Номер провадження: 22-ц/785/2787/14
Головуючий у першій інстанції Шевчук
Доповідач Оверіна О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого Оверіної О.В.

Суддів Кравець Ю.І., Мартинової К.П.

при секретарі Счастлівцевої Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 11 грудня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання дарування квартири недійсним
та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні та розпорядженням
майном,-

В С Т
А Н О В И Л А

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_4 про визнання
дарування квартири недійсним,
вказуючи, що у 2002 році між позивачем
ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 був
укладений договір дарування частини
квартири, та у 2008 році між позивачем
ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 також
був укладений договір дарування
частини квартири АДРЕСА_1, і ці договори
позивачі вважали недійсними та просили
суд визнати недійсність вищевказані
договори.

Позивач по зустрічному позову ОСОБА_4
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні
та розпорядженні майном, вказуючи, що у
подарованій їй квартирі знаходяться її
особисті речі, які вона просить визнати
особистою власністю та просила
зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй
перешкод у користуванні її майном.

Представник позивача ОСОБА_2 у
судовому засіданні позовні вимоги
уточнила та просила суд поновити строк
для звернення до суду для визнання
договору дарування недійсним, оскільки
цей строк був пропущений з поважних
причин , а саме з причини того, що
протиправні дії ОСОБА_4 почались саме
після спливу строку на оскарження
цього договору, ОСОБА_4 навмисно
витримала строк, встановлений діючим
законодавством, і після чого почала
здійснювати свої протиправні дії.
Також просила визнати вищевказані
договіри недійсним з підстав, які
передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

В обґрунтування своїх зовних вимог
адвокат в інтересах позивача пояснила
наступне. Після того, як сплив строк
можливості оскарження цього договору,
відповідачка ОСОБА_4 перестала
виконувати умови говорів дарування - а
саме : стала знущатись зі своїх батьків
- ОСОБА_2 та ОСОБА_3, намагалась
запроторити ОСОБА_2 до психіатричної
лікарні, що підтверджується рішенням
суду , також вказала, що відповідачка
виживає позивачку із вищевказаної
квартири, тобто чинить їй перешкоди у
користуванні квартирою, а ОСОБА_2,
проживає у цій квартирі, здійснює
оплату за комунальні послуги, які
раховуються на цю квартиру. У
задоволенні зустрічного позову
просила суд відмовити, оскільки вважає
його недоведеним та необгрунтованим,
тобто ОСОБА_4 не надано доказів на
утвердження того, що їй чинять
перешкоди у користуванні квартирою, а
також не надано доказів на
підтвердження того, що дійсно у цій
квартирі знаходяться її особисті речі.

Позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні
повністю підтримав позовні вимоги
свого позову, просив його задовольнити,
тобто просив визнати договір дарування
недійсним, посилаючись на статтю 230 ЦК
України.

Представник ОСОБА_4 у судовому
засіданні позовні вимоги первісного
позову не визнала, просила суд
відмовити у його задоволенні,
мотивуючи це наступним. Рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
12.01.2012 року, яке було залишене без змін
ухвалою Апеляційного суду Одеської
області від 17.05.2012 року, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання договору дарування квартири
недійсним було відмовлено. Крім цього,
що за договором дарування не можуть
встановлюватися зобов'язання
майнового характеру, у зв'язку з чим
позов не підлягає задоволенню.
Зустрічний позов підтримала та
пояснила, що ОСОБА_4 з 2002 року у спірній
квартирі не проживає, але зберігає там
свої особисті речі, однак, до квартири
попасти не має можливості, чим
порушуються її права.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 11 грудня 2013 року у задоволенні
позовної заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання дарування квартири
недійсним відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 ванівни про усунення
перешкод у користуванні та
розпорядженні майном - відмовлено.

19 травня 2014 Білгород-Дністровський
міськрайонний суд Одеської обалсті
постановив додактове рішення (а.с191-193).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,ОСОБА_3
просять рішення суду частково
скасувати, ухвалити нове рішення в
якому позовні вимоги ОСОБА_2 -
задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на неповноту судового
розгляду.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю доповідача,
перевіривши доводи скарги, судова
колегія вважає, що скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно ст..303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції.

Відповідно ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає , що суд першої інстанції
ухвалив рішення з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

Розглядаючи справу суд повно та
всебічно з'ясував всі обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
обґрунтовано керувався нормами ЦПК
України.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи ,
що згідно рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 12.01.2012 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
договору дарування 1/3 частини квартири
недійсним було відмовлено. Ухвалою
Апеляційного суду Одеської області від
17.05.2012 року вищевказане рішення було
залишено без змін.

Підставами для звернення до суду
ОСОБА_2, ОСОБА_3 стало порушення ОСОБА_4
умов договору - а саме : після спливу
строку позовної давності для
оскарження договору ставлення ОСОБА_4
до ОСОБА_2 дуже змінилося, ОСОБА_3,
ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_4 навмисно ввела
в оману щодо обставин, що мають
суттєве значення, у зв'язку з чим
просять визнати договори недійсними.

Згідно статті 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела іншу сторону оману щодо обставин,
які мають істотне значення , такий
правочин визнається судом недійсним.
Тобто правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, та з
наслідками, які передбачені законом.

Таким чином, у кожному конкретному
випадку суд повинен встановити
наявність тих ставин, з якими закон
пов'язує визнання правочину недійсним
та настання певних юридичних
наслідків.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму
Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про
судову рактику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», вимоги про визнання
порюваного правочину недійсним і
застосування наслідків його
недійсності, а також про стосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину розглядаються у позовному
провадженні в порядку цивільного
судочинства відповідно до вимог статті
15 ЦПК.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у
діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу ведено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману, обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються
щодо односторонніх правочинів.

Таким чином, вищевказаними статтями
Цивільного кодексу України чітко
визначено підстави визнання правочину
недійсним.

Доказів на підтвердження та
обгрунтування позовних вимог
позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 в частині
визнання договору дарування частини
квартири позивачам суду не надано. Як
пояснили позивачі вони добровільно на
свій розсуд подарували частки квартири
, що належали їм на праві власності
тільки через кілька років , через не
належну поведінку відповідачки вони
стали вважати , що їх ввели в оману, при
оформленні договорів дарування.

Постановляючи рішення суд
обґрунтовано керувався нормами
матеріального та процесуального права,
належним чином перевірив права і
обов'язки сторін.

Рішення відповідає вимогам ст.ст.. 214
,215 ЦПК України і підстав для його
скасування немає.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи та
висновками суду.

Докази та обставини, на які
посилається апелянт в скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
обгрунтовано викладених в
мотивувальної частині оскаржуваного
рішення.

Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60. ч. З ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції розглянув справу
відповідно до ст. 11 ЦПК України: за
зверненням фізичних осіб, в межах
заявлених ними вимог та на підставі
наданих ними доказів, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи. Додаткове рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської обалсті
від 19 травня 2014 року також відповідає
вимогам закону.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо судом
першої інстанції постановлено рішення
з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303. 307 ч.І п.1, 308. 314, 315,
319 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л
И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 11 грудня 2013 року в частині
відмови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до ОСОБА_4
про визнання договорів дарування
квартири недійсними - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення , однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції

Головуючий
О.В. Оверіна

Судді
К.П.
Мартинова

Ю.І.
Кравець