Єдиний унікальний номер 205/2428/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(постановлено в заочному порядку)

16 червня 2014 року Ленінський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючого
судді - Скрипник К.О.,

при секретарі -
Олексієнко О.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, до неї же як законного
представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті
особи - Орган опіки та піклування
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, Комунальне
житлово-експлуатаційне підприємство №
25 Дніпропетровської міської ради,
Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом визнання осіб такими,
що втратили право на житлове
приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 24 березня 2014 року звернулася до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з вказаним позовом в
якому згідно останньої редакції
уточнень зазначила, що вона та її
неповнолітній син ОСОБА_5, 2004 року
народження, на підставі свідоцтва про
право власності від 18.07.2013 р., виданого
Управлінням житлового господарства
Дніпропетровської міської ради є
співвласниками квартири АДРЕСА_1. У
вказаній квартирі зареєстровані, але
більше десяти років не проживають мати
позивача ОСОБА_2, її брат ОСОБА_3 та
сестра ОСОБА_4. В 1998 році мати позивача
ОСОБА_2 зареєструвала шлюб від якого
народила дитину ОСОБА_3, та зі своєю
сім`єю переїхали до іншого невідомого
місця проживання. Стосунків позивач та
відповідачі не підтримують. З 1999 року
будь-яких особистих речей відповідачів
у квартирі не має. Так, згідно актів від
17.05.2011 р., 15.12.2012 р. та 10.01.2014 р. вбачається,
що відповідачі у спірній квартирі з 1999
року не проживають, та відповідачі
добровільно зніматися з
реєстраційного обліку не бажають,
квартплату та інші комунальні платежі
не сплачують, їх місцезнаходження чи
перебування взагалі не відоме. Позивач
в 2011 році, до приватизації квартири
зверталася до Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська з позовом про
визнання відповідачів втратившими
право користування житловим
приміщенням. Заочним рішенням позовні
вимоги задоволені, однак 05.02.2013 року
ухвалою суду вказане заочне рішення
було скасовано та в задоволенні позову
ОСОБА_1 було відмовлено. Позивач
просила усунути їй перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом
визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1.

Ухвалою від 20 травня 2014 року замінена
третя особа на Комунальне
житлово-експлуатаційне підприємство №
25 Дніпропетровської міської ради та
залучено до участі в справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області.

Позивач у судовому засіданні
позовні вимоги підтримала та просила
задовольнити. В обґрунтування позовних
вимог посилалася на обставини
викладені у позовній заяві.

Відповідачі у судове засідання не
з'явилися, про день, час і місце
судового засідання повідомлялися
належним чином, про причини неявки суду
не повідомили, ніяких письмових заяв до
суду не надходило. Зі згоди позивача,
суд ухвалює рішення при заочному
розгляді справи, що відповідає
положенням статті 224 ЦПК України.

Треті особи у судове засідання не
з`явилися про день і час проведення
слухання справи повідомлялися
належним чином, про причину неявки не
повідомили.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
свідків, вивчивши матеріали справи,
оглянувши матеріали цивільної справи
2/205/857/13, вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню за наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Матеріалами справи встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
спільної часткової власності ОСОБА_1 та
ОСОБА_5, на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 18 липня 2013 року,
виданого Управлінням житлового
господарства Дніпропетровської
міської ради (а.с.38).

Встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1
зареєстровано місце проживання:
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4. ОСОБА_5,
2004 року народження (а.с.45).

Як пояснила в судовому засіданні
позивач, відповідачі в спірній
квартирі не проживають вже тривалий
час, з 1999 року будь-яких особистих речей
відповідачів у квартирі не має, у
зв'язку з чим відповідачі втратили
право користування житлом.

Проте, вказані доводи є
неспроможними з нижченаведених
підстав.

Конституція України в статті 47
закріплює право кожної людини на житло.
При цьому задекларовано, що держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
13 вересня 2013 року, яке набрало законної
сили, в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відділу громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб Ленінського
РВ ДМУ УМВС України в
Дніпропетровській області, треті особи
- Орган опіки та піклування Ленінської
районної у м. Дніпропетровську ради,
ЖКП «Парус» про визнання осіб такими,
що втратили право користування
житловим привішенням та зобов'язання
зняти з реєстрації відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_3, треті особи - відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Ленінського РВ ДМУ УМВС
України в Дніпропетровській області,
Орган опіки та піклування Ленінської
районної у м. Дніпропетровську ради,
ЖКП «Парус» про вселення, задоволено та
ОСОБА_4 вселена в квартиру АДРЕСА_1.

Вказаним рішенням встановлено, що
ОСОБА_2 була основним квартиронаймачем,
їй на підставі ордеру надана квартира
АДРЕСА_1. Має сина неповнолітнього
ОСОБА_3, 1998 року народження, який є
інвалідом з дитинства. У ОСОБА_4
склалися неприязні відносини з
цивільним чоловіком ОСОБА_1 - ОСОБА_6
Після чого ОСОБА_4 погодилася тимчасово
переїхати до гуртожитку по АДРЕСА_2, де
й мешкала з листопада 2011 року по
квітень 2012 року. Однак, ОСОБА_4
періодично приходила до квартири, коли
в ній не було ОСОБА_6 В квартирі
залишилися меблі, телевізор, DVD,
особисті речі, постільна білизна та ін.
ОСОБА_4 18 січня 2013 року, прийшовши до
квартири АДРЕСА_1, не змогла потрапити
до неї через те, що ОСОБА_1 змінила
замки.В

Встановлено, що ОСОБА_4 виїхала зі
спірної квартири вимушено. ОСОБА_4
іншого житла не має, окрім квартири
АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 чинить їй перешкоди в
користуванні квартирою, не надає змоги
вселитися до квартири, змінивши замки
на вхідних дверях.

Тобто, враховуюче вищенаведене в
судовому засіданні безперечно
встановлено, що саме з боку ОСОБА_1
чинилися перешкоди у проживанні в
квартирі.

Натомість, ОСОБА_1 просить суд на
підставі ст.405 ЦК України ухвалити
рішення, яким визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1, чим усунути їй
перешкоди у користуванні майном.

Однак, виходячи зі змісту ст.405 ЦК
України, члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Однак, як вбачається з довідки про
склад сім`ї № 5594 від 15.05.2014 року, ОСОБА_2
зареєстрована у спірній квартирі 13.09.2013
року, ОСОБА_4 27.03.2014 року, ОСОБА_3 13.09.2013
року (а.с.45).

Позивач посилається на те, що
відповідачі, з 1999 року в спірній
квартирі, фактично не проживають у
відсутні їх особисті речі, про що
свідчить ряд відповідних актів.

Отже, як вбачається з актів, копії
яких додано позивачем до позовної
заяви, вони складені 17 травня 2011 року, 15
лютого 2012 року та 10 січня 2014 року, про
те, що відповідачі з 1999 року в спірній
квартирі не проживають (а.с.14-16).

Однак, проаналізувавши матеріали
справи у їх сукупності, суд дійшов до
висновку, що зазначені акти є
неналежним доказом у справі, оскільки
ще 16 травня 2013 року ОСОБА_4 звернулася
до Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з відповідною
позовною заявою про її вселення до
спірної квартири.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, а у
відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Таким чином, позивач просить суд на
підставі ст.405 ЦК України ухвалити
рішення, яким усунути їй перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом
визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1, однак як достовірно
встановлено в ході судового розгляду,
відповідачі, як члени сім'ї власника
спірної квартири мають повне право на
користування цим житловим приміщенням
відповідно до закону, не проживали в
спірній квартирі у зв'язку з тим, що їм
чинили перешкоди в користуванні
житловим приміщенням, а не без поважних
причин, крім того, з дати реєстрації
останніх в спірній квартирі до
звернення до суду з позовною заявою про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом визнання осіб такими,
що втратили право на житлове
приміщення не пройшов один рік, у
зв'язку з чим вимоги позивача є
необґрунтованими, такими, що не
ґрунтуються на законі, не підтверджені
належними доказами, а тому суд дійшов
до висновку про відсутність законних
підстав для їх задоволення.

Враховуюче вищевикладене,
аналізуючи здобуті по справі докази,
суд вважає, що позовні вимоги не
законні, не обґрунтовані та такі, що не
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України,
оскільки в задоволення позовних вимог
судом відмовлено, судові витрати не
відшкодовуються.

На підставі викладеного і
керуючись ст. 47 Конституції України,
ст.ст. 310 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212,
214-215, 217, 218,224-226 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, до неї же як законного
представника ОСОБА_8, ОСОБА_4, треті
особи - Орган опіки та піклування
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, Комунальне
житлово-експлуатаційне підприємство №
25 Дніпропетровської міської ради,
Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом визнання осіб такими,
що втратили право на житлове
приміщення - відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку на
подання апеляційної скарги, якщо її не
було подано. Якщо було подано
апеляційну скаргу рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення Заочне рішення
може бути переглянуте судом, що його
ухвалив, за письмовою заявою
відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

Суддя
К.О. Скрипник