСОБА_2 не надані належним чином
зареєстрований правовстановлюючий
документ на 33/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 позивачці було відмовлено у
вчинені нотаріальної дії і
рекомендовано звернутись до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що у
спірному домоволодінні є співвласники,
наявне самочинне будівництво (що
визначено у технічному паспорті та у
позовній заяві), відсутній виділ
часток, відсутній правовстановлюючий
документ, що підтверджує право
власності на земельну ділянку на якій
розташовані 33/100 частини спірного
домоволодіння чи/або не встановлений
порядок користування земельною
ділянкою, наявна різниця у нумерації
домоволодіння визначеного у свідоцтві
про право на спадщину та у наданій до
суду копії технічного паспорту. 33/100
домоволодіння на які позивачка просить
визнати право власності складаються
зокрема з будинку - цілісного об'єкту
нерухомості, який має в собі складову
добудови, що є самовільним
будівництвом і підстави, визначені
законом про можливість визнання права
власності на таке будівництво,
відсутні. Виходячи з засад законності,
розумності, враховуючи те, що у разі
задоволення позову можуть бути
порушені права інших осіб
(співвласників домоволодіння), а також
за наявності вищевикладених обставин,
суд вважає за необхідне відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Проте погодитись із такими висновками
суду першої інстанції не можна,
оскільки суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення у справі,
недоведені обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, а саме: суд не звернув
увагу на те, що позивач заявила вимоги
про визнання права власності у порядку
спадкування за заповітом на майно, яке
належало спадкодавцю на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 13 червня 2003 року, а відтак
вказане спадкове майно не може
вважатися самовільним; з технічного
паспорту на садибний (індивідуальний)
житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.8-11) станом
на 11.04.2003 року зазначені побудовані
самовільно веранда а-4-1 та гараж М, 1978
року побудови, однак вказані будівлі не
зазначені в правовстановлюючому
документі спадкодавця (свідоцтві про
право на спадщину за заповітом від 13
червня 2003 року), а відтак не входять до
складу спадщини, та крім того, суд не
звернув увагу на доводи позивача, що на
самовільні будівлі вона не претендує, а
належне спадкодавцю майно не є
самовільним, і з часу отримання
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 13 червня 2003 року це майно
не змінювалось за своїми технічними
характеристиками.

Вказаний правовстановлюючий документ
(свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 13 червня 2003 року) не
оспорений, не визнаний недійсним, а
відтак має законну силу, у зв'язку з чим
доводи суду першої інстанції про те, що
можуть бути порушені права інших осіб
(співвласників домоволодіння) не є
підставою для відмови у задоволенні
позову, оскільки за обставинами
встановлення судом, що судове рішення
може вплинути на права і обов'язки осіб,
які не є стороною у справі, суд залучає
таких осіб до участі в справі як третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог не предмет спору, тобто суд
повинен був застосувати ч.2 статті 35 ЦПК
України.

Хибними є висновки суду першої
інстанції про те, що наявна різниця у
нумерації домоволодіння визначеного у
свідоцтві про право на спадщину та у
наданій до суду копії технічного
паспорту, оскільки це не
підтверджується матеріалами справи та
згідно вказаних документів зазначена
одна адреса спірного домоволодіння:
АДРЕСА_1

Мотивація суду щодо відмови у
задоволенні позову на підставі
відсутності виділу часток, відсутності
правовстановлюючого документу, що
підтверджує право власності на
земельну ділянку на якій розташовані
33/100 частини спірного домоволодіння
чи/або не встановлений порядок
користування земельною ділянкою, також
не відповідає вимогам закону, який
застосовується при вирішенні спору про
право власності на спадкове майно.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам ухвалене
судом рішення не відповідає.

Суд першої інстанції належним чином не
визначився з характером спірних
правовідносин та нормою права, яка
підлягає застосуванню, не дав належної
правової оцінки зібраним доказам.

Не ґрунтуються на вимогах закону
висновки суду щодо відмови у
задоволенні позову.

Зазначені порушення закону, допущені
судом першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення справи.

Установивши наявність спору з приводу
спадкового майна, суд першої інстанції
всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України
не вжив заходів для правильного
вирішення спору.

Суд першої інстанції постановив
рішення, яким спір фактично не
вирішений.

Відповідно до вимог статті 328 ЦК
України, - право власності набувається
на підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів; право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до вимог статті 1218 ЦК
України, - до складу спадщини входять
всі права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Згідно з роз'ясненнями в постанові
Пленуму Верховного Суду України, від
30.05.2008, № 7 "Про судову практику у
справах про спадкування" п.23 - свідоцтво
про право на спадщину видається за
письмовою заявою спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
установленому цивільним
законодавством; за наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають; у
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України,
незалежно від часу прийняття спадщини,
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.
1296 ЦК України відсутність свідоцтва
про право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено
обов'язок спадкоємця звернутися за
свідоцтвом про право на спадщину на
нерухоме майно. Проте нормами цієї
статті, так само, як й іншими нормами
цивільного права, не визначено
правових наслідків недотримання
такого обов'язку у виді втрати права на
спадщину.

Виникнення права на спадщину у
спадкоємця, яке пов'язується з її
прийняттям, як майнового права
зумовлює входження права на неї до
складу спадщини після смерті
спадкоємця, який не одержав свідоцтва
про право на спадщину, та (або) не
здійснив його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на
спадщину за заповітом після смерті
ОСОБА_4, однак не зареєструвала право
власності на спірну частину
домоволодіння.

Судом першої інстанції не взято до
уваги, що відповідно до розділу VII ЦК
Української РСР 1963 року та ст. 1218 ЦК
України до складу спадщини входить
майно, яке на законних підставах
належало спадкодавцеві, та у зв'язку з
цим не з'ясовано чи набула спадкодавець
ОСОБА_3 в установленому законом порядку
право власності на частину спірного
будинку.

Та обставина, що 33/100 частина
домоволодіння АДРЕСА_1 увійшла до
складу спадкового майна,
підтверджується свідоцтвом про право
на спадщину за законом від 13 червня 2003
року, посвідченого державним
нотаріусом Третьої дніпропетровської
державної нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 5-1335
після смерті ОСОБА_4, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Зазначене свідоцтво про право на
спадщину за заповітом свідчить про те,
що ОСОБА_3 прийняла спадщину після
смерті ОСОБА_4, до неї перейшло право на
нерухоме майно відповідно до положень
ст. 548 ЦК УРСР, яка діяла на час
прийняття спадщини та прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцю з моменту її відкриття,
тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відповідно до розділу VII ЦК Української
РСР 1963 року на час прийняття спадщини
ОСОБА_3 не передбачалось обов'язкової
державної реєстрації права на
спадщину.

Згідно ч.1 статті 1299 ЦК України, - якщо у
складі спадщини, яку прийняв
спадкоємець, є нерухоме майно,
спадкоємець зобов'язаний
зареєструвати право на спадщину в
органах, які здійснюють державну
реєстрацію нерухомого майна (стаття 182
цього Кодексу); ч.2 - право власності на
нерухоме майно виникає у спадкоємця з
моменту державної реєстрації цього
майна.

Однак дана стаття виключена згідно
Закону від 04.07.2013 року з Цивільного
кодексу України, який набрав чинності з
01 січня 2004 року.

Закон України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» набрав чинності з 01 липня 2004
року.

Таким чином, як час прийняття спадщини
спадкодавцем ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2 року)
так і на день її смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1
року) не передбачалось обов'язкової
державної реєстрації права на
спадщину.

З аналізу вказаних норм, можна дійти
висновку про те, що спірна нерухомість
входить до складу спадкового майна
після смерті ОСОБА_3, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, належної їй на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 13 червня 2003
року, посвідченого державним
нотаріусом Третьої дніпропетровської
державної нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 5-1335.

Оскільки позивач в іншій спосіб, крім
звернутися з позовом до суду про
визнання права власності в порядку
спадкування, захистити своє порушене
право не може, суд безпідставно дійшов
до висновку про відмову у задоволенні
позову.

Рішення суду першої інстанції ухвалено
у порушення вказаних вимог закону, що є
підставою для його скасування
відповідно до вимог п.п.1-4 ч.1 статті 309
ЦПК України з ухваленням нового
рішення.

Спірні правовідносини виникли між
сторонами щодо визнання права
власності на частину нерухомого майна
в порядку спадкування за заповітом.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
після смерті ОСОБА_3, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилась спадщина
на спадкове майно у вигляді 33/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_1 що їй належало
на праві власності на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 13 червня 2003 року,
посвідченого державним нотаріусом
Третьої дніпропетровської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 5-1335
після смерті ОСОБА_4, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, за яким
зареєстровано право власності в
Дніпропетровському інвентарбюро 02.07.1974
року за № 141-121,262-81 та 21.03.1984 року за №
262-81 (а.с.5). Згідно вказаного свідоцтва
спадкове майно складається з 33/100
частин вказаного домоволодіння,
розташованого на земельній ділянці
площею 646 кв.м по фактичному
користуванню і в цілому складається з:
А-1 - житловий будинок, житловою площею
61,4 кв.м, Б-1 - житловий будинок, житловою
площею 50,6 кв.м, Г,Д,Е,Ж,З,Т- сараї, И,К,Л,О -
убиральні, Н - душ, П,Р - навіси, С-погріб
з шийкою, 1-20 - огорожа, 1,11 - споруди,
мостіння.

Вказане свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 13 червня 2003
року не зареєстровано в КП «ДМБТІ»
(а.с.91-92).

За заповітом ОСОБА_3, посвідченого 23
червня 1999 року державним нотаріусом
Третьої дніпропетровської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 2-1025,
ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 усе її майно, де
б воно не було і з чого б воно не
складалось, і взагалі все те, що буде
належати їй на день смерті і на що за
законом вона матиме право (а.с.6).

Позивач прийняла спадщину після смерті
ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у
встановленому законом порядку,
звернувшись із заявою до нотаріальної
контори про прийняття спадщини, про що
свідчить спадкова справа № 566/2013
Третьої дніпропетровської державної
нотаріальної контори (а.с.94-115). Інших
спадкоємців не встановлено.

У зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом на зазначене спадкове майно
позивачу за мотивами відсутності
державної реєстрації права власності
вказаного майна за спадкодавцем, то у
суду є підстави для вирішення питання
про спадкове право позивача у судовому
порядку.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України
спадщина відкривається внаслідок
смерті особи.

Згідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. ст. 1218, 1220 ЦК України
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини, тобто на
момент смерті спадкодавця, і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України,
спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину. Відсутність свідоцтва про
право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Отже, враховуючи викладені вимоги
законодавства та характер спірних
правовідносин, при вирішенні справи
про визнання права власності на
нерухоме майно в порядку спадкування у
зв'язку з неможливістю оформлення
права на спадщину в установленому гл. 89
ЦК порядку, судам необхідно
застосовувати положення законодавства
про спадкування, а також щодо
регулювання права власності громадян
на жилий будинок; з'ясувати всі
обставини справи стосовно права
власності на нерухоме майно померлої
особи, причини невизнання іншими
особами її права власності, в цьому
випадку також і причини відсутності
правовстановлюючих документів на
будинок; перевірити достатність
установлених передбаченими ч.2 ст. 57 ЦПК
України засобами доказування належних
і допустимих доказів на підтвердження
належності майна померлому
громадянину й надати їм належну оцінку
та встановити підстави переходу
вказаного майна до спадкоємців і
дотримання останніми законодавства
щодо здійснення права на спадкування.

Згідно зі ст. 392 ЦК України діючої
редакції власник майна може подати
позов про визнання його права
власності, якщо це право не визнається
іншою особою.

Відповідно до п. 1.4 Тимчасового
положення про порядок реєстрації прав
власності на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 07.02.2002 р. N 7/5, зі
змінами, внесеними згідно наказів
Міністерства юстиції N 45/5 від 03.06.2002 р., N
6/5 від 28.01.2003 р., N 20/5 від 03.03.2004 р. і N 36/5 від
17.05.2004 р., реєстрація прав власності на
нерухоме майно - це внесення запису до
Реєстру прав власності у зв'язку з
виникненням, існуванням або
припиненням права власності на
нерухоме майно, що здійснюється БТІ за
місцем знаходження об'єктів нерухомого
майна на підставі правовстановлюючих
документів.

Згідно п. 10 додатка 1 до п. 2.1 Положення
правовстановлюючими документами, на
підставі яких проводиться реєстрація
права власності на об'єкти нерухомого
майна, є рішення суду про визнання
права власності на об'єкти нерухомого
майна.

Відповідно до ст. 182 ЦК України та
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" встановлено, що
об'єкти нерухомого майна підлягають
спеціальній реєстрації відповідним
органом. Згідно до ст. 2 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень"
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - це офіційне визнання
та підтвердження державою факту
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно.

Та обставина, що ОСОБА_3 не
зареєструвала успадковане нерухоме
майно, не позбавляло позивача, як
спадкоємця, реалізувати своє право на
спадкування, оскільки свідоцтво про
право на спадщину за законом, яке
отримала спадкодавець ОСОБА_3, є
правовстановлюючим документом, який
підтверджує право спадкодавця на
спірне майно.

Однак, лише відсутність факту
державної реєстрації вказаного майна в
МБТІ і відповідно витягу з державного
реєстру прав власності на нерухоме
майно, перешкоджає позивачу оформити
свої спадкові права в нотаріальній
конторі.

Аналізуючи докази у справі, судова
колегія приходить до висновку, що
позивач має право на спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_3,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на спадкове
майно, яке належить спадкодавцю на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 13 червня 2003
року, посвідченого державним
нотаріусом Третьої дніпропетровської
державної нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 5-1335
після смерті ОСОБА_4, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, за яким
зареєстровано право власності в
Дніпропетровському інвентарбюро 02.07.1974
року за № 141-121,262-81 та 21.03.1984 року за №
262-81, а саме: 33/100 частин домоволодіння,
що знаходиться в АДРЕСА_1 яке
розташоване на земельній ділянці
площею 646 кв.м по фактичному
користуванню і в цілому складається з:
А-1 - житловий будинок, житловою площею
61,4 кв.м, Б-1 - житловий будинок, житловою
площею 50,6 кв.м, Г,Д,Е,Ж,З,Т- сараї, И,К,Л,О -
убиральні, Н - душ, П,Р - навіси, С-погріб
з шийкою, 1-20 - огорожа, 1,11 - споруди,
мостіння.

Таким чином, судова колегія дійшла
висновку про часткове задоволення
позовних вимог та визнання права
власності за позивачем у порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_3 на 33/100 частини домоволодіння, що
знаходиться в АДРЕСА_1 в частині
визначеного обсягу спадкового майна
належного спадкодавцю на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, посвідченого 13 червня 2003
року державним нотаріусом Третьої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 5-1335,
оскільки задоволення її позовних вимог
не порушує невизнані або оспорюванні
права, свободи чи інтереси будь-яких
осіб, позовні вимоги у вказаній
частині є законними та обґрунтованими.

В іншій частині позовні вимоги
задоволенню не підлягають, оскільки
перелічені позивачем приміщення
спірного домоволодіння в позовній
заяві та в апеляційній скарзі повністю
не відповідають опису спадкового майна
визначеного у зазначеному
правовстановлюючому документі.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо
суд апеляційної інстанції ухвалює нове
рішення то відповідно змінює розподіл
судових витрат.

Зважаючи на те, що позивач сплатила
судові витрати відповідно до своїх
позовних вимог згідно з вимогами
закону; позов задоволено частково, то з
урахуванням відсутності клопотань
сторін щодо компенсації понесених
витрат, судова колегія вважає, що
відсутні підстави для розподілу
судових витрат між сторонами.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316,
ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
15 травня 2014 року - скасувати з
ухваленням нового рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до
територіальної громади в особі
Дніпропетровської міської ради, третя
особа: Третя Дніпропетровська державна
нотаріальна контора про визнання права
власності в порядку спадкування за
заповітом - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
33/100 частини домоволодіння, що
знаходиться в АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за заповітом ОСОБА_3,
посвідченого 23 червня 1999 року
державним нотаріусом Третьої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 2-1025,
після смерті ОСОБА_3, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, якій належало
вказане спадкове майно на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, посвідченого 13 червня 2003
року державним нотаріусом Третьої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 5-1335
після смерті ОСОБА_4, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, за яким
зареєстровано право власності в
Дніпропетровському інвентарбюро 02.07.1974
року за № 141-121,262-81 та 21.03.1984 року за №
262-81. Вказане домоволодіння розташоване
на земельній ділянці площею 646 кв.м по
фактичному користуванню і в цілому
складається з: А-1 - житловий будинок,
житловою площею 61,4 кв.м, Б-1 - житловий
будинок, житловою площею 50,6 кв.м,
Г,Д,Е,Ж,З,Т- сараї, И,К,Л,О - убиральні, Н -
душ, П,Р - навіси, С-погріб з шийкою, 1-20 -
огорожа, 1,11 - споруди, мостіння.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді