Провадження № 2/755/2444/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2014 р. Дніпровський
районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.
О.

при секретарях Зіньковській
Ю.М., Лисенко М. В., Бондар О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Головне управління
юстиції в місті Києві про визнання
заповіту недійсним та зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа:
Головне управління юстиції у місті
Києві про встановлення фактів, що мають
юридичне значення та усунення особи
від права на спадкування, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2, третя особа: Головне
управління юстиції в місті Києві про
визнання заповіту недійсним
посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5
померла її рідна тітка, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була рідною сестрою її
покійної матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Тітку відвідувала 1-2 рази на рік,
оскільки, вона проживає з сім'єю у
Російській Федерації і не мала
можливості часто приїздити, але часто
телефонувала, переймалась її здоров'ям,
купувала ліки та привозила гроші. З
кінця 80-х років тітка захворіла та
вперше потрапила до лікарні «Павлова»
у депресивному стані з підозрою на
шизофренію. З того часу вона
знаходилась на лікуванні в
спеціалізованих установах та
перебувала на обліку в
психоневрологічному диспансері. Жінка,
яка останнім часом приходила до тітки
чомусь не повідомила її про смерть
тітки, тому вона не була присутня на
похоронах. 09.08.2012 року вона приїхала до
Києва та звернулась до державного
нотаріуса з заявою про прийняття
спадщини і тоді дізналась, що 21.07.2011
року тітка склала заповіт на
відповідача, яка є донькою жінки, яка
останні 5-6 місяців нібито допомагала
тітці по господарству. На момент
складання заповіту тітка вже близько
двадцяти років хворіла на шизофренію і
почастішали випадки не сприйняття
дійсності подій. Тому просить суд
визнати недійсним заповіт ОСОБА_3, який
був складений на користь ОСОБА_2 та
стягнути судові витрати.

В судовому засіданні позивач та
її представник позовні вимоги за
первісним позовом підтримали в повному
обсязі та просили суд визнати
недійсним заповіт ОСОБА_3, складений на
користь ОСОБА_2, оскільки, ОСОБА_3 на
момент складання заповіту не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними. Зустрічний позов
вважають не обґрунтованим та просили
суд відмовити в задоволенні
зустрічного позову в повному обсязі.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні позов не визнали,
ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_1, третя особа: Головне
управління юстиції у місті Києві про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення та усунення особи від права на
спадкування посилаючись на те, що
ОСОБА_3 дійсно за станом здоров'я
потребувала стороннього догляду, але
за психічним станом вона була здорова і
розуміла значення своїх дій та могла
керувати ними. Заповіт на її користь
був посвідчений нотаріусом, який був
прочитаний вголос заповідачем та нею
особисто підписаний. В листопаді 2011
року інший нотаріус посвідчив
довіреність, якою ОСОБА_3 уповноважила
її отримувати пенсію. Ні у кого з
нотаріусів не виникла підозра щодо
недієздатності ОСОБА_3 і тому не було
відмовлено в посвідченні нотаріальних
дій. ОСОБА_1 мала реальну можливість
надавати допомогу ОСОБА_3, але вона
навмисно ухилилась від надання
допомоги, достовірно знаючи, що ОСОБА_3
потребує стороннього догляду й
доглядати за нею більше нікому. Тому
просила суд в задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовити повністю; встановити
факт, що ОСОБА_3 перебувала у
безпорадному стані й потребувала
стороннього догляду; встановити факт,
що ОСОБА_1 ухилилась від надання
допомоги ОСОБА_3; усунути ОСОБА_1 від
права на спадщину, що відкрилась після
смерті ОСОБА_3

Третя особа в судове засідання не
з'явилась, про день, час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, надійшла заява в якій просить
розглядати справу у відсутність
представника.

Суд, вислухавши пояснення
позивача, представника позивача,
відповідача, представника відповідача,
свідків, дослідивши матеріали справи
приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів
справи, ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_3 (т.1
а.с.47). Після смерті якої відкрилась
спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яка
належала останній на праві приватної
власності (т. 1 а.с.51).

ОСОБА_3 21 липня 2011 року було зроблено
розпорядження на випадок своєї смерті,
а саме: належну їй на праві приватної
власності квартиру АДРЕСА_1 заповіла
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, заповіт
посвідчено приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстровано в
реєстрі за № 2550 (т. 1 а.с.48).

Наполягаючи на задоволенні позову
позивач зазначила, що вона постійно
проживає разом зі своєю сім'єю у Росії.
Двічі на рік вона відвідувала свою
тітку і частенько телефонувала,
спілкувалась з нею по телефону. На
похоронах вона не була присутня,
оскільки їй не було відомо про смерть
тітки. Жінка, яка останнім часом
приходила до тітки не повідомила їй про
смерть тітки та про дату похорону,
уникала телефонних розмов та
зустрічей. Після смерті тітки
відмовилась віддавати документи на
квартиру пославшись на зайнятість та
відсутність їх взагалі.

Матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, була
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка ІНФОРМАЦІЯ_6
померла, що підтверджується
свідоцтвами про народження,
свідоцтвами про укладення шлюбу та
свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.17, 18, 20, 21,
26). З архівних довідок від 20.05.2014 року
№01-38/751, №01-38/75 та №01-38/753 вбачається, що
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 були рідними сестрами, а
відтак ОСОБА_3 є рідною тіткою ОСОБА_1 (т.
2 а.с.30, 31, 32).

З копії спадкової справи до майна
померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 (т. 1
а.с.76-109) вбачається, що 22 березня 2012 року
ОСОБА_2 звернулась до Першої Київської
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3
(т. 1 а.с.77), а 09 серпня 2012 року з
аналогічною заявою звернулась ОСОБА_1
(т. 1 а.с.95).

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю (ч.1 ст.
1234 ЦК України).

Заповіт, як вид одностороннього
правочину (дія особи спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, повинен
відповідати загальним вимогам,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину, серед яких, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК
України).

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну
дієздатність має фізична особа, яка
усвідомлює значення своїх дій та може
керувати ними. Цивільною дієздатністю
фізичної особи є її здатність своїми
діями набувати для себе цивільних прав
і самостійно їх здійснювати, а також
своїми діями створювати для себе
цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання.

За правилом ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги
за первісним позовом, позивач та її
представник посилаються як на підставу
визнання заповіту недійсним, що ОСОБА_3
з кінця 80-х років захворіла та вперше
потрапила до лікарні «Павлова» у
депресивному стані з підозрою на
шизофренію. З того часу вона
знаходилась на лікуванні в
спеціалізованих установах та
перебувала на обліку в
психоневрологічному диспансері, а тому
на момент складання заповіту не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено,
правила статті 225 ЦК поширюються на ті
випадки, коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК. При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225, частини другої
статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145
ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі
сторін зобов'язаний призначити
посмертну судово-психіатричну
експертизу. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

З акту посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи № 1037
від 18 грудня 2013 року вбачається, що
«ОСОБА_3 на час складання заповіту на
користь ОСОБА_2 21 липня 2011 року
страждала стійким хронічним психічним
розладом: Органічне ураження головного
мозку з вираженим психоорганічним
синдромом та транзиторними
ефективними коливаннями настрою (МКХ-10
F 07.9). ОСОБА_3 на час складання заповіту
на користь ОСОБА_2 21 липня 2011 року не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними.» (т. 1 а.с.240-245).

Враховуючи те, що на момент підписання
заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ними, тому заповіт підлягає визнанню
недійсним.

Наполягаючи на задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 суду
пояснила, що останні місяці свого життя
ОСОБА_3 дійсно за станом свого здоров'я
потребувала стороннього догляду, який
їй надавала вона та її матір. ОСОБА_1 не
доглядала за ОСОБА_3 та не цікавилась
умовами її проживання та тим, хто надає
допомогу ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1224 ЦК України, за
рішенням суду особа може бути усунена
від права на спадкування за законом,
якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми
закону, суд при вирішенні такої справи
повинен установити і факт ухилення
особи від надання спадкодавцеві
допомоги, і факт перебування
спадкодавця в безпорадному стані через
похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво
та його потребу в допомозі цієї особи.

Постановою Пленуму Верховного
Суду України №7 «Про судову практику у
справах про спадкування» від 30.05.2008
року пунктом 6 роз'яснено, правило
абзацу другого частини третьої статті
1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана
була утримувати спадкодавця згідно з
нормами Сімейного кодексу України.
Факт ухилення особи від виконання
обов'язку щодо утримання спадкодавця
встановлюється судом за заявою
заінтересованої особи (інших
спадкоємців або територіальної
громади). При цьому слід враховувати
поведінку особи, розуміння нею свого
обов'язку щодо надання допомоги, її
необхідність для існування
спадкодавця, наявність можливості для
цього та свідомого невиконання такою
особою встановленого законом
обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем,
який мав право на утримання, позову про
стягнення аліментів до особи, яка
претендує на спадщину, не є достатньою
підставою для відмови в позові про
усунення від права на спадкування.

Правило частини п'ятої статті
1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за
законом, зокрема й тих, які відповідно
до СК не були зобов'язані утримувати
спадкодавця.

Безпорадний стан слід розуміти як
безпомічність особи, неспроможність її
своїми силами через похилий вік, тяжку
хворобу або каліцтво фізично та
матеріально самостійно забезпечити
умови свого життя, у зв'язку з чим ця
особа потребує стороннього догляду,
допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який потребував
допомоги, полягає в її умисних діях чи
бездіяльності, спрямованих на
уникнення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Таким чином, ухилення
характеризується умисною формою вини.

Крім того, суду належить з'ясовувати, чи
потребував спадкодавець допомоги від
спадкоємця за умови отримання її від
інших осіб і чи мав спадкоємець
матеріальну й фізичну змогу надавати
таку допомогу.

Вимога про усунення спадкоємця
від права на спадкування може бути
пред'явлена особою, для якої таке
усунення породжує пов'язані зі
спадкуванням права та обов'язки,
одночасно з її позовом про одержання
права на спадкування з підстав,
визначених у частині другій статті 1259
ЦК.

Свідок ОСОБА_8 в судовому
засіданні пояснила, що у ОСОБА_3 було
дві сестри: ОСОБА_9 та ОСОБА_4, яка вже
померла. У ОСОБА_9, яка жила в Керчі, так
само як у ОСОБА_3 не було дітей пенсії
були маленькі, а тому ОСОБА_1 та її брат
допомагали ОСОБА_3 матеріально. ОСОБА_9
проживала по шість місяців в ОСОБА_3 і
коли їхала в Керчь не знала кому
довіряти і тому принесла всі документи
їй. Заповіт бачила, він був великий,
заповіт складено на ОСОБА_2, але
доглядала за ОСОБА_3 мати ОСОБА_2 ОСОБА_3
не читала, не писала та погано бачила.

ОСОБА_11, яка є сусідкою ОСОБА_2 в
судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1
не бачила. Протягом останніх 6-7 років до
ОСОБА_3 приїздила її сестра ОСОБА_9 з
Керчі і жила з нею, а на літо знову їхала
в Керчь. ОСОБА_9 в неї питала, чи знає
вона когось, щоб міг доглянути ОСОБА_3 і
так вона познайомила ОСОБА_9 з матір'ю
відповідача. Знає, що здоров'я у ОСОБА_3
було нормальне, лише за місяць до
смерті вона стала лежачою. ОСОБА_9
залишила гроші на догляд за ОСОБА_3, але
скільки не знає. ОСОБА_3 в безпорадному
стані не була, але останній місяць не
могла себе обслуговувати. Не знає, який
саме догляд необхідний був за ОСОБА_3,
але бачила психічні відхилення.

Свідок ОСОБА_12 в судовому
засіданні пояснила, що вона є сусідкою
відповідача. В квартирі ОСОБА_3 була
лише один раз та знає, що покійна не
могла себе обслуговувати. У ОСОБА_3 була
гіпертонія та хвороба серця. Про стан
здоров'я ОСОБА_3 вона не знала до тих
пір, поки відповідач не почала за нею
доглядати. ОСОБА_1 бачила лише раз вже
після смерті ОСОБА_3

В судовому засіданні допитана в
якості свідка ОСОБА_13, яка є знайомою
відповідача пояснила, що у вересні 2011
року відповідач шукала людину, яка б
могла допомогти доглянути за хворою
особою. Вона допомагала доглядати за
ОСОБА_3 з перших чисел жовтня до кінця
січня місяця, по чотири години в день, з
яких грошей їй платили за роботу вона
не знає. Родичів ОСОБА_3 вона не бачила
та не знає про них нічого. Про те, що
ОСОБА_3 була психічно хворою перший раз
чує, так як вона була адекватною
людиною похилого віку.

Даючи оцінку показам свідків та іншим
доказам, суд приходить до висновку, що
зустрічний позов задоволенню не
підлягає з підстав недоведеності. Так,
позивачем за зустрічним позовом не
доведений факт того, що ОСОБА_1 розуміла
свій обов'язок щодо надання допомоги,
її необхідність для існування тітки,
наявність можливості для надання
допомоги та свідомого невиконання
ОСОБА_1 встановленого законом
обов'язку. Крім того, в судовому
засіданні позивачем за зустрічним
позовом не доведено факт щодо
безпорадного стану ОСОБА_3, її потреби в
отриманні допомоги саме від
племінниці, яка проживає в іншій країні
за умови надання допомоги сестрою й
сторонніми людьми та ухилення ОСОБА_1
від надання допомоги ОСОБА_3, проте
відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК лише при
одночасному настанні цих обставин і
доведеності зазначених фактів у їх
сукупності спадкоємець може бути
усунений від права на спадщину.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Отже, підлягає стягненню з відповідача
на користь позивача сплачений в дохід
держави судовий збір в сумі 107 грн. 30
коп. та 3180 грн. 74 коп. витрат за
проведення експертизи.

Враховуючи викладене суд вважає, що
позовні вимоги за первісним позовом є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню, зустрічний позов не
підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 30, 202, 203, 225, 1216, 1217, 1224, 1233, 1234, 1259 ЦК
України, постановою Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», постановою
Пленуму Верховного Суду України №7
«Про судову практику у справах про
спадкування» від 30.05.2008 року, ст.ст. 10, 11,
58, 60, 131, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
Головне управління юстиції в місті
Києві про визнання заповіту недійсним
задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_3,
складений на користь ОСОБА_2,
посвідчений 21 липня 2011 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 2550.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 107
грн. 30 коп. судового збору та 3180 грн. 74
коп. витрат за проведення експертизи.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: Головне управління
юстиції у місті Києві про встановлення
фактів, що мають юридичне значення та
усунення особи від права на
спадкування відмовити.

До суду може бути подана апеляційна
скарга на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які не були присутні при його
оголошенні протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Суддя
Н.О. Яровенко