22-ц/775/915/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Турченко О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого судді Песоцької
Л.І.

суддів Ткаченко
Т.Б., Ігнатолі Т.Г.

при секретарі Брежнєві
Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
(далі ПАТ «МК «Азовсталь») про
стягнення сум індексації заробітній
плати, компенсації втрати частини
заробітної плати, середнього заробітку
за час затримки розрахунку та
відшкодування моральної шкоди за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 05
травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що працював
з 04 вересня 1986 року по 09 лютого 2008 року в
ПАТ «МК «Азовсталь», з березня 2003 року
йому не виплачувались суми індексації
заробітної плати. Просив стягнути з
відповідача на його користь суми
індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати за період з 01 березня 2003 року по 09
лютого 2008 року у сумі 250,95 грн., середній
заробіток за час затримки розрахунку з
10 лютого 2008 року по 19 лютого 2014 року в
сумі 248737,20 грн., відшкодування
моральної шкоди у розмірі 1000 грн. та
відшкодування витрат на правову
допомогу у розмірі 1000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
05 травня 2014 року позов задоволено
частково, стягнуто з ПАТ «МК
«Азовсталь» на користь ОСОБА_1
індексацію заробітної плати і
компенсацію втрати її частини в сумі
250,95 грн. і в дохід держави судовий збір
у розмірі 243 грн. 60 коп. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись, ОСОБА_1 в апеляційній
скарзі просить рішення суду скасувати
в частині відмови у позові про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку, відшкодування
моральної шкоди та витрат на правову
допомогу, ухвалити рішення про
задоволення цих вимог у повному обсязі,
посилається на порушення судом норм
процесуального права і неправильне
застосування норм матеріального права.

В частині стягнення суми
індексації заробітної плати і
компенсації втрати її частини судове
рішення не оскаржується, тому в силу ст.
303 ЦПК України не переглядається.

У судове засідання ОСОБА_1 повторно не
з'явився, про розгляд справи
повідомлений судовою повісткою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, яка
підтримала доводи апеляційної скарги,
заперечення проти скарги представника
відповідача Маєвської В.М., перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

У відповідності з вимогами ч. 1
ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

При вирішенні справи, судом
встановлено, що ОСОБА_1 з 04 вересня 1986
року по 09 лютого 2008 року перебував у
трудових відносинах з ПАТ «МК
«Азовсталь».

09 лютого 2008 року позивача було
звільнено з роботи на підставі ст. 38
КЗпП України у зв'язку з виходом на
пенсію за віком (а.с.8). У день звільнення
він не працював, оскільки це був
останній день його відпустки.

При звільненні ОСОБА_1 не була
виплачена сума індексації заробітної
плати в розмірі 250 грн. 95 коп. (а.с. 10-12).

Відмовляючи у задоволенні позову про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку, суд виходив із
того, що позивачем пропущено
тримісячний строк звернення до суду.
Проте з таким висновком суду
погодитись не можна.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Статтею 233 КЗпП України
передбачено, що працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

У п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня
1999 року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що непроведення розрахунку
з працівником у день звільнення або,
якщо в цей день він не був на роботі,
наступного дня після його звернення з
вимогою про розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку.

Відповідно до Рішення
Конституційного суду від 22 лютого 2012
року у справі №1-5/2012, 4-рп/2012 для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку та з заявою про
відшкодування моральної шкоди,
завданої йому несвоєчасною виплатою з
вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум, встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично
розрахувався з ним.

Зі справи вбачається, що за заявою
ОСОБА_1 судовим наказом від 17 січня 2014
року було стягнуто з ПАТ «МК»
Азовсталь» на його користь невиплачену
при звільнені індексацію заробітної
плати в сумі 250,95 грн. Проте за заявою
ПАТ МК»Азовсталь» судовий наказ було
скасовано і 20 лютого 2014 року позивач
звернувся до суду із зазначеним
позовом.

Оскільки лише рішенням суду у
даній справі з відповідача на користь
позивача стягнуто невиплачену при
звільненні суму індексації заробітної
плати, висновок суду про пропуск
позивачем строку звернення до суду з
позовом про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку, є
помилковим.

Тому рішення суду в частині
відмови у позові про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні підлягає
скасуванню, зазначений позов -
задоволенню частково з таких підстав.

У день звільнення позивач не
працював, доказів звернення до
відповідача з вимогою про розрахунок
не надав, але встановлено, що з заявою
про стягнення сум індексації
заробітної плати він звернувся до суду
17 січня 2014 року.

З наданих відповідачем довідок
вбачається, що середньоденний
заробіток позивача за два місяці до
звільнення становить 156,64 грн.(а.с.67-68, 84).

Таким чином, з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
середній заробіток за затримку
розрахунку за період з 17 січня по 02
липня 2014 року в сумі 17543 грн. 68 коп. (156,64 х
112).

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про відшкодування
моральної школи, суд виходив з їх
недоведеності.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам
необхідно враховувати, що відповідно
до ст. 237-1 КЗпП України за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Встановлено, що відповідач
порушив право позивача на отримання
повного розрахунку при звільненні, чим
спричинив йому моральну шкоду. Тому
колегія суддів вважає необхідним
рішення суду в цій частині скасувати і
з урахуванням наведеного
обґрунтування спричиненої шкоди,
розміру невиплаченої при розрахунку
грошової суми зазначений позов
задовольнити частково, стягнути з
відповідача на користь позивача у
відшкодування моральної шкоди 300 грн.

У відповідності з вимогами ст. 88
ЦПК України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

З урахуванням часткового
задоволення позовних вимог з ПАТ МК
«Азовсталь» підлягає стягненню на
користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на
правову допомогу в сумі 71 грн. 50 коп. і в
дохід держави судовий збір в сумі 730
грн. 80 коп. (243,80 х 3).

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
05 травня 2014 року скасувати в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку і
відшкодування моральної шкоди та
змінити в частині відшкодування
судових витрат.

Позов ОСОБА_1 про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку і
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Металургійний комбінат
«Азовсталь» на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час затримки розрахунку в
сумі 17543 (сімнадцять тисяч п'ятсот сорок
три) грн. 68 коп., у відшкодування
моральної шкоди 300 грн., витрат на
правову допомогу - 71 грн. 50 коп. та в
дохід держави судовий збір в розмірі 730
грн. 80 коп.

У решті частини рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з
дня набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді