Справа № 453/558/14-ц
№
провадження 2/453/274/14
РІШЕННЯ

іменем
України

16.06.2014 року
м. Сколе

Сколівський районний суд Львівської
області

у складі: головуючого - судді
Брони А.Л.,

при секретарі
Павкевич Н.Я.,

з участю позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» про захист прав
споживачів, визнання правочину
недійсним та стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»
про захист прав споживачів, визнання
правочину недійсним та стягнення
коштів. У обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 01.04.2014 року
він уклав з відповідачем ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс»
договір фінансового лизингу,
відповідно до якого товариство
зобов'язалося придбати у свою
власність та передати йому у
користування трактор ДТЗ 4454, а він
зобов'язався періодично сплачувати за
користування трактором лізингові
платежі. Цим же договором було
передбачено його право викупити
трактор за умови повної сплати його
вартості. Вказав, що умови договору
фінансового лізингу не відповідають
діючому законодавству та порушують
його права споживача. Так, за умовами
договору до отримання трактора він має
сплатити товариству не менше половини
його вартості, зокрема комісійну
винагороду у розмірі 10% вартості
предмета лізингу, аванс у розмірі не
менше 50% вартості предмета лізингу,
відшкодування вартості предмета
лізингу, сплатити відсоткову ставку за
користування предметом лізингу та
комісію за організацію договору.
Вважає, що такі умови є
несправедливими, а обов'язок сплатити 50
% вартості трактора у вигляді авансу є
фактичним залученням коштів для його
придбання, що потребує ліцензії для
залучення фінансових активів від
фізичних осіб, яка відсутня. Зазначив,
що укладений ним договір лізингу є
нікчемним як в силу ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів», оскільки
у відношенні до нього відповідач
застосував нечесну підприємницьку
практику, так і в силу ст. 220 ЦК України,
оскільки такий договір не був
посвідчений нотаріально. За таких
обставин просить визнати договір
фінансового лізингу, укладений між ним
та відповідачем недійсним.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав, посилаючись на
обставини викладені у позові, просив їх
задовольнити у повному обсязі.

Відповідач подав до суду заперечення, в
якому зазначив, що при укладенні
оскаржуваного договору позивач
отримав повну та достовірну інформацію
про положення договору, що підтвердив
власним підписом. З ним було досягнуто
згоди по всіх істотних умовах, при
укладанні даного договору було
дотримано усі вимоги, які ставляться
чинним законодавством України до
чинності правочину. Оскільки позивачем
не було виконано умов договорів,
зокрема не було сплачено передбачений
договором авансовий внесок у розмірі 50
% від вартості товару, у відповідача
відсутня можливість передати обраний
ним товар у володіння та користування
позивачу. Також вказав, що відповідач
здійснює господарську діяльність
відповідно до норм чинного
законодавства України. ТзОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» займається
виключним видом господарської
діяльності по наданню послуг з
фінансового лізингу, а не наданням
послуг з адміністрування системи
придбання товарів у групах.
Розпорядженням Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
від 22.01.2004 року № 21 затверджено
положення про надання послуг з
фінансового лізингу юридичними
особами - суб'єктами господарювання,
які за своїм правовим статусом не є
фінансовими установами. Згідно
вказаного Положення юридична особа має
можливість надавати послугу з
фінансового лізингу, якщо у предметі
діяльності, визначеному установчими
(засновницькими) документами,
передбачено здійснення діяльності з
надання послуг з фінансового лізингу
та враховано вимоги законодавства щодо
можливості суміщення фінансових
послуг, а також за наявності внутрішніх
правил з надання послуги з фінансового
лізингу, кваліфікованих працівників,
які безпосередньо здійснюють
діяльність з фінансового лізингу та
довідки про взяття на облік юридичної
особи, виданої Держфінпослуг та/або
Нацкомфінпослуг. Зазначив, що
фінансовий лізинг регулюється
спеціальним законом, а отже до
договорів лізингу можуть
застосовуватися загальні положення
про найм (оренду) лише з урахуванням
спеціальних особливостей,
встановлених законом. З огляду на
викладене просив у задоволенні
позовних вимог відмовити за їх
безпідставністю, розгляд справи
проводити за відсутності представника.

Заслухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з`ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються
заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши
всі докази, що мають юридичне значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, суд вважає, що у задоволенні
позову слід відмовити з наступних
підстав.

Згідно ст. ст. 626, 627, 628 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог
Цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що
01.04.2014 року сторони уклали договір
фінансового лізингу № 009917 з метою
придбання позивачем транспортного
засобу - трактора ДТЗ 4454 вартістю 129600
гривень, зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком до даного
договору.

Відповідно до п. 1.3 даного договору
лізингодавець зобов'язався придбати
предмет лізингу трактор ДТЗ 4454 та
передати його у користування
лізингоодержувачу на строк та на
умовах, передбачених договором.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування лізингоодержувачеві
протягом строку не більше 120 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу), комісії за
організацію та оформлення договору (10%
від вартості предмету лізингу) та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж 12
місяців з моменту підписання договору
платежами, визначеними в додатку № 1 до
договору. Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію.

На виконання умов договору фінансового
лізингу № 009917 позивач сплатив
відповідачу кошти в розмір 12960 гривень
як комісію за організацію договору, що
підтверджується копією квитанції № 34
від 01.04.2014 року, після чого припинив
виконувати умови укладеного договору,
відповідно товар у володіння та
користування позивачу переданий не
був.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
ч. 4 цієї статті цього ж Кодексу
передбачено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Розпорядженням Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
від 22.01.2004 року № 21 затверджено
положення про надання послуг з
фінансового лізингу юридичними
особами - суб'єктами господарювання,
які за своїм правовим статусом не є
фінансовими установами. Згідно
вказаного Положення юридична особа має
можливість надавати послугу з
фінансового лізингу, якщо у предметі
діяльності, визначеному установчими
(засновницькими) документами,
передбачено здійснення діяльності з
надання послуг з фінансового лізингу
та враховано вимоги законодавства щодо
можливості суміщення фінансових
послуг, а також за наявності внутрішніх
правил з надання послуги з фінансового
лізингу, кваліфікованих працівників,
які безпосередньо здійснюють
діяльність з фінансового лізингу та
довідки про взяття на облік юридичної
особи, виданої Держфінпослуг та/або
Нацкомфінпослуг.

ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»
отримало Довідку ФЛ № 1217 від 11.09.2012 року
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України про взяття
на облік як фінансової установи з
правом надавати послуги з фінансового
лізингу, а тому посилання позивача на
незаконність діяльності відповідача
вважає безпідставними.

Між сторонами було укладено договір
фінансового непрямого лізингу, тобто
лізингодавець зобов'язаний придбати в
майбутньому обраний предмет лізингу
тільки після виконання встановлених
договором умов лізингоодержувачем та
передати його у користування.

ТзОВ «Лізингова компанія АвтоФінанс»
не здійснює прямого та
опосередкованого залучення фінансових
активів від фізичних осіб,
лізингоодержувач сплачує аванс за
транспортний засіб, а саме суму, яка
відшкодовує частину вартості обраного
ним предмета лізингу. Таким чином,
лізингоодержувач сплачує кошти, які
відшкодовують частину вартості
предмету лізингу, що прямо передбачено
ст. 16 Закону України «Про фінансовий
лізинг».

Укладений сторонами договір
фінансового лізингу відповідає
вимогам статей параграфу 6 «Лізинг»
глави 58 «Найм (оренда)», параграфу 1
«Загальні положення про найм (оренду)»
глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та
Закону України «Про фінансовий
лізинг», які не містять вимог про
обов'язкове нотаріальне посвідчення
договорів фінансового лізингу, а тому
посилання позивача на норми ст. 799 ЦК
України суд вважає безпідставними,
оскільки фінансовий лізинг повністю
регулюється спеціальним законом, а
отже до договорів лізингу можуть
застосовуватися загальні положення
про найм (оренду) лише з урахуванням
спеціальних особливостей,
встановлених законом.

Стаття 202 ЦК України визначає правочин
як дію особи, спрямовану на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків. Правомірність правочину
означає, що він є юридичним фактом, який
породжує ті правові наслідки, наступу
яких бажають сторони і які
відповідають вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Згідно із законом правочин завжди є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК
України за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частин 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною.

За положеннями ч. 2 ст. 19 цього Закону
такою, що вводить споживача в оману є
підприємницька практика, якщо спонукає
або може спонукати споживача дати
згоду на здійснення правочину, на який
в іншому випадку він не погодився б,
така практика вводить в оману стосовно:
характеру, атрибутів та прав продавця
або його агента, зокрема інформації про
його особу та активи, кваліфікацію,
статус, наявність ліцензії,
афілійованість та права
інтелектуальної або промислової
власності, його відзнаки та нагороди.
Правочини, здійснені з використанням
нечесної підприємницької практики, є
недійсними.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» фінансова установа
- юридична особа, яка відповідно до
закону надає одну чи декілька
фінансових послуг, а також інші послуги
(операції), пов'язані з наданням
фінансових послуг, у випадках, прямо
визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг.

Виходячи зі змісту положень Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» юридична особа, яка
надає фінансову послугу, має бути
внесена до державного реєстру
фінансових установ.

Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
регулювання ринків фінансових послуг»
внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» та доповнено
п. 11-1, відповідно до якого до
фінансових послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (як уповноважений державний
орган), розпорядженням від 09.10.2012 року №
1676 «Про затвердження Ліцензійних умов
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у
групах»затвердила Ліцензійні умови
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

Ліцензійні умови закріпили визначення,
сутність, правовий статус учасників (і
вимоги до них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
групах. З аналізу Ліцензійних умов слід
зробити висновок про те, що діяльність
таких груп направлена на легітимне
використання фінансової схеми із
залученням грошових коштів споживачів
для придбання певного виду товарів
та/або послуг.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групі - це
фінансова послуга, що надається
ліцензіатом і передбачає залучення
грошових коштів учасників групи,
об'єднання цих коштів з метою придбання
та розподілу товарів між учасниками
групи.

В матеріалах справи міститься
відповідь Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг, від 09.08.2013
року за № 5831/16-8, з якої
вбачається, що здійснення діяльності
по наданню послуг з фінансового
лізингу не потребує ліцензування.

З копії статуту ТзОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» вбачається, що
предметом діяльності товариства є,
зокрема фінансовий лізинг, у зв`язку з
чим здійснення відповідачем
діяльності по наданню послуг з
фінансового лізингу не потребує
ліцензування.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19
ЗаконуУкраїни «Про захист прав
споживачів» забороняються як такі, що
вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Придбання
товарів у групах за умови отримання
відповідного дозволу та дотримання
всіх встановлених вимог є легітимною
підприємницькою діяльністю.

Укладений сторонами правочин - договір
фінансового лізингу передбачає
одержання споживачем необхідного йому
товару, визначають умови, за яких такий
товар може бути одержаний (у тому числі
закріплює відповідні права та
обов'язки сторін), а тому такий
правочини не містить ознак
пірамідальної схеми.

За таких обставин, посилання позивача
на нікчемність укладеного договору
через його невідповідність Закону
України «Про захист прав споживачів» є
безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до
договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

Частиною 3 ст. 806 ЦК України
зазначається, що особливості окремих
видів і форм лізингу встановлюються
законом.

У частині 1 ст. 6 Закону України «Про
фінансовий лізинг» визначено, що
договір лізингу має бути укладений у
письмовій формі».

Частина 2 ст. 799 ЦК України регулює
окремий вид цивільно-правових відносин
- найм (оренда) транспортного засобу
(параграф 5 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до
договору фінансового лізингу
застосовуються лише загальні
положення про найм (оренду). Норми
загальних положень про найм (оренду)
викладені виключно в параграфі 1 глави
58 ЦК України.

Застосування до фінансового лізингу
норм, що регулюють окремі види найму
(оренди), чинним законодавством не
передбачено.

Відносини, що виникають у зв'язку з
договором лізингу, регулюються
положеннями ЦК України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку та
Законом України «Про фінансовий
лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України
та частина 1 статті 2 Закону України
«Про фінансовий лізинг»).

За договором лізингу майновий інтерес
лізингодавця полягає у розміщенні та
майбутньому поверненні з прибутком
грошових коштів, а майновий інтерес
лізингоодержувача - в можливості
користуватися та придбати предмет
лізингу у власність.

Згідно з статтею 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг» лізингові платежі
можуть включати: суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу;
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; компенсацію
відсотків за кредитом та інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем
обов'язків зі сплати всіх лізингових
платежів, передбачених договором
лізингу, означає реалізацію ним права
на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що
складаються між сторонами договору
лізингу щодо одержання лізингодавцем
лізингових платежів у частині покупної
плати за надання майна в майбутньому у
власність лізингоодержувача,
поширюються загальні положення про
купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару, встановлену в договорі.
Договором купівлі-продажу може бути
передбачено розстрочення платежу.

Згідно статті 697 ЦК України договором
може бути встановлено, що право
власності на переданий покупцеві товар
зберігається за продавцем до оплати
товару або настання інших обставин.

Суд не бере до уваги твердження
позивача про проведення відповідачем
нечесної підприємницької діяльності,
оскільки ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Жодного належного та
допустимого доказу щодо факту введення
позивача в оману, наявності в діях
відповідача умислу, позивачем не
надано.

Наявність підпису на договорі
фінансового лізингу та додатках до
нього свідчить про обізнаність
позивача з усіма умовами договору,
згоду на виконання своїх обов`язків.

Ураховуючи наведене, оцінюючи
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд приходить
до висновку, що відсутні правові
підстави для визнання недійсним,
укладеного між сторонами договору
фінансового лізингу, оскільки в
судовому засіданні не знайшло свого
підтвердження, що відповідач включив
до оскаржуваного договору умови, які є
несправедливими, як і не знайшло свого
підтвердження, що умовами вказаного
договору встановлено жорсткі обов'язки
споживача (позивача), тоді як надання
послуги обумовлене лише власним
розсудом виконавця (відповідача).

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212, 213, 215ЦПК
України, ст.ст. 203, 215, 509, 626, 627, 628, 692, 697, 799,
806 ЦК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» про захист прав
споживачів, визнання правочину
недійсним та стягнення коштів
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через місцевий
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами які не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя