АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5403/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Руденко В.В. Доповідач -
Григорченко Е.І. Категорія 43
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.

при секретарі -Гасановій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
23 квітня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням
шляхом вселення та заборону вчинення
певних дій, третя особа: Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою
на рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
23 квітня 2014 року, де ставить питання про
його скасування та ухвалення нового
про задоволення позову, посилаючись на
те, що рішення ухвалено з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
23 квітня 2014 року відмовлено ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 була власником житлового
будинку з надвірними спорудами, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1 /т. 1
а.с. 9-11, 119/.

ОСОБА_2, як член сім'ї власника
зазначеного домоволодіння, 05.06.2001 року
був вселений та зареєстрований в
зазначеному будинку.

Згідно договору дарування від 10.07.2013
року власником зазначеного житлового
будинку з надвірними спорудами є
ОСОБА_4 /т. 2 а.с. 26/.

Враховуючи встановлені обставини,
вимоги законодавства, суд першої
інстанції прийшов до висновку про
відмову у позові, оскільки позивач не є
членом сім'ї відповідача ОСОБА_4, яка на
теперішній час є власником
домоволодіння АДРЕСА_1 в м.
Дніпропетровську, будь-які правові
підстави для обмеження у здійсненні її
права власності відсутні.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг і заявлених
вимог, апеляційний суд не находить
підстав для задоволення скарги та
скасування рішення суду з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному об'ємі з'ясував права
та обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку. Висновки суду
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи,
суд першої інстанції, відповідно до ч. 1
ст. 405 ЦК України, ч. 1 ст. 156 ЖК України ,
ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, прийшов до
обґрунтованого висновку про відмову у
позові, оскільки відсутні підстави для
вселення позивача в будинок, який
належить сторонній особі.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі,
що суд не звернув уваги на незаконне
виселення з будинку позивача, та на
реєстрацію його в будинку як члена
сім'ї ОСОБА_3, не можуть бути, в даному
випадку, підставою для скасування
рішення суду та вселення позивача до
будинку з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач не
проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 27.09.2012 року.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 з 10.07.2013 року є власником
домоволодіння АДРЕСА_1 в м.
Дніпропетровську, яка не була та не є
членом сім'ї позивача /т. 2 а.с. 26/.

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України,Ю з
врахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України, члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз наведених правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення прав власності особи на
будинок припиняє право членів сім'ї на
користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника жилого
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири).

Отже, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про відмову у
позові, оскільки після зміни власника
домоволодіння відповідач, який був
виселений та не проживає в будинку, не
набув самостійного права на житло з
підстав, передбачених законом (найм,
оренда, вселення наймачем чи на
підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України,
ст. ст. 61, 64 ЖК України).

Між тим, позивач має власне житло /т.1
а.с. 12, 13/.

Приведені в апеляційній скарзі доводи,
що ОСОБА_3 незаконно уклала договір
дарування зазначеного будинку з
дочкою ОСОБА_4, не можуть бути підставою
для скасування рішення суду та
задоволення позову, оскільки вимог
щодо незаконності укладеного
правочину не були предметом розгляду у
цій справі.

Крім того, у відповідності до ст. 10 ЦПК
України позивач повинен був довести за
допомогою належних та допустимих
доказів, з урахуванням положень ст. ст.
57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним
обставини.

Проте, будь-які докази, які б
підтверджували незаконність
укладеного договору дарування
зазначеного будинку між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, не надано.

Посилання апелянта на те, що будинок
був збудований за спільні кошти з
ОСОБА_3 в період їх спільного
проживання, не можуть бути підставою
для скасування рішення суду, оскільки
власником на цей час є ОСОБА_4 і
придбання нею у власність будинку не
визнано незаконним.

Не можуть бути підставою для
скасування рішення суду посилання
апелянта на те, що ним не була надана
згода на відчуження будинку ОСОБА_3
своїй дочці ОСОБА_4, оскільки на час
укладення договору дарування ОСОБА_3
була власником зазначеного будинку, і
як власним мала права розпоряджатися
своїм майном без згоди позивача.

Посилання апелянта на те, що
відповідачі не повертають йому
документи, не є суттєвими для вирішення
цього спору.

Допущені судом порушення вимог норм
процесуального права, на які
посилається позивач, не вплинули на
законність правильного по суті рішення
суду.

Інші доводи, приведені в
апеляційній скарзі, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду,
оскільки вони зводяться до особистого
тлумачення апелянтом норм права та до
іншої оцінки фактичних обставин
справи, яка відрізняється від
зробленої судом першої інстанції
оцінки і висновків суду не
спростовують.

Районний суд розглянув справу у
відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11
ЦПК України про змагальність сторін та
диспозитивність цивільного
судочинства, в межах заявлених вимог та
на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
23 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

СУДДІ: