Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Справа № 425/3594/13-ц
Провадження № 22ц/782/1603/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Коротенко Є.В., Єрмакова Ю.В.,

при секретарі: Тищенко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Рубіжанського міського суду
Луганської області від 05 березня 2014
року по цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2, треті особи: ПТП «Транс-Ніка»,
ПП «Транс СВ», ОСОБА_4 про звернення
стягнення, -

ВСТАНОВИЛА:

10 жовтня 2013 року позивач ПАТ
комерційний Банк „Приват Банк"
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2, в якому послався,
що відповідно до кредитного договору
№25-В від 11.02.2003 року укладеного
позивачем з ПТП „Транс-Ніка",
позивачем було надано кредит у сумі 30000
євро зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 20% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 11.02.2005 року. Згідно
додатковій угоді від 11.03.2003 року цьому
позичальнику збільшено кредитний
ліміт на 15000 євро. У забезпечення
виконання зобов'язання за вказаним
кредитним договором, 11.02.2003 року між
позивачем та позичальником було
укладено договір за стави рухомого
майна: автомобіль NEOPLAN модель 116, рік
випуску 1991, тип ТЗ пасажирський автобус
№ кузову/шасі НОМЕР_2, реєстраційний
номер НОМЕР_1 (НОМЕР попередньої
реєстрації НОМЕР_3), про що було
зареєстровано у встановленому порядку
обтяження. У подальшому було виявлено,
що вказаний автомобіль без згоди
позивача було 15.08.2003 року продано
відповідачеві ОСОБА_2 У зв'язку з тим,
що позичальник за кредитним договором
неналежним чином виконував обов'язок
по поверненню кредиту та сплаті
відсотків за ним станом на 14.11.2012 року
створилася заборгованість у сумі 202720
євро складається з: 33000 євро -
заборгованість за кредитом, 79335,20 євро -
заборгованість по процентах за
користування кредитом, 90385,56 євро -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, яка не
погашена. Позивач вважає, що у зв'язку з
цим у нього виникло право вимагати
звернення стягнення на предмет
застави, оскільки при переході права
власності застава зберігає силу. Тому
позивач просить: витребувати та
передати на зберігання ПАТ
Комерційний Банк „ПриватБанк" предмет
застави - автомобіль NEOPLAN модель 116, рік
випуску 1991, тип ТЗ пасажирський автобус
№ кузову/шасі НОМЕР_2, реєстраційний
номер НОМЕР_1 (НОМЕР попередньої
реєстрації НОМЕР_3), що належить на
праві власності ОСОБА_2, а також
комплект ключів та свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу (
технічний паспорт) на зазначений
автомобіль;

в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№25-В від 11.02.2003 року у сумі 202720,76 євро,
що еквівалентно 2057192,64 гр. звернути
стягнення на предмет застави
автомобіль NEOPLAN, модель 116, рік випуску
1991, тип ТЗ пасажирський автобус №
кузову/шасі НОМЕР_2, реєстраційний
номер НОМЕР_1 (НОМЕР попередньої
реєстрації НОМЕР_3), що належить на
праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу
вказаного автомобіля ПАТ Комерційний
Банк «Приват Банк" з укладанням від
імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу
з іншою особою - покупцем, надати ПАТ
КБ „Приват Банк" всіх повноважень
необхідних для здійснення продажу, зі
зняттям вказаного автомобіля з обліку
в органах ДАІ України.

Рішенням Рубіжанського міського
суду Луганської області від 5 березня
2014 року позовні вимоги позивача
задоволено.

Суд витребував та передав на
зберігання ПАТ Комерційний Банк „
ПриватБанк" предмет застави -
автомобіль NEOPLAN, модель 116, рік випуску
1991, тип ТЗ пасажирський автобус №
кузову/шассі НОМЕР_2, реєстраційний
номер НОМЕР_1 (НОМЕР попередньої
реєстрації НОМЕР_3), що належить на
праві власності ОСОБА_2, а також
комплект ключів та свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу (
технічний паспорт) на зазначений
автомобіль.

В рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№25-В від 11.02.2003 року у сумі 202720,76 євро,
що еквівалентно 2057192,64 гр. звернув
стягнення на предмет застави
автомобіль NEOPLAN модель 116, рік випуску
1991, тип ТЗ пасажирський автобус №
кузову/шассі НОМЕР_2, реєстраційний
номер НОМЕР_1 (НОМЕР попередньої
реєстрації НОМЕР_3), що належить на
праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу
вказаного автомобіля ПАТ Комерційний
Банк „Приват Банк" з укладанням від
імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу
з іншою особою - покупцем, надав ПАТ
КБ „Приват Банк" всіх повноважень
необхідних для здійснення продажу, зі
зняттям вказаного автомобіля з обліку
в органах ДАІ України.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ
Комерційний банк „ПриватБанк" судові
витрати пов'язані зі сплатою судового
збору у розмірі 3326,30 гр.

В апеляційній скарзі відповідач
з рішення суду не згоден, посилається,
що воно не відповідає вимогам закону та
обставинам справи, суд дійшов
помилкового висновку про дотримання
позивачем строків позовної давності, а
тому неправомірно не застосував ці
строки до заявлених вимог згідно
поданої ним заяви.

Заслухавши суддю-доповідача,
осіб, яки прийняли участь у розгляді
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи, та
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення,
колегія суддів приходить до
наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Виходячи з положень ст.ст.11,60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що судом у
повному обсязі вказані вимоги закону
не дотримано у повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги
позивача суд виходив з того, що
оскільки за кредитним договором,
укладеним між позивачем та
позичальником ПТП „ Транс-Ніка"
створилася заборгованість у
зазначеній у рішенні сумі, то позивач
вправі вимагати звернення стягнення
на предмет застави вказаним ним
способом, при цьому строки звернення
до суду з такими вимогами позивачем
дотримано.

Таких висновків суд дійшов
помилково.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 1054 ЦК
України, за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові в
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від виконання
зобов'язань не допускається.

В силу ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч.1 ст. 611 цього ж
Кодексу у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки встановлені
договором або законом.

Згідно роз'яснень, викладених у п.
9 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», право вибору
способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві, що також
встановлюється ст. 20 ЦК України та
ст.ст. 3, 4 ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідно
до кредитного договору №25-В від 11.02.2003
року укладеного позивачем з ПТП
„Транс-Ніка", позивачем було надано
позичальнику кредит у сумі 30000 євро зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 20% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення 11.02.2005
року. Згідно додатковій угоді від 11.03.2003
року цьому позичальнику збільшено
кредитний ліміт на 15000 євро. У зв'язку з
тим, що позичальник за кредитним
договором неналежним чином виконував
обов'язок по поверненню кредиту та
сплаті відсотків за ним станом на
14.11.2012 року створилася заборгованість
у сумі 202720 євро складається з: 33000 євро -
заборгованість за кредитом, 79335,20 євро -
заборгованість по процентах за
користування кредитом, 90385,56 євро - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, яка не
погашена, що стало підставою для
звернення до суду з зазначеним позовом.

Вказані обставини
підтверджуються матеріалами справи, не
заперечуються сторонами.

Перевіривши доводи апелянта про
сплив позовної давності, суд приходить
до наступних висновків.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу
позовної давності пов'язується не
стільки зі строком дії (припинення дії)
договору, як з певними моментами
(фактами), які свідчать про порушення
прав особи (ст. 261 ЦК України).

Тому в законодавстві
визначаються різні поняття як "строк
дії договору", так і "строк (термін)
виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК
України).

Якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін)
виконання якого визначений вказівкою
на подію, яка неминуче має настати,
підлягає виконанню з настанням цієї
події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

П. 1.3 кредитного договору №25-В від
11 лютого 2003 року в редакції додаткової
угоди від 15 листопаду строк повернення
кредиту визначено 11 лютого 2005 року.

