Номер провадження: 22-ц/785/4835/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді:
Погорєлової С.О.

суддів: Сидоренко І.П.,
Цюри Т.В.

при секретарі
Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
18 березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
виробничо-комерційної фірми «Тірас»
про визнання права власності на
майнові права за договором, визнання
незаконним та скасування акту
прийому-передачі, зобов'язання
виконати певні дії,-

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
відповідачів, який в процесі розгляду
справи уточнив та просив визнати за ним
право приватної власності на майнові
права за договором № Т/5/291 від 24.09.2007
року, під якими розуміються майнові
права на квартиру АДРЕСА_1. Визнати
незаконним та скасувати акт
приймання-передачі квартири АДРЕСА_1
від 23.09.2013 року та зобов`язати
виробничо-комерційну фірму «Тірас» у
вигляді товариства з обмеженою
відповідальністю переоформити на ім`я
ОСОБА_3 права та обов`язки покупця за
договором № Т/5/291 від 24.09.2007 року та
передати майнові права, а саме квартиру
АДРЕСА_1 згідно п.6.1, 6.2 Договору № Т/5/291
від 24.09.2007 року. Також просив стягнути з
відповідача судові витрати. (а. с. 2-6,
118-119)

В обґрунтування позову посилався на те,
що 2007 році він вирішив придбати
нерухоме майно на території України в
м. Одесі. З цією метою він звернувся до
ОСОБА_2, з якою на той час перебував в
зареєстрованому шлюбі, однак фактично
шлюбних стосунків не підтримував. В
липні 2007 року ОСОБА_2 знайшла квартиру,
переславши йому проект, однак
повідомила, що будинок повністю не
збудований та не введений в
експлуатацію, а відтак купити можна
лише майнові права. Позивач стверджує,
що грошові кошти на придбання квартири
він отримав від ОСОБА_4 на підставі
договору дарування від 17.07.2007 року, з
якою з 2006 року перебуває в фактичних
шлюбних відносинах.

Занепокоєний довгим будівництвом
будинку, влітку 2012 року, будучи в м.
Одесі, позивач відвідав будівельну
компанію ВКФ «Тірас», де дізнався, що
дійсно будинок не введений в
експлуатацію, а також те, що договір
купівлі-продажу майнових прав № Т/5/291
від 24.09.2007 року укладений на ім'я ОСОБА_2,
вартість квартири за договором
становить 211 842,45 гривень, що за курсом
НБУ становить 41 949 доларів США. Позивач
вказує на те, що небажання ОСОБА_2
визнати його право власності, а також
відмова ВКФ «Тірас» переоформити
договір купівлі-продажу № Т/5/291 від
24.09.2007 року і визнати його покупцем по
вищевказаному договору, стало
підставою для звернення до суду з даним
позовом.

Ухвалою суду від 27.08.2013 року заяву
представника ОСОБА_3 задоволено.
Заборонено виробничій комерційній
фірмі "Тірас" у вигляді ТОВ здійснювати
дії, передбачені пунктами 8,1.3, 8.2.1
договору № Т/5/291 від 24.09.2007 року по
передачі об'єкта купівлі - продажу, а
саме квартири АДРЕСА_1, у власність
відповідачки ОСОБА_2, а також
заборонити оформлення і підписання
акта прийому-передачі. (а. с. 33-34)

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 18 березня 2014 року позов
ОСОБА_3 - задоволено. Визнано за ОСОБА_3
право приватної власності на майнові
права за договором № Т/5/291 від 24.09.2007
року, під якими розуміються майнові
права на квартиру АДРЕСА_1. Визнано
незаконним та скасовано акт
приймання-передачі квартири АДРЕСА_1
від 23.09.2013 року та зобов`язано
виробничо-комерційну фірму «Тірас» у
вигляді товариства з обмеженою
відповідальністю переоформити на ім`я
ОСОБА_3 права та обов`язки покупця за
договором № Т/5/291 від 24.09.2007 року та
передати майнові права, а саме квартиру
АДРЕСА_1 згідно п.6.1, 6.2 Договору № Т/5/291
від 24.09.2007 року. Стягнено з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 судові витрати у
розмірі 3 670,04 гривень. (а. с. 132-136)

