Номер провадження: 22-ц/785/5051/14
Головуючий у першій інстанції Кравчук
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Драгомерецького
М.М., Парапана В.Ф.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами Головного
управління державної казначейської
служби України в Одеській області,
ОСОБА_2, Прокуратури Одеської області
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 24 березня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Прокуратури Одеської області,
Головного управління МВС України в
Одеській області, Головного управління
державної казначейської служби
України в Одеській області про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди,

встановила:

20.02.2012 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
Прокуратури Одеської області,
Головного управління МВС України в
Одеській області, за участю третьої
особи Головного управління державної
казначейської служби України в
Одеській області про відшкодування
майнової та немайнової шкоди,
спричиненої внаслідок бездіяльності
органів досудового слідства і
прокуратури, посилаючись на те, що
23.04.2008 року в під'їзді будинку АДРЕСА_1,
де вона проживає, невідомі особи
навмисно заподіяли їй тяжкі тілесні
ушкодження, а саме: перелом верхньої
щелепи, двосторонній оскольчатий
перелом нижньої щелепи, закрита
черепно-мозгова травма; струс
головного мозку, багаточленні
забито-рвані рани обличчя, птоз правого
ока 2-го ступеня, контузія тяжкого
ступеню правого очного яблука,
тотальний субкон'юктивальний
крововилив, субмоксація кристалика,
травматичний мідріаз, тотальний
гемофтальм, оперована гематогенна ОСО,
зріла ускладнена катаракта ОД,
гіпертонічна аміопатія ОС, птоз лівого
ока 1-го ступеня, перелом правої
акулової кістки, депресія в області
правого ока. З причин цих ушкоджень
вона, позивачка, знаходилася в МКЛ №11
двадцять чотири дні; потім в інституті
ім. Філатова, де їй зробили операцію, в
результаті чого праве око збережене як
орган, проте зір на ньому повністю
відсутній; в подальшому, були зроблені
чисельні (більше 30-ти) хірургічні
операції, терапевтичне лікування,
інтенсивне лікування з відновлення рис
обличчя.

Позивачка зазначила, що за фактом
нападу слідчим відділом Приморського
районного відділення ОМУ УМВС в
Одеській області була порушена
кримінальна справа і
перекваліфікована за ст.121 ч.1 КК
України (за фактом заподіяння умисних
тяжких тілесних ушкоджень) лише через 8
місяців після скоєння злочину на
підставі неодноразових її, позивачки,
скарг. Коли у ході слідства до
кримінальної відповідальності було
притягнуто громадянина ОСОБА_3 і
кримінальна справа була направлена до
розгляду до Приморського районного
суду м. Одеси, з'ясувалося, що
обвинувачений ОСОБА_3 в день скоєння
злочину перебував в місцях позбавлення
волі, що виключало його участь у
скоєнні злочину, й з цих причин
кримінальну справу судом було
направлено в прокуратуру Приморського
району м. Одеси для проведення
додаткового розслідування.

Позивачка вважає, що своїми діями
(бездіяльністю) відповідачі протягом
року за час розслідування кримінальної
справи відносно ОСОБА_3 лише робили
вигляд, що намагаються з'ясувати
обставини справи та захистити її,
позивачки, права та законні інтереси, а
насправді - для статистичної звітності
намагалися списати з себе кримінальну
справу та передати в іншу інстанцію. В
подальшому прокуратура неодноразово
зупиняла досудове слідство по
кримінальній справі на підставі п.3
ст.206 КПК України, тобто в зв'язку з не
встановленням особи, що скоїла злочин,
проте за її, позивачки, скаргами
постанови скасовувалися і досудове
слідство поновлювалося, при цьому
жодних слідчих дій по цій кримінальній
справі не здійснюється, а змінювалася
лише її процесуальна стадія: або
зупинялася, або після скарги до
Генеральної прокуратури чи депутатів
Верховної ради України - постанова про
зупинення скасовувалася і справа
розслідувалася.

Крім того, за її, позивачки,
наполягань та особистого втручання
заступника Генерального прокурора
Кудрявцева В.В., було порушено
кримінальну справу щодо злочину
скоєного співробітниками МВС в ході
розслідування кримінальної справи
щодо її, позивачки, побиття, по факту
службового підроблення та зловживання
службовим становищем за ч.3 ст.364, ч.2
ст.366 КК України. Проте за даною
кримінальною справою її, ОСОБА_2, в
порушення вимог ст.49 КПК України, не
визнали потерпілою і відмовилися
надати їй постанову про відмову в
цьому, внаслідок чого вона не змогла
скористатися своїми процесуальними
правами потерпілої та контролювати хід
досудового слідства у передбачений
законом спосіб. При цьому кримінальна
справа, за якою винним був
«призначений» дільничний інспектор
міліції ОСОБА_4, до цього часу не
розглянута, зокрема, з причин
нез'явлення до суду представників
прокуратури, різноманітних скарг
ОСОБА_4, неодноразових скасувань
постанов та направлення апеляційним
судом справи на новий розгляд до суду
першої інстанції в іншому складі суду,
тощо.

Позивачка, посилаючись на
положення статей 3,21,56 Конституції
України, статей 15,16,23,1166,1167,1168 та ч.6 ст.1176
ЦК України, просила суд, з урахуванням
збільшення розміру позовних вимог,
визнати незаконною бездіяльність
органів досудового слідства та
прокуратури по кримінальній справі
№5; визнати незаконною
бездіяльність органів судового
слідства та прокуратури по
кримінальній справі за фактом
службового підроблення шляхом
зловживання ОСОБА_4 своїм посадовим
становищем за ознаками злочину,
передбаченого ч.3 ст.364 та ч.2 ст.366 КК
України; стягнути з відповідачів на її
користь солідарно матеріальну шкоду у
розмірі 129 040,86 гривень; стягнути з
відповідачів на її користь солідарно
моральну шкоду у розмірі 112 000,00 гривень.

У судовому засіданні позивачка
позов підтримала, позовні вимоги щодо
визнання незаконною бездіяльності
органів досудового слідства та
прокуратури по кримінальній справі
№5 та про визнання незаконною
бездіяльності органів досудового
слідства та прокуратури по
кримінальній справі за фактом
службового підроблення шляхом
зловживання ОСОБА_4 своїм посадовим
становищем за ознаками злочину,
передбаченого ч.3 ст.364 та ч.2 ст.366 КК
України просила залишити без розгляду.
Позивачка просить суд стягнути з
відповідачів солідарно на її користь
матеріальну шкоду у розмірі 135 494,57
гривень та моральну шкоду у розмірі 112
000,00 гривень.

При цьому позивачка зазначила, що
ухвалою слідчого судді Приморського
районного суду м. Одеси від 22.11.2013 року
встановлено, що прокуратурою
Приморського району м. Одеси
кримінальна справа щодо нападу на неї
23.04.2008 року була порушена лише 03.12.2008
року, до цього в порушенні кримінальної
справи неодноразово відмовлялося, що
свідчить про позбавлення можливості
реалізації нею, позивачкою, своїх
прав, зазначених в позовній заяві, та з
причин не розслідування і не розкриття
злочину призвело до невстановлення
винних осіб. Крім того, позивачка
зазначила, що в порушення приписів КПК
України в редакції 2012 року слідчий
прокуратури після зупинення
розслідування по справі від 30.05.2012 року
несвоєчасно виконав вимоги по внесенню
до Єдиного державного реєстру
відомостей даного злочину, не
продовжив досудове розслідування по
справі та не прийняв додаткових
слідчих та розшукових дій по
встановленню злочинців скоєного
нападу.

В обґрунтування позовних вимог
щодо стягнення матеріальної шкоди
позивачка надала суду фіскальні чеки
про придбання нею необхідних медичних
препаратів для лікування, щодо
стягнення моральної шкоди - зазначила,
що нею було докладено значних зусиль
щоб кримінальну справу порушили,
перетворення її життя на постійне
намагання змусити працівників
прокуратури та міліції виконувати свої
обов'язки відповідно до законодавства
України. Неналежне виконання своїх
службових повноважень та прояв
бездіяльності при здійсненні
розслідування кримінальної справи
змусило її, позивачку, втручатися в
процес розслідування шляхом
оскарження незаконно прийнятих
постанов щодо відмов у порушенні
кримінальної справи, подавати заяви та
клопотання з приводу проведення
окремих процесуальних дій, звертатися
зі скаргами у різні державні органи та
суди з метою здійснення нагляду за
додержанням діючих законів посадовими
та службовими особами, які проводили як
оперативно-розшукову діяльність,
дізнання, досудове слідство. Все це
змінило уклад її життя через втрату
нормальних життєвих зв'язків,
потягнуло від неї додаткових зусиль
для організації свого життя, внаслідок
чого їй спричинені моральні
страждання, які впливають на її стан
здоров'я.

Представники відповідачів позов
ОСОБА_2 не визнали, просили відмовити у
його задоволені, вважаючи, що заявлені
позові вимоги є безпідставними та
недоведеними, такими, що не
відповідають вимогам закону.
Представники відповідачів зазначають,
що позивачкою не було надано суду
достовірних доказів на підтвердження
наявності матеріальної та моральної
шкоди, причинного зв'язку між діями
(бездіяльністю) працівників
прокуратури і міліції та заявленою
шкодою, підтвердження її розміру.

Рішенням суду позов задоволено
частково. Було стягнуто з Головного
управління державної казначейської
служби України в Одеській області за
рахунок коштів Державного бюджету
України шляхом списання коштів з
єдиного казначейського рахунку на
користь ОСОБА_2 моральну шкоду у
розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень. В
задоволені іншої частини позову
відмовлено.

Не погодившись з вказаним
рішенням, до апеляційного суду
звернулись з апеляційними скаргами
ОСОБА_2, Головне управління державної
казначейської служби України в
Одеській області та Прокуратура
Одеської області.

Представник Головного управління
державної казначейської служби
України в Одеській області та
заступник прокурора Одеської області у
своїх апеляційних скаргах просили
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 24.03.2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі, посилаючись при цьому
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі
просила рішення суду першої інстанції
змінити, та задовольнити її позовні
вимоги у повному обсязі, також
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційних скарг та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційних скарг, судова колегія
вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та
Прокуратури Одеської області
задоволенню не підлягають у зв'язку з
тим, що районний суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази згідно ст.ст. 10,
60, 212 ЦПК України, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин, та вірно послався на
діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно
були встановлені наступні обставини.

23.04.2008 року в під'їзді будинку по
вул. Куйбишева,35 в місті Одеса, в якому
проживає ОСОБА_2, невідомими особами на
позивачку було скоєно напад із
спричиненням їй тяжких тілесних
ушкоджень, що підтверджено висновком
експертизи № 5111 від 17.01.2009 року.

Даний факт не заперечується
сторонами і підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами та ухвалою
слідчого судді Приморського районного
суду м. Одеси Каплі О.І. від 22.11.2013 року
(справа №522/27915/13-к).

Судом з'ясовано, що слідчими СВ
Приморського району РВ ОМУ ГУМВС
України позивачці було неодноразово
було відмовлено в порушенні
кримінальної справи, зокрема: 26.04.2008
року, 24.06.2008 року, 01.09.2008 року, 23.09.2008 року
й після проведення за скаргою
позивачки перевірки прокуратурою
Приморського району м. Одеси вказаних
матеріалів дослідчої перевірки
постановами прокурора вони
скасовувалися з вказівками органам
міліції про проведення повторної
перевірки та прийнятті законних
рішень. А відтак - кримінальна справа
була порушена тільки 03.12.2008 року
відносно громадянина ОСОБА_3 за
ознаками злочину, передбаченого ч.1
ст.121 КК України.

Проте постановою Приморського
районного суду м. Одеси від 20.07.2009 року
матеріали кримінальної справи в
частині обвинувачення ОСОБА_3 в
нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_2
було виділено в окреме провадження і
направлено прокурору Приморського
району м. Одеси для організації
додаткового розслідування. Виділена
судом справа надійшла до СВ
Приморського РВ ОМУ в Одеській області
і 20.09.2009 року була винесена постанова
про закриття кримінальної справи на
підставі ст.213, п.2. ст.6 УПК України,
тобто з недоведеністю участі ОСОБА_3 в
скоєнні інкримінованого злочину.
Підставою для прийняття такого
рішення стало доведення факту
перебування ОСОБА_3 з 13.02.2008 року по
30.05.2008 року під вартою в Одеському
слідчому ізоляторі за скоєння
злочинів, у зв'язку з чим він не міг
23.04.2008 року вчинити інкримінований йому
злочин відносно позивачки ОСОБА_2 З
цього приводу було порушено
кримінальну справу № відносно
співробітників Приморського РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області за
фактом притягнення до кримінальної
відповідальності ОСОБА_3 за ознаками ч.3
ст.364, ч.2 ст.366 КК України.

В подальшому, розслідування
кримінальної справи за фактом
нанесення тяжких тілесних ушкоджень
ОСОБА_2, яке проводилося СВ
Приморського району РВ ОМУ, зупинялося
на підставі п.3 ст.206 КПК України, тобто
коли не встановлено особу, яка вчинила
злочин. Позивачка з цього приводу
зверталася до різноманітних установ зі
скаргами, в результаті чого постанови
слідчого прокуратури Приморського
району м. Одеси скасовувалися, зокрема
22.02.2011 року і 23.06.2011 року, по
кримінальній справі надавалися
письмові вказівки слідчому на
проведення додаткових слідчих дій.

Крім того, після зупинення
кримінального провадження по справі
30.05.2012 року з прийняттям КПК України в
редакції 2012 року слідчий прокуратури
несвоєчасно виконав вимоги закону -
внесення до Єдиного державного реєстру
відомостей злочину щодо потерпілої
ОСОБА_2, а саме 12.11.2013 року, про що
свідчить Витяг з кримінального
провадження №0012128, та
підтверджено ухвалою слідчого судді
Приморського районного суду м. Одеси
Каплі О.І. від 22.11.2013 року (справа
№522/27915/13-к).

Щодо обґрунтованості позовних
вимог позивачки по стягненню
матеріальної та моральної шкоди суд
правильно виходив з наступного.

Відповідно до статті 56
Конституції України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Частиною 6 ст.1176 Цивільного
кодексу України встановлено, що шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
внаслідок іншої незаконної дії або
бездіяльності чи незаконного рішення
органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
органу досудового розслідування,
прокуратури або суду, відшкодовується
на загальних підставах.

Загальні підстави
відповідальності за завдану
матеріальну та моральну шкоду
передбачені нормами ст.ст.1166, 1167
Цивільного кодексу України, відповідно
до яких шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності вини.

При цьому суд правильно зазначив,
що право на ефективний засіб захисту
гарантоване ст.13 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, норми якої згідно із ст.17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» є джерелом
національного права.

За загальним правилом, яке
міститься у ст.120 КПК України (в
редакції 1960 року) досудове слідство
повинно бути закінчено протягом двох
місяців. В цей строк включається час з
моменту порушення кримінальної справи
до направлення її прокуророві з
обвинувальним висновком чи постановою
про передачу справи до суду для
розгляду питання про застосування
примусових заходів медичного
характеру або до закриття чи зупинення
провадження в справі.

Натомість, судом вірно було
встановлено, що органами дізнання
Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області чотири рази
виносилися постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи
стосовно побиття ОСОБА_2, які стільки ж
разів були скасовані органами
прокуратури. При цьому кримінальна
справа за ознаками злочину,
передбаченого ч.1 ст.121 КК України, була
порушена лише 03.12.2008 року відносно
громадянина ОСОБА_3, який на час скоєння
злочину (23.04.2008 року) перебував під
вартою в Одеському слідчому ізоляторі,
з причин чого по цьому факту відносно
співробітників Приморського РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області було
порушено кримінальну справу. Крім того,
розслідування кримінальної справи
неодноразово зупинялося, а потім на
підставі скарг позивачки -
поновлювалося; після прийняття КПК
України в редакції 2012 року слідчим
прокуратури несвоєчасно були внесені
відомості до Єдиного державного
реєстру відомостей злочину щодо
потерпілої ОСОБА_2

Наведене дійсно дає підстави
вважати, що неправомірна бездіяльність
слідчих як міліції так і прокуратури,
неефективність слідчих дій по
кримінальній справі, призвели до
обмеження та порушення права позивачки
ОСОБА_2 на ефективний засіб захисту:
досудове провадження по кримінальній
справі за №5 триває з 03.12.2008 року
до цього часу, що є порушенням
«розумних» строків досудового
слідства.

Позивачка ОСОБА_2, яка з причин
скоєного 23.04.2008 року злочину, має низку
захворювань, через неефективність
слідчих дій була позбавлена можливості
спілкуватися з оточуючими, нервувала,
не могла реалізувати свої звички, що
завдало їй додаткових моральних
страждань та незручностей.

Під час вирішення спорів про
відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК
України доказуванню підлягає: факт
спричинення шкоди, протиправність дій
заподіюча шкоди і його вина, причинний
зв'язок між протиправною дією та
негативним наслідками.

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України
передбачено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

У п. 3 постанови "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" від 31
березня 1995 року (з наступними змінами)
Пленум Верховного Суду України
роз'яснив, що під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

У п. 5 вказаної постанови Пленум
Верховного Суду України зазначив, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

За загальним правилом кожна особа
має право на захист свого цивільного
права лише в разі його порушення,
невизнання або оспорювання (частина
перша статті 15 ЦК України, частина
перша статті 3 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України
моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

У п. 9 постанови "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" від 31
березня 1995 року (з наступними змінами)
Пленум Верховного Суду України
роз'яснив, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою
чи за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, суд
повинен наводити в рішенні відповідні
мотиви.

Тому суд першої інстанції
обґрунтовано вважав, що внаслідок
неправомірної бездіяльності слідчих
мається прямий причинний зв'язок з
отриманням позивачкою моральних
страждань, які проявилися у погіршенні
стану здоров'я, додаткових зусиллях для
організації свого життя, страждань, які
призвели до погіршення, а де і до
позбавлення можливостей своїх звичок
та бажань.

Вирішуючи питання про розмір
грошового відшкодування ОСОБА_2
моральної шкоди, суд вірно виходив із
засад виваженості, розумності і
справедливості, характеру
правопорушення, яке відбулось по
відношенню до позивачки від
розслідування кримінальної справи
органами міліції та прокуратури; строк
тривалості порушення права внаслідок
проведення неналежного розслідування,
глибини душевних страждань, які
позивачка відчувала під час численних
її звернень до посадових осіб органів
міліції та прокуратури з метою
проведення досудового розслідування
для всебічного, повного і об'єктивного
дослідження обставин справи, як цього
вимагає ст.22 КПК України; належного
виконання своїх службових повноважень
службовими та посадовими особами, які
були залучені до проведення
кримінального розслідування справи та
на яких були покладені обов'язки
виконання контролюючої функції за
своїми підлеглими; зміну та погіршення
укладу життя, через витрату свого
вільного особистого часу на численні
звернення до правоохоронних органів
для захисту свого порушеного права.

Враховуючи вищевикладене та
виходячи з принципу об'єктивності,
розумності і справедливості, як це
вимагає ст.23 ЦК України, суд першої
інстанції дійшов правильного та
обґрунтованого висновку, що вимоги
позивачки про відшкодування моральної
шкоди слід задовольнити частково на
суму 100 000,00 гривень.

Колегія суддів вважає, що зазначений
розмір моральної шкоди визначений з
врахуванням вимог розумності,
виваженості, справедливості, є
співмірним з заподіяною шкодою і
достатнім для відновлення морального
становища позивачки.

Щодо позовних вимог про стягнення
з відповідачів на її користь
матеріальної шкоди у вигляді витрат
понесених ОСОБА_2 на придбання ліків,
вартості лікування, операцій, тощо, суд
правильно відмовив їй у цій частині за
відсутності правових підстав щодо
стягнення зазначених витрат з
відповідачів.

Виходячи зі змісту ст.ст.22, 1166 ЦК
України позивачка повинна довести
наявність матеріальних збитків,
наявність неправомірної поведінки
відповідачів, безпосередній причинний
зв'язок між правопорушенням та
заподіянням збитків, розмір
відшкодування та його обрахування.

Натомість доводи позивачки суд
правильно вважав непереконливими,
оскільки наявні в матеріалах справи
докази та встановлені на їх підставі
обставини справи не підтверджують
сукупність необхідних складових для
стягнення спричиненої їй матеріальної
шкоди саме з Прокуратури Одеської
області та Головного управління МВС
України в Одеській області, а отже, не
дають і достатніх правових підстав для
задоволення позовних вимог в цій
частині.

Що стосується порядку стягнення
коштів на відшкодування моральної
шкоди, то колегія суддів не може
повністю погодитися з висновком суду
першої інстанції про те, що ці кошти
слід стягнути з Головного управління
державної казначейської служби
України в Одеській області за рахунок
коштів Державного бюджету України
шляхом списання коштів з єдиного
казначейського рахунку на користь
ОСОБА_2, а тому в цій частині судова
колегія частково погоджується з
апеляційною скаргою Головного
управління державної казначейської
служби України в Одеській області.

Так, у відповідності з п.4
Положення про Державне казначейство
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 21.12.2005
року № 1232, Державне казначейство
України (в теперішній час Державна
казначейська служба України) здійснює
управління наявними фінансовими
ресурсами, що ним обліковуються, у тому
числі в іноземній валюті, у випадках,
передбачених законодавством;
провадить безспірне списання коштів з
рахунків, на яких обліковуються кошти
державного та місцевих бюджетів і
бюджетних установ, за рішенням, яке
було прийняте державним органом, що
відповідно до закону має право на його
застосування.

Відповідно до ст.24 Закону України
«Про міліцію» та ст.52 Закону України
«Про прокуратуру» фінансування і
матеріально-технічне забезпечення
міліції і прокуратури здійснюються за
рахунок коштів Державного бюджету
України.

Відповідальність за шкоду,
завдану фізичній чи юридичній особі
рішеннями, діями або бездіяльністю
працівника під час виконання ним своїх
трудових (службових) обов'язків згідно
зі ст. 1172 ЦК України покладається на
юридичну особу, з якою працівник
перебуває у трудових відносинах.

Прокуратура Одеської області та
Головне управління МВС України в
Одеській області є юридичними особами,
які у відповідності до ст.ст. 96, 1172 ЦК
України відповідають за рішення, дії
або бездіяльність службових осіб своїх
підрозділів (підлеглих прокуратур).

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про
гарантії держави щодо виконання рішень
суду", який набрав чинності з 01 січня 2013
року, передбачено, що виконання рішень
суду про стягнення коштів, боржником за
якими є державний орган, здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, в межах відповідних
бюджетних призначень шляхом списання
коштів з рахунків такого державного
органу, а в разі відсутності у
зазначеного державного органу
відповідних призначень - за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення виконання
рішень суду.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що необхідно стягнути з
Державної казначейської служби
України за рахунок коштів прокуратури
Одеської області та Головного
управління МВС України в Одеській
області шляхом списання коштів з
єдиного казначейського рахунку на
користь позивачки ОСОБА_2
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 100 000 грн., а тому тільки в цій
частині винесене рішення суду першої
інстанції підлягає зміні.

Колегія суддів вважає, що в іншій
частині свого рішення суд першої
інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги позивача в частині стягнення
матеріальної шкоди є безпідставними, а
відтак такими, що не підлягають
задоволенню, а в частині стягнення
моральної шкоди підлягають частковому
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянти не довели обставини, на
які посилалися як на підставу своїх
апеляційних скарг.

Твердження апелянтів в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції не відповідає
вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційних скаргах
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Посилання представника Головного
управління державної казначейської
служби України в Одеській області на
те, що суд першої інстанції розглядав
справу відносно Головного управління
державного казначейства України в
Одеській області і саме з нього були
стягнуті кошти, колегія суддів не бере
до уваги, вважає це посилання суду
першої інстанції опискою, так як дійсно
на час розгляду справи Державного
казначейства України та Головного
управління державного казначейства
України в Одеській області не існувало,
тому що постановою Кабінету Міністрів
України від 28 березня 2011р. № 346 «Про
ліквідацію урядових органів» Державне
казначейство України було ліквідовано.
Указом Президента України від 13 квітня
2011р. № 460/2011 «Про Положення про Державну
казначейську службу України», було
затверджено відповідне Положення та
встановлено, що Державна казначейська
служба України є правонаступником прав
та обов'язків Державного казначейства
України, а Головне управління
державної казначейської служби
України в Одеській області є
структурним підрозділом - її
регіональним підрозділом.

Вказані обставини були відомі
суду першої інстанції, що вбачається з
матеріалів справи, які містять
численні довіреності, заяви та
клопотання представників служби,
виконані на фірмовому бланку Головного
управління державної казначейської
служби України в Одеській області.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч.1 п.
1,4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України
судова колегія,

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та
Прокуратури Одеської області -
відхилити.

Апеляційну скаргу Головного
управління державної казначейської
служби України в Одеській області
задовольнити частково.

Рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 24 березня 2014 року
змінити.

Стягнути з Державної
казначейської служби України за
рахунок коштів Прокуратури Одеської
області та Головного управління МВС
України в Одеській області в рівних
частках шляхом списання коштів з
єдиного казначейського рахунку на
користь ОСОБА_2 моральну шкоду у
розмірі 100 000 (ста тисяч) гривень.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення вступає в законну силу з
моменту оголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили рішення апеляційного суду.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.Ф. Парапан

М.М.
Драгомерецький