АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/4905/14
Справа № 636/1735/14-ц
Категорія: стягнення аліментів
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Тичкової
О.Ю.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Чугуївського міського суду
Харківської області від 10 червня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення аліментів на
утримання неповнолітніх дітей, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року позивачка ОСОБА_3
звернулась до суду з вищезазначеним
позовом, у якому вказувала на те, що з
12.08.2000 року вони з відповідачем по
справі ОСОБА_2 перебували в
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3

Рішенням Чугуївського міського суду
від 14.12.2011 року укладений між ними шлюб
було розірвано, а діти залишилися
проживати з позивачкою, яка самостійно
їх виховує та утримує, позаяк її
колишній чоловік дітьми не цікавиться
й будь-якої матеріальної допомоги на їх
утримання їй не надає.

Посилаючись на вказані обставини,
позивачка ОСОБА_3 просила суд стягнути
з відповідача ОСОБА_2 на її користь
аліменти на утримання їхніх
неповнолітніх дітей в розмірі 500,00 грн.
щомісячно на кожну дитину до
досягнення ними повноліття.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3
заявлені нею вимоги підтримала в
повному обсязі й наполягала на їх
задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2, заявлені до нього
вимоги визнав частково, та не
заперечуючи свого обов'язку щодо
утримання своїх неповнолітніх дітей,
вказував на те, що з урахуванням його
заробітку він не спроможний сплачувати
аліменти своїй колишній дружині в
заявленому неї розмірі, та просив суд
встановити їх розмір у сумі 250,00 грн. на
кожну дитину щомісяця.

Рішенням Чугуївського міського суду
Харківської області від 10 червня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
в повному обсязі.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивачки ОСОБА_3 аліменти на
утримання їхніх неповнолітніх дітей
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 у
розмірі 500,00 грн. на кожну дитину
щомісячно, починаючи з 08 травня 2014 року
та до досягнення дітьми повноліття.

Зазначене рішення суду в межах
стягнення аліментів на утримання дітей
за один місяць допущено до негайного
виконання.

При цьому судом першої інстанції
вирішено й питання судових витрат по
справі.

Не погодившись частково із таким
рішенням міського суду, відповідач
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить
змінити це судове рішення в частині
визначеного судом розміру аліментів,
які підлягають стягненню з нього на
користь позивачки ОСОБА_3, та ухвалити в
цій частині нове рішення з урахуванням
його дійсного матеріального становища.

В обґрунтування своєї скарги
відповідач ОСОБА_2 посилається на
неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин, що мають значення
для справи, та порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що
він працює на постійній роботі та має
щомісячний заробіток близько 1 500,00 грн.,
інших постійних доходів він не має,
проте суд першої інстанції приймаючи
рішення у справі, на зазначені
обставини уваги не звернув, у зв'язку з
чим стягнув з нього на користь
колишньої дружини аліменти на
утримання їхніх неповнолітніх дітей
загальний розмір яких перевищує його
щомісячний заробіток (доход).

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду в оскаржуваній його частині
відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства й
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності та
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує зокрема
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущений строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку рішення суду
першої інстанції, ухвалене по справі,
не в повній мірі відповідає цим вимогам
процесуального закону.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН
про права дитини від 20 листопада 1989
року, яка ратифікована Постановою
Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від
27 лютого 1991 року та набула чинності для
України 27 вересня 1991 року, держава
визнає право кожної дитини на рівень
життя, необхідний для фізичного,
розумового, духовного, морального і
соціального розвитку дитини. Батьки
або інші особи, які виховують дитину,
несуть основну відповідальність за
забезпечення в межах своїх здібностей
і фінансових можливостей умов життя,
необхідних для розвитку дитини.

Обов'язок батьків утримувати дитину
встановлений на законодавчому рівні, а
саме: ст. 180 СК України.

Відповідно до цієї правової норми
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття.

При цьому обов'язок утримувати дитину є
рівною мірою обов'язком як матері так і
батька, тобто обов'язком особистим,
індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ст. 181 СК способи
виконання батьками свого обов'язку
утримувати дитину визначаються за
домовленістю між ними.

За рішенням суду кошти на утримання
дитини (аліменти) присуджуються у
частці від доходу її матері, батька і
(або) у твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів, суд
відповідно до ст. 182 того ж Кодексу
повинен враховувати:

- стан здоров'я та матеріальне
становище дитини;

- стан здоров'я та матеріальне
становище платника аліментів;

- наявність у платника
аліментів інших дітей, непрацездатних
батьків;

- інші обставини, що мають
істотне значення.

Як роз'яснено в п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
р. N 3 «Про застосування судами окремих
норм Сімейного кодексу України при
розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»,
відсутність домовленості між батьками
про сплату аліментів на дитину є
підставою для звернення до суду з
відповідним позовом того із них, з ким
вона проживає.

Вирішуючи питання щодо розміру
аліментів, суд повинен ураховувати:
стан здоров'я, матеріальне становище
дитини і платника аліментів; наявність
в останнього інших неповнолітніх
дітей, непрацездатних чоловіка,
дружини, батьків, повнолітніх дочки,
сина; інші обставини, що мають істотне
значення.

Розмір аліментів на одну дитину не може
бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182
СК. Що ж до максимального розміру
аліментів, які стягуються з боржника,
то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону
України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV «Про
виконавче провадження» він не повинен
перевищувати 50 відсотків заробітної
плати цієї особи.

Як встановлено по справі, позивачка
ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2, дійсно з
12.08.2000 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8, 9, 10).

Укладений між сторонами шлюб було
розірвано в судовому порядку за
ініціативою позивачки, а діти залишися
проживати з нею та перебувають на її
утриманні та забезпеченні, що
сторонами спору визнається й не
заперечується.

Як вбачається з довідок
Мосьпанівського навчально-виховного
комплексу Чугуївської районної ради
Харківської області, позивачка ОСОБА_3
працює в цьому навчально-виховному
комплексі на посаді вихователя. При
цьому її заробітна плата за останні 6
місяців складає: грудень 2013 р. - 1485,69
грн., січень 2014 р. - 1592,58 грн., лютий 2014 р. -
1676,40 грн., березень 2014 р. - 1600,22 грн.,
квітень 2014 р. - 1689,80 грн., травень 2014 р. -
1716,59 грн. (а.с. 33. 34).

Як свідчать довідки Чугуєвської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління мін
доходів у Харківській області та
Малого приватного підприємства «АТОС»,
відповідач ОСОБА_2 постійно працює в
зазначеному підприємстві з травня 2012
року. Розмір його щомісячної
заробітної плати з урахуванням
утриманих податків та зборів не
перевищує 1400,00 грн. (а.с. 22, 23).

При цьому матеріали цивільної справи
не містять будь-яких об'єктивних,
належних та допустимих, в розумінні
ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на
підтвердження того, що окрім
отримуваної зарплати за своїм
постійним місцем роботи відповідач
ОСОБА_2 має ще й інші доходи чи
заробітки.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, на зазначені
обставини та роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України належної уваги
не звернув, у зв'язку з чим,
задовольнивши заявлені позивачкою
ОСОБА_3 позовні вимоги в повному обсязі
та визначивши розмір аліментів, які
підлягають стягненню з відповідача
ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 на
утримання їхніх неповнолітніх дітей у
сумі 500,00 грн. на кожну дитину, фактично
залишив відповідача ОСОБА_2 як платника
аліментів без засобів до існування.

За таких обставин, приймаючи до уваги
наведене вище, рішення Чугуївського
міського суду Харківської області від
10 червня 2014 року в оскаржуваній його
частині не може бути визнане законним,
обґрунтованим, а тим паче справедливим,
у зв'язку з чим судова колегія вважає за
необхідне на підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України змінити це судове рішення,
зменшивши розмір щомісячних аліментів,
які підлягають стягненню з відповідача
ОСОБА_2. на користь позивачки ОСОБА_3 на
утримання їхніх дітей, з 500,00 грн. до 250,00
грн. на кожну дитину.

При цьому судова колегія вважає
доцільним зазначити, що прийняте
апеляційним судом у справі рішення
будь-яким чином не позбавляє позивачку
ОСОБА_3 права на звернення в подальшому
до суду з позовом про збільшення
розміру аліментів, які підлягають
стягненню з її колишнього чоловіка -
ОСОБА_2 на утримання їхніх
неповнолітніх дітей, у разі зміні
матеріального становища платника
аліментів в кращу сторону, відповідно
до ст. 192 СК України та наявності
відповідних доказів на підтвердження
зазначеної обставини.

Таким чином, на підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 180, 181, 182 СК України,
ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 58, 59, 60, 303, 304, 307, п.п. 1, 2, 4
ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Чугуївського міського суду
Харківської області від 10 червня 2014
року - змінити.

Зменшити розмір щомісячних аліментів,
які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 на утримання їхніх
неповнолітніх дітей: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 500,00 грн. до 250,00
грн. на кожну дитину до досягнення
дітьми повноліття.

У решті рішення Чугуївського міського
суду Харківської області від 10 червня
2014 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: