Номер провадження: 22-ц/785/5044/14
Головуючий у першій інстанції Бондар
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді:
Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С.,
Цюри Т.В.

при секретарі
Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 12 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про встановлення факту
проживання однією сім'єю та розподіл
спільного майна,-

встановила:

Позивач звернулась до суду з позовом,
зміненим письмовою заявою від 06.11.2013
року, у якому просила встановити факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з серпня 1996
року по 2012 рік; визнати оформлені на
відповідача 197/1000 та 212/1000 частини
квартири АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2 та
грошові кошти у розмірі 51 144,60 гривні
спільною сумісною власністю; поділити
сумісне майно та визнати за нею право
власності на 197/1000 частки квартири
АДРЕСА_1 та на 1/2 частки квартири
АДРЕСА_2, стягнути з відповідача на її
користь половину грошових коштів у
розмірі 25 572,30 гривень. (т. 1 а. с. 2-3, т. 2 а.
с. 195)

Позовні вимоги мотивувала тим, що з
листопада 1994 року знаходилась у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
Від шлюбу сторін є син - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. 24 жовтня 1995 року шлюб між
сторонами був розірваний. Відповідач
одружився з іншою жінкою, з якою 02 липня
1996 року розірвав шлюб та поновив
відносини з позивачем. З серпня 1996 року
вони проживали у двох кімнатах 4-х
кімнатної комунальної квартири
АДРЕСА_1, які належали їй та дітям у
рівних частках та складають 591/1000
частин квартири. 30 серпня 1999 року за
спільні кошти сторони на ім'я
відповідача придбали 197/1000 часток та 16
вересня 1999 року - 212/1000 часток
вищевказаної квартири АДРЕСА_1. Улітку
2012 року сторони за зняті гроші з
рахунку відповідача у банку придбали
квартиру № АДРЕСА_2, однак у 2013 року
відповідач переїхав у нову квартиру
сам, тому як спільні стосунки
припинились. Вважаючи, що вона й
відповідач придбали зазначені
квартири за спільні кошти під час
спільного проживання, тому ці квартири
є спільною власністю, і оскільки між
нею та відповідачем не досягнуто згоди
щодо добровільного поділу майна, тому
встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю необхідно їй
для врегулювання майнових відносин.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 12 березня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано
спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 197/1000 та 212/1000 квартири АДРЕСА_1 та
квартиру АДРЕСА_2 Розділено спільне
сумісне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та
визнано за:

- ОСОБА_3 право власності на 197/1000
частини квартири АДРЕСА_1 та на ?
частину квартири АДРЕСА_2

- ОСОБА_2 право власності на 212/1000
частини квартири АДРЕСА_1 та на ?
частину квартири АДРЕСА_2

В іншій частині позовних вимог
відмовлено. (т. 3 а. с. 36-41)

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2
просить рішення скасувати, ухвалити
нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовити, посилаючись на його
необґрунтованість, неповне з`ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. (т. 3 а. с. 52-56)

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_3
просить рішення змінити, ухвалити нове,
яким її позов задовольнити у повному
обсязі, посилаючись на його
необґрунтованість, неповне з`ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. (т. 3 а. с. 59-61)

Заслухавши суддю - доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
задоволенню, а апеляційна скарга
ОСОБА_3 - відхиленню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вирішуючи спір та задовольняючи
позов, суд першої інстанції виходив із
того, що на момент набуття права
власності на спірну квартиру ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 проживали однією сім'єю, вели
спільне господарство, грошові кошти на
придбання квартир збирали разом, а тому
вони придбані за рахунок їх спільної
праці та коштів.

Проте, до таких висновків суд дійшов
внаслідок неправильного застосування
норм матеріального права.

Нормами діючого на час виникнення
спірних правовідносин КпШС України не
передбачалося виникнення права
спільної сумісної власності чоловіка
та жінки, які проживають однією сім'єю
без реєстрації шлюбу.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року. Відповідно до чинного на час
виникнення спірних правовідносин
законодавства спільною сумісною
власністю є: майно, нажите подружжям за
час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про
власність", ст. 22 КпШС України); майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї чи майно, що є у власності
осіб, які ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про
власність"); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду"). В інших
випадках спільна власність громадян є
частковою. Якщо розмір часток у такій
власності не було визначено і учасники
спільної власності при надбанні майна
не виходили з рівності їх часток,
розмір частки кожного з них
визначається ступенем його участі
працею й коштами у створенні спільної
власності (п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України N 20 від 22 грудня
1995 року "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності").

Таким чином, для визнання за особою, яка
проживала з іншою особою без укладення
шлюбу, права власності на частку у
спірному майні, набутому до 1 січня 2004
року, вона має надати суду належні та
допустимі докази про власну участь у
набутті цього майна, оскільки сам по
собі факт спільного проживання без
реєстрації шлюбу, без визначення
ступеня її участі працею і коштами у
створенні спільної часткової
власності не може бути підставою для
визнання права власності на половину
спірного майна.

Отже, права і обов'язки щодо спірного
майна виникають в момент його
придбання, тому правовий режим майна -
197/1000 та 212/1000 квартири АДРЕСА_1
придбаного у 1999 році, і правовідносини
між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із приводу нього, не
можуть регулюватися нормами СК
України, який набрав чинності з 01 січня
2004 року, а відтак регулюються
нормативно-правовими актами, які діяли
на час виникнення спірних
правовідносин.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі, який у 1995 році
був розірваний, що підтверджене
свідоцтвом про розірвання, виданим
державним органом реєстрації актів
цивільного стану і скріпленим гербовою
печаткою, і створює презумпцію
дійсності наміру хоча б когось з
подружжя на припинення шлюбу до тих
пір, поки таке розірвання шлюбу не буде
визнане фіктивним.

ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних
частках належить 591/1000 частини квартири
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житло від 22.01.1996
року .

13 серпня 1999 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_6 був укладений договір
купівлі-продажу 197/1000 частин квартири
АДРЕСА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований за реєстровим № 2803.

16 вересня 1999 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_8 був укладений договір
купівлі-продажу 212/1000 квартири АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, зареєстрований у
реєстрі за № 2982.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в пункті 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року N 16 "Про застосування судами деяких
норм Кодексу про шлюб та сім'ю України"
(у редакції, яка була чинною на момент
спірних правовідносин), спори про поділ
майна осіб, які живуть однією сім'єю,
але не перебувають у зареєстрованому
шлюбі, мають вирішуватися згідно з
пунктом 1 статті 17 Закону України "Про
власність", відповідних норм ЦК
Української РСР та з урахуванням
пункту 5 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 1995 року N 20
"Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС
України в цих випадках не
застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17
Закону України "Про власність", який був
чинним на час виникнення спірних
правовідносин, майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК
Української РСР 1963 року визначено, що
сумісною власністю є спільна власність
без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року N 29 "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності" (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин), розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(статті 16 Закону "Про власність", статті
22 КпШС України), а й майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
або майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю
(пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2
статті 17 Закону України "Про власність")
тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім'єю, слід установити не лише
обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Сам факт перебування у фактичних
шлюбних відносинах без установлення
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів
положення частини першої статті 17
Закону України "Про власність"
вважається правильно застосованим.

Виходячи з викладеного не можна
визнати правильним, застосування судом
першої інстанції частини першої статті
17 Закону України "Про власність" для
визнання за позивачкою права власності
на половину майна, придбаного до 1 січня
2004 року, без установлення факту
створення (придбання) сторонами майна
внаслідок спільної праці, ведення
спільного господарства, побуту та
бюджету.

Матеріали справи не містять доказів
щодо участі ОСОБА_3 у набутті спірної
квартири (внесення власних грошових
коштів), перебування сторін у фактичних
шлюбних відносинах, крім того суд
першої інстанції не звернув увагу і на
те, що станом на 1999 року ОСОБА_3 не була
членом сім'ї ОСОБА_2, письмової угоди
про створення спільної сумісної
власності між ними також не укладалося.

Отже, колегія суддів,
оцінюючи зібрані по справі докази в їх
сукупності, робить висновок, що позов в
частині вимог про визнання спільною
сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3
197/1000 та 212/1000 частин квартири АДРЕСА_1 не
підлягає задоволенню у зв'язку з
безпідставністю вимог.

Що стосується позовних
вимог про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу після 01 січня 2004 року
та визнання квартири АДРЕСА_2 спільною
сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та
поділу сумісного майна слід зазначити
наступне.

Відповідно до п. 1 розділу VII
Прикінцевих положень Сімейного
кодексу України цей Кодекс набуває
чинності одночасно з набуттям чинності
Цивільним кодексом України, тобто з 1
січня 2004 року, й до сімейних відносин,
які вже існували на зазначену дату,
норми СК України застосовуються в
частині лише тих прав і обов'язків, що
виникли після набуття ним чинності. Ці
права і обов'язки, визначаються на
підставах, передбачених СК України, у
тому числі й положеннями ч. 1 ст. 74 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного
кодексу України (далі - СК України), якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або у будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Частиною 2 ст. 74 СК України передбачено,
що на майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою, поширюються положення гл. 8
СК України щодо права спільної
сумісної власності подружжя.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК
України слід виходити з того, що
указана норма поширюється на випадки,
коли чоловік і жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі та між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

За договором купівлі-продажу від
23.11.2012 року, укладеного з ОСОБА_9
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, зареєстрованого за
реєстровим № 6794, ОСОБА_2 була придбана
квартира АДРЕСА_2. Отже, для визнання
зазначеної квартири спільною сумісною
власністю сторін по справі необхідно
встановити факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на період 2012
року.

Так, на підтвердження спільного
проживання колишнього подружжя надані
фотокартки.

Згідно до ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Зі змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України випливає,
що доказами є відомості про факти, що
цікавлять суд, на підставі яких він
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги та
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для справи.

Проте, фотокартки, які наявні в
матеріалах справи, не можуть
підтвердити обставини, які викладені у
позовній заяві ОСОБА_3, оскільки вони не
є носіями такої інформації.

На підтвердження спільного проживання
та ведення спільного господарства суд
першої інстанції посилається на
показання свідків ОСОБА_11 ОСОБА_12,
ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Так, ОСОБА_11 пояснила, що відповідач був
її сусідом по АДРЕСА_3. Після смерті
його матері у 1998 році, він придбав дві
кімнати у комунальній квартирі
АДРЕСА_1, куди, після їх ремонту,
переїхав разом з батьком. Отже, з
показань свідка вбачається, що до
придбання квартири по АДРЕСА_1, тобто до
1999 року, ОСОБА_2 по спірній адресі не
проживав, що спростовує пояснення
позивача про спільне проживання в
зазначеній період.

Свідок ОСОБА_12 що зі сторонами по
справі знайома з 1994 року, про
розірванні шлюбу між ними дізналась у
2007 році. Отже, указані пояснення свідка
дають підстави для висновку, що на
період 2012 року сторони разом не
проживали.

До пояснень свідків ОСОБА_5 - доньки
позивачки від першого шлюбу та ОСОБА_4 -
сина сторін по справі - колегія суддів
відноситься критично, оскільки їх
свідчення про те, що їх батьки
проживали однією сім'єю до 2013 року
спростовані самою позивачкою, шляхом
уточнення позовної заяви та
поясненнями у судовому засіданні про
те, що вони проживали до 2012 року.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, знаходилась з
відповідачем у цивільному шлюбі п'ять
років, проживала з відповідачем у неї
по вул. Пироговського в м. Одесі. 29
жовтня 2013 року вони разом заавансували
квартиру АДРЕСА_2, гроші вона зняла зі
свого рахунку і віддала продавцю
ОСОБА_9 21 травня 2013 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_15 одружились. Указані свідчення
підтверджені розпискою продавця
ОСОБА_9, випискою по рахунку та
свідоцтвом про шлюб.

Свідок ОСОБА_16 - сусідка ОСОБА_13 знає
відповідача, як її чоловіка,
пояснювала, що він проживав разом з
ОСОБА_13 по вул. Пироговській у м. Одесі 4-
5 років.

Отже, указані свідчення
кореспондуються між собою та
поясненнями ОСОБА_2 у судових
засіданнях, підтверджені письмовими
доказами та кореспондуються з
поясненнями ОСОБА_12 про те, що вже у 2007
році відношення були остаточно
розірвані, а також спростовують покази
дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Інших доказів на підтвердження
позовних вимог ОСОБА_3 не надано.

Довідкою про склад сім'ї і реєстрацію №
257 від 20.03.2014 року підтверджується, що
ОСОБА_2 зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1. Зазначена квартира має статус
квартири загального заселення, має три
особових рахунків - на ім'я ОСОБА_3 на 2
кімнати, площею 53,23 кв.м з 01.12.2001 року, на
ім'я ОСОБА_2 на одну кімнату - 19,4 кв.м. з
10.2013 року, на ім'я ОСОБА_20(померлий
батько) на одну кімнату, площею 17,73 кв.м.
з 08.05.2002 року. Оплату комунальних послуг
сторони також здійснюють окремо.
ОСОБА_3 здійснює оплату своєчасно,
ОСОБА_2 має заборгованість.

Крім того, ОСОБА_3 зареєстрована з 25.10.2012
року на сайті знайомств, як розлучена
особа, яка має намір познайомитися з
чоловіком.

Указані обставини, на думку колегії
суддів, підтверджують відсутність
сімейних відносин.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про відсутності допустимих
доказів того, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю, не доведений факт
проживання однією сім'єю сторін по
справі без шлюбу в період, протягом
якого було придбано спірне майно, а
відтак праві підстави для задоволення
позову в частині визнання квартири
АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та поділу сумісного
майна відсутні.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 носить
описовий характер і не містить
правових доводів.

При указаних обставинах, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
не вірно встановив обставини справи, не
визначився з характером спірних
правовідносин, нормами права, які
підлягають застосуванню, що
відповідно, призвело до неправильного
вирішення справи, у зв'язку з чим
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 12 березня 2014 року підлягає
скасуванню з ухваленням нового по суті
заявлених позовних вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1
ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

вирішила

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 12 березня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім'єю та розподіл спільного
майна - відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Погорєлова С.О.

Судді
Сєвєрова Є.С.

Цюра Т.В.