Провадження № 2/522/1980/14
26 червня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси у складі:
головуючого - судді Кічмаренко С.М.,
при секретарі - Науменко Г.О.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, за участю органу опіки та
піклування - Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради,
про позбавлення батьківських прав,
ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом, в
якому зазначив, що 18.09.1992р. між ним та
ОСОБА_2, яка після шлюбу стала носити
його прізвище, укладено шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син -
ОСОБА_5, та ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_9.
Рішенням Суворівського районного суду
м. Одеси від 25.01.2002р. шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 розірвано.

Діти залишилися проживати з позивачем.

20.09.2002р., між ОСОБА_1 та ОСОБА_6,
зареєстровано шлюб. Після шлюбу ОСОБА_6
стала носити прізвище ОСОБА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 народилася донька - ОСОБА_8.

Позивач вказує, що з моменту реєстрації
20.09.2002р. між ним та ОСОБА_6 шлюбу, вони,
разом з дітьми від першого шлюбу, та їх
спільною дитиною, проживають однією
сім'єю.

В свою чергу ОСОБА_2, ще до розірвання
25.01.2002р. шлюбу перестала проживати
разом з малолітніми на той час дітьми
ОСОБА_5 та ОСОБА_9, та на протязі всього
часу до моменту звернення з позовом не
піклується про дітей, не зустрічається
та не спілкується з ними, участі у
вихованні та забезпеченні умов їх
життя не приймає.

У 2013р. позивач звернувся до відповідача
з проханням надати дозвіл на виїзд їх
спільних дітей за кордон на нетривале
навчання. Однак, остання відмовила у
наданні такої згоди, а для вирішення
питання навчання дітей зустрічатися з
позивачем відмовилася, у зв'язку з чим
ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним
позовом.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 02.08.2013р., яке набрало
законної сили, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про виїзд дітей за кордон без згоди
відповідача був задоволений.

Таким чином, як стверджує позивач,
відповідач повністю уникає вирішення
будь-яких питань, пов'язаних з
вихованням та утриманням дітей, а тому
має бути позбавлений батьківських прав
у відношенні їх спільних дітей: ОСОБА_5
та ОСОБА_9.

Позивач у судове засідання не з`явився.
Надав суду заяву в якій просить
розглядати справу за його відсутністю,
позовні вимоги підтримує у повному
обсязі та просить його задовольнити.

Відповідачка у судові засідання не
з'являлася, хоча була своєчасно та
належним чином сповіщена про них.
Участі свого представника, під час
вирішення позову, не забезпечила.

Приморська районна адміністрація
Одеської міської ради, виконуючи
повноваження органу опіки та
піклування, надала висновок №К-378 від
18.03.2014р., яким вважає доцільним
позбавити ОСОБА_2 батьківських прав у
відношенні неповнолітнього ОСОБА_5 та
малолітнього ОСОБА_9

Про розгляд даного позову була
сповіщена також прокуратура
Приморського району м. Одеси, та у
судові засідання був викликаний
прокурор, який в судові засідання не
з'явився.

Згідно зі ст. 224 ЦПК України, в разі
неявки в судове
засідання відповідача, який
належним чином повідомлений
і від якого не надійшло
заяви про розгляд справи за
його відсутності або
якщо повідомлені ним причини
неявки визнані
неповажними, суд може
ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у
справі доказів, якщо позивач не
заперечує проти такого вирішення
справи.

У зв'язку з викладеним суд робить
висновок, що відповідачка повідомлена
належним чином про дату та місце
розгляду справи, вважає можливим
розглянути дану цивільну справу без її
участі, на підставі матеріалів та
доказів, які є в справі, та вважає
можливим ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у справі доказів, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України.

З'ясувавши обставини справи та
правовідносини, що виникли між
сторонами, дослідивши матеріали
справи, надавши їм правову оцінку, суд
вважає, що позов підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Як встановлено судом, 18 вересня 1992р. між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, після
якого остання стала носити прізвище
ОСОБА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син -
ОСОБА_5 (якому на момент ухвалення
рішення виповнилось 15 років).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син -
ОСОБА_9 (якому на момент ухвалення
рішення виповнилось 12 років).

Рішенням Суворівського районного суду
м. Одеси від 25 січня 2002р. шлюб між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 розірвано. Згідно свідоцтва
про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1
виданого 26.02.2002р. в книзі реєстрації
актів про розірвання шлюбу за №120
зроблено запис про розірвання шлюбу
між сторонами.

Щодо питання про місце проживання
дітей, то з даного рішення суду
випливає, що ОСОБА_2 звернулася до суду
з нотаріально посвідченою заявою, в
якій просила залишити проживати дітей
разом з позивачем.

20 вересня 2002р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_6,
зареєстровано шлюб, про що, згідно
свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2, в
Книзі реєстрації шлюбів зроблено
відповідний актовий запис за №1154.
Після шлюбу ОСОБА_6 стала носити
прізвище ОСОБА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 народилася донька - ОСОБА_8, про
що в Книзі реєстрації народжень
зроблено відповідний актовий запис за
№410, що підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_3, виданого
17.05.2006р. Другим відділом реєстрації
актів цивільного стану Приморського
районного управління юстиції м. Одеси.

При вирішенні даної справи суд
виходить з того, що Україна, як
держава-учасник Конвенції про права
дитини від 20.11.1989р., ратифікованої
Україною 27.02.1991р., взяла на себе
обов'язок поважати і забезпечувати всі
права, передбачені цією Конвенцією, за
кожною дитиною, яка перебуває в межах
її юрисдикції, без будь-якої
дискримінації незалежно від раси,
кольору шкіри, статі, мови, релігії,
політичних або інших переконань,
національного, етнічного або
соціального походження, майнового
стану, стану здоров'я і народження
дитини, її батьків чи законних опікунів
або яких-небудь інших обставин (ст.2
цієї Конвенції).

Статтею 7 цього міжнародного договору
передбачено, що дитина, зпоміж іншого,
має право на піклування своїх батьків.

Згідно ст.18 Конвенції про права дитини
від 20.11.1989р., держави-учасниці
докладають всіх можливих зусиль до
того, щоб забезпечити визнання
принципу загальної та однакової
відповідальності обох батьків за
виховання і розвиток дитини. Батьки або
у відповідних випадках законні опікуни
несуть основну відповідальність за
виховання і розвиток дитини. Найкращі
інтереси дитини є предметом їх
основного піклування.

Україна зобов'язана вживати всіх
необхідних законодавчих,
адміністративних, соціальних і
просвітніх заходів з метою, зокрема,
захисту дитини від відсутності
піклування чи недбалого і брутального
поводження або експлуатації.

Приєднуючись до цієї Конвенції,
Україна визнала право кожної дитини на
рівень життя, необхідний для фізичного,
розумового, духовного, морального і
соціального розвитку дитини, право
дитини на освіту, що включає в себе,
зокрема, заохочення і розвиток
міжнародного співробітництва з питань
освіти.

Статтею 141 Сімейного кодексу України
(надалі - СК) визначено, що мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст.150 СК України батьки
зобов'язані виховувати дитину в дусі
поваги до прав та свобод інших людей,
любові до своєї сім'ї та родини, свого
народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Батьки зобов'язані забезпечити
здобуття дитиною повної загальної
середньої освіти, готувати її до
самостійного життя.

Батьки зобов'язані поважати дитину.

Статтею 12 Закону України «Про охорону
дитинства» також визначено, що
виховання в сім'ї є першоосновою
розвитку особистості дитини. На
кожного з батьків покладається
однакова відповідальність за
виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють,
мають право і зобов'язані виховувати
дитину, піклуватися про її здоров'я,
фізичний, духовний і моральний
розвиток, навчання, створювати належні
умови для розвитку її природних
здібностей, поважати гідність дитини,
готувати її до самостійного життя та
праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на
розвиток її особистості, поваги до
прав, свобод людини і громадянина, мови,
національних історичних і культурних
цінностей українського та інших
народів, підготовку дитини до
свідомого життя у суспільстві в дусі
взаєморозуміння, миру, милосердя,
забезпечення рівноправності всіх
членів суспільства, злагоди та дружби
між народами, етнічними, національними,
релігійними групами.

Однак, виходячи з матеріалів справи,
суд доходить до висновку, що ОСОБА_2 не
виконує покладені на неї чинним
міжнародним та національним
законодавством обов'язків стосовно
своїх дітей.

Так, відповідно до довідки №104 від
18.06.2014р., виданої об'єднанням
співвласників багатоквартирного
будинку «Чорномор», діти: ОСОБА_5,
ОСОБА_9 та ОСОБА_8, проживають разом з
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1.

Згідно довідок №№ 406, 407, 408, виданих
29.11.2013р. Одеською спеціалізованою
школою №35 І-ІІІ ступенів з поглибленим
вивченням англійської мови, діти:
ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 навчаються в
даному учбовому закладі.

В матеріалах справи містяться копії
табелів навчальних досягнень та
відвідування школи, виданих на ім'я
ОСОБА_5 (2006-2012 навчальні роки) та ОСОБА_9
(2008-2012 навчальні роки) виходячи з яких,
поряд з поясненнями позивача, випливає,
що за навчанням ОСОБА_5 та ОСОБА_9
слідкує подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6
Зокрема підпис останньої проставлено у
всіх наданих табелях.

З наданих позивачем листів, підписаних
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, також
випливає, що вихованням, забезпеченням,
доглядом дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_9
займаються ОСОБА_1 та ОСОБА_6

Суд також приймає до уваги, що рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 02.08.2013р., яке набрало законної сили,
під час розгляду позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та Головного управління
державної міграційної служби в
Одеській області про зобов'язання
видати проїзний документ та надання
дозволу на виїзд дітей за кордон,
встановлено, що ОСОБА_2 не приймає
участі у вихованні дітей: ОСОБА_5 та
ОСОБА_9

Виходячи з закріпленого в ч.3 ст.61 та ч.2
ст.223 Цивільного процесуального
кодексу України (надалі - ЦПК) принципу
преюдиціальності обставин,
встановлених судовим рішенням, яке
набрало законної сили, ухваленим в
іншому спорі за участю тих же сторін,
суд вважає доведеним обставину про
невиконання відповідачем ОСОБА_2 своїх
батьківських обов'язків по відношенню
спільних з ОСОБА_1 дітей.

Також суд звертає увагу на те, що
18.03.2014р. Приморською районною
адміністрацією Одеської міської ради,
як органом опіки та піклування,
прийнято висновок, яким вирішено
вважати доцільним позбавити
батьківських прав громадянку ОСОБА_2 у
відношенні її дітей: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

При цьому орган опіки та піклування
виходив, зокрема, з того, що відповідач
ОСОБА_2 ще до розірвання 25.01.2002р. шлюбу з
позивачем, перестала проживати з їх
спільними дітьми. З 2002 року вона з
дітьми не спілкується, не піклується
про них, участі у вихованні та
забезпеченні умов їх життя не приймає,
здоров'ям не цікавиться.

Враховуючи зазначене, а також
відсутність в матеріалах справи
належних та достатніх доказів, які б
свідчили про участь відповідача в
житті дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_9, їх
вихованні, забезпеченні отримання
освіти, суд доходить до висновку, що
ОСОБА_2 не виконує, покладених на неї як
на мати обов'язків перед своїми дітьми.

Відповідно до ч.4 ст.155 СК України
ухилення батьків від виконання
батьківських обов'язків є підставою
для покладення на них
відповідальності, встановленої
законом.

За невиконання обов'язків стосовно
дітей статтею 164 цього Кодексу
передбачена відповідальність батьків,
які можуть бути позбавлені
батьківських прав, якщо хтось з них,
зокрема, ухиляється від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України у
постанові №3 від 30.03.2007р. «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» зазначив, що
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно її утримують, та
ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків.

Позбавлення батьківських прав можливе
за умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

З'ясовуючи наявність підстав та умов
для позбавлення відповідача
батьківських прав суд приймає до уваги,
що відповідно до вищезазначеного
рішення Суворівського районного суду
м. Одеси від 25.01.2002р., ОСОБА_2 сама
просила залишити дітей: ОСОБА_5 та
ОСОБА_9 проживати разом з позивачем.

На додаток до цього, вище вказаним
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 02.08.2013р. також встановлено,
що, залишивши дітей проживати разом з
ОСОБА_1, ОСОБА_2, розриваючи шлюб з
позивачем, перестала приймати участь у
житті дітей.

Тобто, на протязі дванадцяти років
відповідач не піклується про фізичний
і духовний розвиток дітей, їх навчання,
підготовку до самостійного життя, не
забезпечує необхідного їх харчування,
медичного догляду, лікування дітей, не
спілкується з дітьми, не виявляє
інтересу до їх внутрішнього світу, не
створює умов для отримання ними освіти.

Враховуючи час, протягом якого
відповідач ОСОБА_2 не приймає участі в
житті спільних з позивачем дітей, а
також відсутність в матеріалах справи
доказів, які б свідчили про об'єктивні
причини, що унеможливлюють виконання
відповідачем своїх батьківських
обов'язків, суд вважає її поведінку
винною, тобто такою, за якої ОСОБА_2
свідомо, при наявності можливості до
іншого, нехтує виконанням обов'язків
перед дітьми: ОСОБА_5 та ОСОБА_9

Виходячи з вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 57, 60, 209, 213-215, 218, 224-226 ЦПК
України, ст.12 Закону України «Про
охорону дитинства», ст.ст.19, 150, 164
Сімейного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення
батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав
щодо дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення,
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в Апеляційному суді
Одеської області протягом 10 днів,
шляхом подання апеляційної скарги до
Приморського районного суду м. Одеси.

Суддя
С.М. Кічмаренко

26.06.2014