В апеляційній скарзі апелянт просить
рішення скасувати, ухвалити нове, яким
в задоволенні позову відмовити у
повному обсязі, посилаючись на його
необґрунтованість, неповне з`ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. (а. с. 139-145)

Заслухавши
суддю-доповідача, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені у
скарзі доводи, колегія дійшла висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що між сторонами виникли
договірні відносини щодо інвестування
будівництва спірної квартири, тим
самим позивач, будучи інвестором, вклав
у будівництво об'єкту нерухомості
власні кошти, а тому він до здавання
об'єкту нерухомості в експлуатацію є
власником майнових прав на об'єкт
інвестування, яким ОСОБА_3 вправі
володіти, користуватися і
розпоряджатися, у зв'язку з чим наявні
правові підстави для визнання за ним
права власності на майнові права за
договором № Т/5/291 від 24.09.2007 року. Також,
на думку суду, підлягають задоволенню
вимоги ОСОБА_3 про визнання незаконним
та скасування акту приймання-передачі
квартириАДРЕСА_1 від 23.09.2013 року, так як
на підставі вказаного акту ОСОБА_2 може
отримати правовстановлюючі документи
на спірну квартиру, що призведе до
порушення прав позивача.

Проте, з таким висновком суду
погодитись не можна, оскільки він не
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону.

Судом встановлено, що з 08 травня
2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі, який 17 вересня
2009 року рішенням мирового судді
судової дільниці № 45 м. Якутська
Російської Федерації було розірвано.

24 вересня 2007 року між
Виробничо-комерційною фірмою «Тірас» у
вигляді товариства з обмеженою
відповідальністю в особі директора
Парадовського Олександра Вікторовича
та ОСОБА_2 було укладено Договір № Т/5/291
купівлі-продажу майнових прав.

Згідно п. 3.1 Договору, в порядку
передбаченому даним договором,
продавець зобов'язується побудувати
об'єкт будівництва та передати покупцю
майнові права на квартиру, з наступною
передачею в натурі квартири після
введення об'єкта будівництва в
експлуатацію, а покупець
зобов'язується сплатити продавцю
договірну ціну, і прийняти квартиру,
характеристика якої вказана в п. 4.1
Договору.

Пунктом 4.1 Договору визначено, що
майнові права, які є предметом
договору, складаються з квартири
АДРЕСА_1, секція 4, поверх - 7, кількість
житлових кімнат - 1, загальна площа
квартири 46, 61 кв.м.

Пунктом 5.1. договору встановлено, що
загальна вартість майнових прав на
квартиру складає 211 842,45 гривень, що в
еквіваленті становить 41 949 доларів США
по курсу 5,05 гривень за 1 долар США.

ОСОБА_2 здійснила фінансування
будівництва квартири шляхом внесення
грошових коштів на рахунок
Виробничо-комерційною фірмою «Тірас» у
вигляді ТОВ. Указані обставини не
оспорюються сторонами та
підтверджуються квитанцією № 12 від
24.06.2007 року.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що відповідачка не спростувала доводів
позивача про надання їй коштів на
придбання спірної квартири, не довела
наявності у неї власних коштів, а
відтак саме ОСОБА_3 був інвестором,
вклав у будівництво об'єкту
нерухомості власні кошти, а тому до
введення об'єкту нерухомості в
експлуатацію є власником майнових прав
на об'єкт інвестування

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Отже, виходячи з норм чинного
законодавства, зокрема, ст. ст. 177, 190 ЦК
України та положень Закону України "Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні", майнові права визнані
самостійним об'єктом цивільних прав.

Згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як
особливим об'єктом вважається окрема
сукупність речей, а також майнові права
та обов'язки. Майнові права визнаються
речовими правами (ч. 2 ст. 190 ЦК України).

Майнове право, що є предметом договору -
це право набуття в майбутньому прав
власності на нерухоме майно, яке
виникає тоді, коли виконані певні
передумови, що є необхідними й
достатніми для набуття права
власності.

