________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/7592/14-ц
Провадження № 2/520/5007/14
УХВАЛА

08.07.2014 року

суддя Київського районного суду
м. Одеси Куриленко О.М., розглянувши
матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ :

24.06.2014 року позивач звернулася до суду
з позовом та просила ухвалити рішення,
яким стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 вартість переданих йому на
реалізацію ювелірних виробів на
загальну суму 1 372 163 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України
позови до фізичної особи
пред'являються в суд за зареєстрованим
у встановленому законом порядку місцем
її проживання або за зареєстрованим у
встановленому законом порядку місцем
її перебування.

Як вбачається з відповіді адресно -
довідкового бюро, яка надійшла на
адресу суду 01.07.2014 року, відповідач
ОСОБА_2 зареєстрований за адресою
АДРЕСА_1, що територіально відноситься
до Київського району м. Одеси, отже дана
цивільна справа підсудна Київському
районному суду м.Одеси.

Суддя, дослідивши позовну заяву,
матеріали цивільної справи, вважає, що
позов відповідає вимогам ст.ст. 119, 120
ЦПК України, тому необхідно прийняти
позов та відкрити провадження по
справі призначивши до судового
засідання.

Одночасно з подачею позову,
представник позивача надав клопотання
про забезпечення позову, а саме просив
суд в якості забезпечення позову
накласти арешт на автомобіль марки
«Мерседес GL- 550», державний номер
НОМЕР_1, автомобіль «Санг-Йонг»
державний номер НОМЕР_2 та квартиру
АДРЕСА_2, які належать йому на праві
приватної власності, а також просить
суд заборонити ОСОБА_2 виїзд за межі
України до вирішення справи по суті
заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 153 ЦПК України заява
про забезпечення позову розглядається
судом, у провадженні якого перебуває
справа, в день її надходження без
повідомлення відповідача та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності зі ст. 152 ч.1 п. 1 ЦПК
України позов забезпечується
накладанням арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться в нього
або в інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЦПК України у
разі необхідності судом можуть бути
застосовані інші види забезпечення
позову.

Суд, вивчивши матеріали цивільної
справи, клопотання позивача, вважає, що
в задоволенні заяви про вжиття заходів
забезпечення позову слід відмовити,
виходячи з наступного.

Так суд бере до уваги, що представник
позивача не скористався своїм правом
витребувати докази та не заявляв
клопотання про витребування
відомостей щодо того, за ким саме
зареєстрована вищевказана квартира та
автомобілі у теперішній час та чи
наявне у відповідача взагалі будь-яке
рухоме чи нерухоме майно.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЦПК України види
забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами.

Крім того, будь-яких доказів належності
зазначеного нерухомого майна
відповідачу представником позивача
суду надано не було, що також
унеможливлює задоволення клопотання.

У відповідності зі ст. 151 ч. 3 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
від 22.12.2006 року № 9, розглядаючи заяву
про забезпечення позову, суд (суддя) має
з урахуванням доказів, наданих
позивачем на підтвердження своїх
вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому,
що між сторонами дійсно виник спір та
існує реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Забезпечення позову - це заходи
цивільного процесуального припинення
дій, які можуть утруднити виконання
майбутнього рішення суду чи зробити
його виконання неможливим.

Заходом забезпечення позову суд
захищає законні інтереси позивача на
той випадок, коли відповідач буде діяти
недобросовісно або коли неприйняття
заходів може призвести до невиконання
судового рішення.

Заходи забезпечення позову носять
тимчасовий характер і зберігають свою
дію до фактичного виконання рішення
суду, яким закінчується вирішення
спору по суті.

Проте ст. 152 ЦПК України взагалі не
передбачений такий вид забезпечення
позову як тимчасова заборона виїзду за
кордон України.

Більш того відповідно до п.7 Постанови
пленуму ВСУ України від 30.03.2012 за №5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
заяви про забезпечення позову у спорах,
що виникають із кредитних
правовідносин, шляхом заборони виїзду
відповідача за межі України не може
бути задоволена, оскільки згідно з ч. 1
ст.151 ЦПК України суд вживає лише ті
заходи забезпечення позову, які
передбачені цим Кодексом. Заборона
виїзду відповідача за межі України не
може належати і до інших видів
забезпечення позову (частина друга
ст.152 ЦПК України), оскільки відповідно
до ст.33 Конституції України свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишити
територію України можуть бути обмежені
лише законом. Питання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України вирішується при виконанні
судових рішень, ухвалених зокрема за
позовами, що впливають із кредитних
правовідносин, у порядку,
передбаченому ст.11 Закону України «Про
виконавче провадження» та ст.377-1 ЦПК
України, зокрема в разі доведення факту
ухилення боржника від виконання
зобов'язання.

Таким чином, суд доходить висновку, що в
ЦПК України немає правової норми, яка б
надавала суду повноваження
застосувати в порядку передбаченому
статтями 151-153 ЦПК України тимчасове
обмеження відповідача у виїзді за межі
України у зв'язку з порушенням
цивільної у суді справи, тому
застосування такого виду забезпечення
позову суперечить нормам
цивільно-процесуального
законодавства.

Зважаючи на викладене, суд приходить до
висновку про те, що подана заява
задоволенню не підлягає, так як доказів
належності зазначеного рухомого та
нерухомого майна саме відповідачу суду
надано не було, а вказані докази
позивачем не витребувались.

Керуючись ст.ст.151, 152, 153 ЦПК України,
суд

У Х В А Л И В:

Відкрити провадження по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу.

Призначити судове засідання на 05.08.2014
року о 12 год. 00 хв.

Направити відповідачу копію позовної
заяви з копіями доданих до неї
документів та запропонувати подати в
строк до 05.08.2014 року письмові
заперечення проти позову та посилання
на докази, якими вони обґрунтовуються.

Клопотання представника позивача
ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення
позову - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Одеської області
через Київський районний суд м. Одеси
протягом п'яти днів з дня її
проголошення. У разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Суддя
Куриленко О. М.