Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 1616/3964/2012
Провадження № 2/553/5/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13.06.2014м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави, у
складі:

головуючого судді: Тимчука Р.І.,

при секретарі: Коломієць А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду м. Полтава
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: ЖБК «Нива», про
розподіл спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

11 вересня 2012 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,
третя особа: ЖБК «Нива», про розподіл
спільного майна подружжя (з
врахуванням змін та уточнення позовних
вимог).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
та її представник адвокат ОСОБА_3
позовні вимоги підтримали та просили
їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
та його представник адвокат ОСОБА_5,
позов не визнали та заперечували проти
його задоволення.

Третя особа ЖБК «Нива» в судове
засідання жодного разу не з'явилися,
попередньо не повідомивши суд про
причини своєї неявки.

Вислухавши учасників судового процесу,
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, та дослідивши
письмові матеріали суд приходить до
висновку, що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не
заперечувалося в судових засіданнях,
що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі
в період часу з 18 червня 1983 року по 15
червня 2009 року.

У 1996 році за спільні кошти подружжям
придбано автомобіль ГАЗ д.н.з. НОМЕР_1,
який зареєстровано на ОСОБА_2.

Рішенням Ленінського виконкому від 26
серпня 1994 року подружжю виділено місце
для побудови гаража. Подружжя за
спільні кошти збудувало гараж в
гаражному кооперативі «Чураївна». 06
березня 2001 року Ленінським виконкомом
ОСОБА_2 видано ордер № 47 в тому, що йому
надано право на зайняття гаража (бокса)
в авто гаражному кооперативі
«Чураївна». До цього часу ні за ОСОБА_2,
ні за ОСОБА_1 не визнано право власності
на гараж, що знаходиться в авто
гаражному кооперативі «Чураївна»,
тобто даний гараж перебуває в
користуванні відповідача ОСОБА_2, а
тому не входить до обсягу спільно
нажитого майна подружжя. Виходячи з
вищевикладеного, суд приходить до
висновку, що позовна вимога щодо
виділення ОСОБА_1 зі спільного майна
подружжя, гаража, не підлягає до
задоволення, в зв'язку з
необґрунтованістю та передчасністю.

Позивачем заявлена позовна вимога,
щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 на
її користь різниці в сумі розподілу
спільного майна на суму 6243грн., з цього
приводу відсутні належні та допустимі
докази щодо обґрунтованості саме такої
суми, так як не надано пояснень чи
розрахунків щодо того яким чином вона
вираховувалася. Враховуючи
вищевикладене суд приходить до
висновку, що в позовній вимозі щодо
стягнення з відповідача на користь
позивача різниці в сумі поділу майна
на суму 6243 грн. слід відмовити, в зв'язку
з її необґрунтованістю.

Щодо позовної вимоги про виділення
відповідачу ОСОБА_2 зі спільного майна
подружжя автомобіля ГАЗ 2410 д.н.з.
НОМЕР_1, 1989 року випуску, суд при
вирішенні цього питання керується
положеннями п.25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», відповідно
до якої суд вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, має застосовувати
положення частин 4, 5 ст.71 Сімейного
кодексу України, щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст.365 Цивільного
кодексу України, за умови звернення
подружжя (одного з них) до суду з таким
позовом (ст.11 Цивільного кодексу
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден з
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Виходячи з вищевикладеного, можна
зробити висновок, що ні позивач, ні
відповідач не вчинив дій щодо внесення
на депозитний рахунок суду 1/2 ринкової
вартості автомобіля ГАЗ 2410 д.н.з.
НОМЕР_1, то суд вважає за необхідне
визначити ідеальні частки подружжя в
даному автомобілі, а саме по 1/2 частині
кожному, без його реального розподілу і
залишити майно у спільній частковій
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Щодо позовної вимоги про присудження
відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів в
сумі 66361грн., суд виходить із положень
п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», відповідно
до якого суду при вирішенні спорів між
подружжям про майно, необхідно
встановити обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовується джерело і час його
придбання. Відповідно п.24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», до складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. Всупереч даним вимогам ні
позивачем, ні представником позивача
не надано належних та допустимих
доказів, щодо наявності грошових
коштів на рахунках в банках станом на
15.06.2009 року, до моменту розірвання
шлюбу. Надані виписки з банку, щодо
наявності грошових коштів на рахунках
в ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 09.04.2009
року, одночасно не надано суду доказів
щодо наявності коштів на рахунках в
банках станом на час розгляду справи. В
зв'язку з необґрунтованістю даної
позовної вимоги суд приходить до
висновку про необхідність відмовити в
її задоволенні.

Позовна вимога, про визнання судом
того, що позовна давність щодо
розподілу майна обчислюється з жовтня
2011 року, тобто з моменту порушення прав
ОСОБА_1, як власника частки спільного
майна подружжя, суд ставиться до неї
критично, так як вона не чітко
сформульована та суду не зрозуміло,
яким саме чином суд має визнати, що
позовна давність щодо розподілу майна
обчислюється з жовтня 2011 року, до того ж
правила Цивільного кодексу України,
позовна давність, застосовуються лише
щодо обґрунтованості позову (позовної
вимоги). У разі якщо позов (позовна
вимога) є безпідставним і
необґрунтованим, то суд має відмовити в
позові (в задоволенні позовної вимоги)
саме з цих підстав.

Стаття 10 Цивільно-процесуального
кодексу України передбачає, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК
України.

У відповідності до положень статті 11
Цивільно-процесуального України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Стаття 88 Цивільно-процесуального
кодексу України, передбачає розподіл
судових витрат між сторонами. Стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено. Якщо
сторону, на користь якої ухвалено
рішення, звільнено від оплати судових
витрат, з другої сторони стягуються
судові витрати на користь осіб, що їх
понесли, пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог. Якщо обидві
сторони звільнені від оплати судових
витрат, вони компенсуються за рахунок
держави у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України. Якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог. У разі залишення позову без
задоволення, закриття провадження у
справі або залишення без розгляду
позову позивача, звільненого від
оплати судових витрат, судові витрати,
понесені відповідачем, компенсуються
за рахунок держави.

Враховуючи, що із всіх заявлених вимог
задоволена частково тільки одна
позовна вимога, то суд вважає за
необхідне стягнути з відповідача
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові
витрати пропорційно задоволеній
позовній вимозі. Виходячи з розрахунку,
що позовна вимога, що задоволена є
вимогою матеріального характеру.
Ставка судового збору становить - 1
відсоток ціни позову, але не менше 0,2
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 3 розмірів мінімальної
заробітної плати, тобто 243 грн. 60 коп.,
так як позовна вимога задоволена
частково, то до стягнення підлягає 121
грн. 80 коп.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини і навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України,
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 179, 208, 209, 212-215,
218, 293 ЦПК України, ст.ст.60, 61, 70, 71 СК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ЖБК
« Нива», про розподіл спільного майна
подружжя - задовольнити частково.

В задоволенні позовної вимоги, щодо
виділення ОСОБА_1 гаражу в авто
кооперативі «Чураївна» - відмовити в
зв'язку безпідставністю та
необґрунтованістю.

В задоволенні позовної вимоги щодо
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
різниці в сумі поділу майна на суму 6243
грн. - відмовити, в зв'язку з її
необґрунтованістю.

Позовну вимогу щодо виділення
автомобіля ГАЗ 2410 д.н.з. НОМЕР_1 -
задовольнити частково. Визначити
ідеальні частки подружжя в автомобілі
ГАЗ 2410 д.н.з. НОМЕР_1 , а саме по 1/2 частині
кожному, без його реального розподілу і
залишити його у спільній частковій
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

В задоволенні позовної вимоги щодо
присудження відповідачу ОСОБА_2
грошових коштів в сумі 66361 грн. -
відмовити в зв'язку з
необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в сумі 121 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
шляхом подачі апеляційної скарги через
Ленінський районний суд м. Полтави
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського районного суду м.
Полтави Р. І. Тимчук