Виходячи з того, що законодавчо майнові
права визнані речовими правами, на них
поширюються відповідні норми
інституту речового права. Як і будь-які
речові права, майнові права є
абсолютними, тобто суб'єктивному праву
особи кореспондує суб'єктивний
обов'язок необмеженого (абсолютного)
кола осіб.

Таким чином, судова колегія вважає, що
ОСОБА_2, виконавши в повному обсязі
умови договору, є носієм майнових прав,
а носієм пасивних суб'єктивних
обов'язків - Виробничо-комерційна фірма
«Тірас» у вигляді ТОВ.

Судова колегія не може погодитись з
висновком суду першої інстанції про
можливість визнання права власності за
ОСОБА_3 на майнове праве у зв'язку з
відсутністю самого об'єкту власності.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

За приписами ч. 3 ст. 331 ЦК України, до
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна). Право
власності на новостворене нерухоме
майно виникає з моменту завершення
будівництва. Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації - з
моменту прийняття його до
експлуатації, а коли право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації - з
моменту державної реєстрації (ч. 2, 3 ст.
331 ЦК України).

Отже, суд першої інстанції дав
неправильну оцінку викладеним
обставинам, виходячи з хибного
висновку про можливість самостійного
існування права власності на майнове
право на спірну квартиру за
відсутності квартири, як об'єкта
власності і вирішив позовні вимоги про
визнання права власності на майнове
право, яке тільки виникне і може бути
порушено у майбутньому.

Згідно до загальних принципів
цивільного судочинства не можна
задовольняти позовні вимоги щодо
захисту права, яке може бути порушене у
майбутньому і щодо якого невідомо чи
буде воно порушено.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про
визнання незаконним та скасування акту
приймання-передачі квартири АДРЕСА_1
від 23.09.2013 року та зобов`язання
виробничо-комерційну фірму «Тірас» у
вигляді ТОВ переоформити на ім`я ОСОБА_3
права та обов`язки покупця за договором
№ Т/5/291 від 24.09.2007 року та передати йому
майнові права, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Так, ОСОБА_3 не є стороною по
договору № Т/5/291 від 24.09.2007 року,
укладеного між ОСОБА_2 та
Виробничо-комерційною фірмою «Тірас» у
вигляді ТОВ. Вимоги про визнання
вказаного договору недійсним
позивачем не заявлялись. ОСОБА_2
виконала в повному обсязі умови
договору, сплатила обумовлену суму
грошових коштів, а
Виробничо-комерційна фірма «Тірас» у
вигляді ТОВ, побудувала об'єкт
нерухомості та на виконання п.6.1
Договору передала в натурі, за актом
приймання-передачі, його покупцеві.
Отже, правових підстав для визнання
акту приймання-передачі квартири
АДРЕСА_1 та передачі спірної квартири
позивачеві не вбачається.

Доводи ОСОБА_3 про те, що
будівництво велось за його особисті
кошти, в сенсі заявлених вимог,
правового значення не мають.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Частина 2 ст. 16 ЦК України визначає
способи захисту цивільних прав та
інтересів. Судова колегія вважає, що
матеріально-правовий спосіб захисту
цивільного права, який обрав ОСОБА_3 не
відповідає вимогам закону.

Крім того, правовою підставою
звернення ОСОБА_3 до суду з відповідним
позовом є посилання на ст. ст.386,392 ЦК
України, але зазначені норми закону не
розповсюджують свою дію на виниклі між
сторонами правовідносини.

При указаних обставинах,
судова колегія вважає, що суд першої
інстанції не визначився з виниклими
між сторонами правовідносинами,
застосував закон, який не підлягає
застосуванню, що відповідно, призвело
до неправильного вирішення справи, у
зв'язку з чим рішення Київського
районного суду м. Одеси від 18 березня 2014
року підлягає скасуванню з
ухваленням нового по суті заявлених
позовних вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст.309,
316,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 18 березня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
Виробничо-комерційної фірми «Тірас» в
формі товариства з обмеженою
відповідальністю про визнання права
власності на майнові права за
договором, визнання незаконним та
скасування акту прийому-передачі,
зобов'язання виконати певні дії -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Погорєлова С.О.

Судді
Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.