Як вбачається з п. 5.7. вказаної
додаткової угоди, сторони домовилися
про збільшення позовної давності,
встановивши її тривалість у 5 років, при
чому як до вимоги про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, комісії, так і до
вимоги про стягнення неустойки - пені
та штрафів за даною угодою.

П.6.1 цієї додаткової угоди
встановлено, що договір діє до повного
виконання зобов'язань сторонами.

П.20 договору застави
автотранспорту від 11 лютого 2003 року
передбачає термін його дії до повного
виконання сторонами зобов'язань за
кредитним договором та всіма
додатковими угодами до нього.

Отже, оскільки кредитним
договором та договором застави
визначено строк дії договору до
повного виконання зобов'язання за
кредитним договором, таким чином,
сплив строку повернення кредиту не є
підставою вважати, що закінчився строк
виконання зобов'язання, яке на момент
спливу строку повернення кредиту не
виконано, та саме з цього моменту
починається відлік строку позовної
давності для вимог про повернення
кредиту та звернення стягнення на
заставлене майно.

В цій частині доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду.

Разом з тим, судова колегія не
може погодитися з рішенням суду про
задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст.. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права, або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

За таких обставин, судова колегія
вважає, оскільки судом першої
інстанції неправильно застосовано
норми матеріального права, що привело
до неправильного вирішення спору, тому
у даному випадку при перевірці
законності та обґрунтованості рішення
суду першої ін станції є підстави
вийти за межі доводів апеляційної
скарги.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

В силу застави, згідно зі статтею
572 ЦК України, кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленного майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України
заставодавець має право відчужувати
предмет застави, передавати його в
користування іншій особі або іншим
чином розпоряджатися ним лише за
згодою заставодержателя, якщо інше не
встановлено договором.

Аналогічна за змістом норма
міститься в ч. 2 ст. 17 Закону України
«Про заставу».

Звернення стягнення на предмет
застави відповідно до статті 590 ЦК
України здійснюється за рішенням суду,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Частинами першою та сьомою статті
20 Закону України "Про заставу"
передбачено, що заставодержатель
набуває право звернення стягнення на
предмет застави в разі, якщо в момент
настання терміну виконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
воно не буде виконано, якщо інше не
передбачено законом чи договором.
Реалізація заставленого майна, на яке
звернено стягнення, провадиться
державним виконавцем на підставі
виконавчого листа суду або наказу
господарського суду, або виконавчого
напису нотаріусів у встановленому
порядку, якщо інше не передбачено цим
Законом чи договором.

Згідно зі статтею 25 Закону
України "Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень" у
разі задоволення судом позову про
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження в рішенні
суду зазначається спосіб реалізації
предмета забезпечувального обтяження
шляхом проведення публічних торгів або
із застосуванням однієї з процедур,
передбачених статтею 26 цього Закону,
положеннями якої передбачено такий
спосіб звернення стягнення на предмет
застави як продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем.

Аналіз наведених норм дає
підстави для висновку про те, що актами
цивільного законодавства України
надано право сторонам договору самим
обирати спосіб та порядок врегулювання
спірних питань щодо виконання умов
договору, зокрема заставодержатель має
право на власний розсуд обрати спосіб
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, у тому
числі і продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах.

Згідно зі ст.. 27 Закону України
„Про заставу" застава зберігає силу,
якщо за однією з підстав, зазначених в
законі, майно або майнові права, що
складають предмет застави, переходять
у власність іншої особи.

Застава зберігає силу і у
випадках, коли у встановленому
законом порядку відбувається
уступка заставодержателем
забезпеченої заставою вимоги іншій
особі або переведення боржником боргу,
який виник із забезпеченої заставою
вимоги, на іншу особу.

Відповідно до ст.. 10 Закону
України „Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень" у
разі відчуження рухомого майна
боржником, який не мав права його
відчужувати, особа, що придбала це
майно за відплатним договором,
вважається його добросовісним
набувачем згідно зі статтею 388
Цивільного кодексу України за умови
відсутності в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна відомостей про
обтяження цього рухомого майна.
Добросовісний набувач набуває право
власності на таке рухоме майно без
обтяжень.

Обтяжувач, права якого
порушені внаслідок дій боржника,
визначених цією статтею, вправі
вимагати від боржника відшкодування
завданих збитків.

Відповідно до положень чч. 1, 2 ст.
12 Закону України «Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень» (далі - Закон) взаємні права
та обов'язки за правочином, на підставі
якого виникло обтяження, виникають у
відносинах між обтяжувачем і боржником
з моменту набрання чинності цим
правочином, якщо інше не встановлено
законом. Реєстрація обтяження надає
відповідному обтяженню чинності у
відносинах з третіми особами, якщо інше
не встановлено цим Законом.

Судом встановлено, що у
забезпечення виконання зобов'язання за
вказаним кредитним договором, 11.02.2003
року між позивачем та позичальником
було укладено договір застави
рухомого майна: автомобіль NEOPLAN модель
116, рік випуску 1991, тип ТЗ пасажирський
автобус № кузову/шасі НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_1 (НОМЕР
попередньої реєстрації НОМЕР_3), про що
було зареєстровано у встановленому
порядку відповідне обтяження.

Відповідно до п. 7 цього договору
застави заставодавець не має права
розпоряджатися заставленим майном без
згоди заставодержателя.

Усупереч указаним положенням
матеріального права й договору
застави позичальник, не повідомивши
про це заставодержателя та не
отримавши його згоди, 2 серпня 2003 року
на підставі договору та акту
приймання-передачі вказане майно,
яке перебувало в заставі банку й
обтяження якого на час відчуження було
зареєстровано у встановленому порядку,
відчужив ПП „ Транс СВ", яке прийняло
його на підставі наказу №5 від 5 серпня
2003 року на свій баланс, як належне йому
майно, та на підставі біржової угоди
№ 2807-11 від 18.06.2009 року провело його
відчуження відповідачеві ОСОБА_2, який
19 вересня 2009 року отримав свідоцтво про
реєстрацію цього транспортного
засобу за собою.

Вказані обставини
підтверджуються матеріалами справи,
договором, актом приймання-передачі,
свідоцтвом про реєстрацію, на що суд
першої інстанції не звернув уваги.

Таким чином, судова колегія
вважає, що у даному випадку застава, яка
передбачена стосовно спірного
автомобіля вказаним вище договором
застави між позивачем та
позичальником за кредитним договором,
свою чинність для відповідача не
зберігає.

Отже, у позивача не виникло право
вимагати звернення стягнення
заборгованості за кредитним договором
позичальника ПТП „Транс-Ніка" на
спірний автомобіль, власником якого є
відповідач на законних підставах.

Позивач у даному випадку має
право вимагати від позичальника
відшкодування збитків, які завдано
діями позичальника по відчуженню
вказаного автомобіля.

Враховуючи викладене, судова колегія
вважає, що оскаржуване судове рішення
суду першої інстанції, не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
висновки суду не відповідають
обставинам справи та вимогам закону,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду;

5) постановити ухвалу про повне або
часткове скасування рішення суду
першої інстанції і направити справу на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно зі ст.. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення, якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Таким чином, судова колегія
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Колегія суддів, керуючись ст.ст. 303-304,
307, 309, ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Рубіжанського міського суду
Луганської області від 05 березня 2014
року - скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволені позову
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2, треті особи: ПТП «Транс-Ніка»,
ПП «Транс СВ», ОСОБА_4 про звернення
стягнення - відмовити.

Це рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
його проголошення.

Головуючий :

Судді: