Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 червня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Готри Т.Ю.,

суддів - Кеміня М.П., Джуги С.Д.

при секретарі: Гаврилко В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відкритого акціонерного товариства
«Воловецький лісокомбінат» на рішення
Воловецького районного суду від 13
лютого 2013 року та додаткове рішення
цього ж суду від 29 липня 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до відкритого
акціонерного товариства «Воловецький
лісокомбінат» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до відкритого
акціонерного товариства «Воловецький
лісокомбінат» (далі по тексту - ВАТ
«Воловецький лісркомбінат») про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Позовну вимогу обґрунтовував тим, що
він перебував з відповідачем у
трудових відносинах, які припинилися
16.10.2008 року. Відповідач після
звільнення не провів з ним повного
розрахунку, а саме не виплатив йому 7473,73
грн. заробітної плати та компенсації за
невикористану відпустку.

Дані обставини встановлені рішенням
Воловецького районного суду від 30.07.2010
року та рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 29.10.2010 року,
яким стягнуто з відповідача на його
користь 7473,73 грн. заробітної плати та
компенсації за невикористану
відпустку.

Однак остаточно заборгованість
відповідача перед ним з оплати праці
була погашена лише 08.02.2012 року.

За таких обставин просив суд, на
підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України,
стягнути з відповідача середній
заробіток за затримку розрахунку при
звільненні за період з 01.08.2010 року по
08.02.2012 року в розмірі 14 511,03 грн. та 904,32
грн. компенсації за порушення строків
виплати заробітної плати.

Рішенням Воловецького районного суду
від 23.04.2012 року, яке було залишене без
змін ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 14.06.2012 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21.11.2012 року
вказані судові рішення скасовані, а
справу передано на новий судовий
розгляду до суд першої інстанції.

При новому судовому розгляді
Воловецьким районним судом ухвалено
рішення від 13.02.2013 року, яким позов
ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ВАТ
«Воловецький лісокомбінат» на користь
ОСОБА_2 14 511,03 грн. середнього заробітку
за час затримки проведення розрахунку
при звільненні за період 01.08.2010 року по
08.02.2012 року. Додатковим рішенням
Воловецького районного суду від 29.07.2013
року стягнуто з ВАТ «Воловецький
лісокомбінат» на користь ОСОБА_2
компенсацію за порушення строків
виплати заробітної плати в сумі 904,32
грн.

Не погоджуючись з даними судовими
рішеннями відповідач оскаржив їх в
апеляційному порядку.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 17.01.2014 року
апеляційну скаргу ВАТ «Воловецький
лісокомбінат» на рішення Воловецького
районного суду від 13.02.2013 року
задоволено, вказане рішення скасовано
і відмовлено у задоволенні позовної
вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього
заробітку за час затримки проведення
розрахунку при звільненні. Апеляційну
скаргу ВАТ «Воловецький лісокомбінат»
на додаткове рішення Воловецького
районного суду від 29.07.2013 року
задоволено частково, це рішення
змінено шляхом зменшення суми
компенсації втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків виплати до
442,44 грн.

Однак ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16.04.2014 року
вищезазначене рішення апеляційного
суду скасовано, а справу передано на
новий апеляційний розгляд.

Таким чином, предметом даного
апеляційного оскарження є дві
апеляційній скарги ВАТ «Воловецький
лісокомбінат» на рішення Воловецького
районного суду від 13.02.2013 року та на
додаткове рішення цього ж суду від
29.07.2013 року.

У апеляційній скарзі на рішення
Воловецького районного суду від 13.02.2013
року ВАТ «Воловецький лісокомбінат»
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову. Зокрема зазначає, що судове
рішення про стягнення з відповідача
компенсації за використані дні
відпустки не було виконано, оскільки
всі рахунки апелянта були арештовані у
зв'язку із виконанням зведеного
виконавчого провадження. Вважає, що
після набуття чинності рішення про
стягнення про стягнення суми
компенсації за невикористані дні
відпустки, дані відносини регулюються
ЗУ «Про виконавче провадження», а не ст.
117 КЗпП України.

У апеляційній скарзі на додаткове
рішення Воловецького районного суду
від 29.07.2013 року апелянт просить його
скасувати, відмовивши у стягненні
компенсації. В обґрунтування даної
скарги зазначає, що середній заробіток
за час розрахунку при звільненні має
разовий характер, а відтак не підлягає
індексації.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника апелянта Дрюченко О.С.,
перевіривши доводи апеляційних скарг і
матеріали справи, колегія суддів
вважає що апеляційна скарга на рішення
суду підлягає частковому задоволенню,
а апеляційна скарг на додаткове
рішення підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. А ч.3 ст. 303 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Встановлено, що згідно рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 29.10.2010 року позов ОСОБА_2
задоволено частково та стягнуто з
відповідача на користь ОСОБА_2 7473,73 грн.
заборгованості по заробітній платі та
компенсації за невикористану
відпустку.

Дане рішення фактично було виконано
06.02.2012 року, що підтверджується
відповідним платіжним дорученням
(а.с.60).

Задовольняючи позовну вимогу про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, суд першої
інстанції виходив з обґрунтованості
даної позовної вимоги.

З даними висновками суду першої
інстанції повністю погоджується
колегія суддів, оскільки такі
ґрунтуються на приписах ст.ст. 47, 116, 117
КЗпП України.

Разом з цим, відхиляє посилання
апелянта на те, що дане рішення
добровільно не було виконано через
відсутність коштів та накладення
арешту на його майно державним
виконавцем зважаючи на наступне.

Зі статті 117 КЗпП України дійсно слідує,
що відповідальність роботодавця за
даною нормою настає за наявності вини.

Зі змісту постанови про накладення
арешту на кошти апелянта від 13.04.2009 року
вбачається, що такий арешт було
накладено у зв'язку із необхідністю
погашення боргів, що виникли внаслідок
неналежної господарської діяльності,
яку здійснював відповідач.

Тобто накладення арешту на рахунки
відповідача не свідчить про
відсутність вини, оскільки
незадовільна господарська діяльність
є результатом дій (бездіяльності)
самого товариства і його посадових
осіб. Відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Також не ґрунтуються на вимогах закону
доводи апеляційної скарги про те, що
після набуття чинності рішення про
стягнення про стягнення суми
компенсації за невикористані дні
відпустки, дані відносини регулюються
ЗУ «Про виконавче провадження», а не ст.
117 КЗпП України, оскільки абсолютно
протилежного висновку дійшов
Верховний Суд України в своїй
Постанові №6-144цс13 від 29.01.2014 року, яка є
обов'язковою для всіх судів України (ч.2
ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Разом з тим колегія суддів не може
погодитись з розміром середнього
заробітку стягнутого судом зважаючи на
наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Про нараховані суми, належні
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

За змістом п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року "Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці" у разі
часткового задоволення позовних вимог
працівника про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні суд визначає розмір
такого відшкодування з урахуванням
розміру спірної суми, на яку працівник
мав право, частки, яку вона становила у
заявлених вимогах, істотності цієї
частки порівняно із середнім
заробітком та інших конкретних
обставин справи.

Тобто застосування принципу
співмірності при визначенні розміру
відшкодування працівникові середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні є правом суду.

У справі, що розглядається, апеляційний
суд виходить з того, що позовні вимоги
ОСОБА_2 про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні підлягають частковому
задоволенню, оскільки установлено, що
через наявність спору з приводу
розміру невиплаченої при звільненні
заробітної плати заявлені ОСОБА_2
позовні вимоги на суму 18394,77 грн. (10 921,04
(зарплата) + 7473,73 (невикористана
відпустка) = 18 394,77) рішенням
апеляційного суду Закарпатської
області від 29.10.2013 року задоволено
частково та стягнуто лише 7473,73 грн.
заборгованості по заробітній платі та
невикористаній відпустці (що становить
близько 40% від заявлених вимог), а у
зв'язку із частковим задоволенням
вимог ОСОБА_2 про стягнення
невиплаченої заробітної плати, розміру
невиплаченої заробітної плати,
істотності частки невиплачених ОСОБА_2
при звільнені сум порівняно із
середнім заробітком слід застосувати
принцип співмірності і визначити
розмір такого відшкодування в сумі 5804,41
грн. (14 511,03 * 40% = 5804,41).

При цьому колегія суддів враховує
висновки викладені в Постанові
Верховного Суду України № 6-54цс11 від
16.01.2012 року.

За таких обставин рішення Волвецького
районного від 13.02.2013 року про стягнення
з відповідача середнього заробітку за
час затримки розрахунку підлягає зміні
шляхом зменшення такої суми до 5804,41
грн..

Також колегія суддів не може
погодитись додатковим рішенням
Воловецького районного суду від 29.07.2013
року, яким стягнуто з відповідача на
користь позивача компенсацію за
порушення строків виплати заробітної
плати в сумі 904,32 грн. з наступних
підстав.

Стягуючи на користь позивача
компенсацію втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням встановлених
строків їх виплати суд першої
інстанції посилався на ст.34 Закону
України «Про оплату праці» відповідно
до якої компенсація працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати
провадиться відповідно до індексу
зростання цін на споживчі товари і
тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Однак суд не звернув уваги на те, що із
змісту вказаної статті, норм Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати»,
Порядку проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 21 січня
2001 року № 159, вбачається, що зазначена
компенсація виплачується працівникам
за період перебування їх у трудових
відносинах у зв'язку з чим у них виникло
право на їх отримання та виплату. Як
вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2
було звільнено 16 жовтня 2008 року.

Порушене право позивача у зв'язку з
непроведенням з ним розрахунку у
встановлені ст. 116 КЗпП України строки
підлягає захисту в порядку
передбаченому ст. 117 цього Кодексу, а не
на підставі наведених нормативних
документів.

Саме такий висновок викладено в ухвалі
Вищого спеціалізованого суду України
від 16.04.2014 року винесеній по даній
справі, і такий є обов'язковим для
апеляційного суду згідно ч.4 ст.338 ЦПК
Кураїни.

З врахуванням вищенаведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
додаткове рішення Воловецького
районного суду від 29.07.2013 року,
відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України,
підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.116, 117 КЗпП України,
ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 338 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відкритого
акціонерного товариства «Воловецький
лісокомбінат» на рішення Воловецького
районного суду від 13 лютого 2013 року
задовольнити частково.

Змінити рішення Воловецького
районного суду від 13 лютого 2013 року,
зменшивши суму середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, яка підлягає стягненню з
відкритого акціонерного товариства
«Воловецький лісокомбінат» на користь
ОСОБА_2 до 5804 (п'ять тисяч вісімсот
чотири) гривень 41 (сорок одна) копійка.

У решті рішення Воловецького районного
суду від 13 лютого 2013 року залишити без
змін.

Апеляційну скаргу відкритого
акціонерного товариства «Воловецький
лісокомбінат» на додаткове рішення
Воловецького районного суду від 29
липня 2013 року задовольнити.

Скасувати додаткове рішення
Воловецького районного суду від 29
липня 2013 року та відмовити у
задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до
відкритого акціонерного товариства
«Воловецький лісокомбінат» про
стягнення компенсації втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням
встановлених строків їх виплати.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, після чого
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Суддя-доповідач

Судді