Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2916/14
Головуючий у 1-й інстанції: Скользнєва
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

при секретарі: Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 20 травня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до Національного
заповідника «Хортиця», третя особа -
генеральний директор Національного
заповідника «Хортиця» Остапенко
Максим Анатолійович, про визнання
недійсним наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди
та зобов'язання вчинити певну дію,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, який в
ході розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позову зазначав, що на
підставі наказу № 288/1-к від 11.06.2008 року
він був прийнятий на посаду провідного
інженера у відділ «Запорізька Січ»
Національного Заповідника «Хортиця».
01.08.2008 року його перевели на посаду
виконуючого обов'язки головного
інженера на підставі наказу № 350-к від
29.07.2008 року, наказом № 069-к від 15.06.2009
року його було переведено на посаду
інженера 1 категорії
інженерно-господарського відділу.

Наказом № 164-к від 23.06.2009 року його
звільнили з посади на підставі п. 6 ст. 36
КЗпП України, як такого, що відмовився
від продовження роботи в зв'язку зі
змінами істотних умов праці.

На підставі наказу № 075/1-к від 01.03.2011
року його поновили на роботі з 23.06.2009
року на посаду головного інженера
інженерно-господарського відділу на
підставі рішення апеляційного суду
Запорізької області від 23.02.2011 року.

26 липня 2012 року наказом № 239-к позивача
було звільнено з роботи на підставі п. 4
ст. 40 КЗпП України, в зв'язку з прогулом
без поважних причин.

ОСОБА_3 вважає звільнення незаконним,
виходячи з наступного. Підставою для
звільнення було те, що згідно службових
записок заступника генерального
директора з наукової роботи Лисенко
Т.М., заступника генерального директора
з режиму Онищенка С.О. та завідувача
відділу «Запорізька Січ» Левченка М.П.
29.06.2012 року ОСОБА_3 був відсутній на
робочому місці. Проте, 29.06.2012 року він
знаходився в медичній установі на
лікуванні, що підтверджується довідкою
№ 1 від 30.06.2012 року.

Крім того, 23.07.2012 року позивача було
прийнято до складу первинної
профспілкової організації «Захист
справедливості» працівників НЗ
«Хортиця», яка попередньої згоди на
його звільнення не давала.

Також, ОСОБА_3 вважає, що оскільки
відповідач звільнив його незаконно, то
повинен сплатити йому середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

Внаслідок незаконних дій відповідача
позивачу завдано моральну шкоду, яка
полягає в наступному: порушились його
нормальні життєві зв'язки через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушені стосунки
з оточуючими людьми, через відсутність
заробітку його родина опинилась в
скрутному матеріальному становищі, він
змушений перебувати на утриманні
дружини, оскільки через запис в
трудовій книжці про звільнення за
прогул без поважних причин не може
працевлаштуватись.

При розгляді справи ОСОБА_3 уточнив
позовні вимоги, крім викладеного вище,
зазначав, що прогул він не скоював, а
29.06.2012 року перебував у відгулі за
раніше відпрацьований час.

Так, наказом № 053-осн від 15.05.2012 року
його було призначено відповідальним за
усунення наслідків стихійного лиха
(руйнування даху музею), роботи по якому
проводились протягом місяця і
понаднормово. У відповідності до
розпорядження КМУ № 1210-р від 28.11.2011 року
«Про перенесення робочих днів у 2012
році», роботодавцем наказу про
перенесення робочого дня з 29.06.2012 року
на 07.07.2012 року не видавалося, у зв'язку з
перевищенням працівниками відділу
норм часу в червні 2012 року по
проведенню ремонтних робіт на даху
музею.

26 червня 2012 року він написав заяву про
надання йому вільного часу на 29.06.2012
року за попередньо відпрацьований час.
Відсутність на заяві заперечень
роботодавця щодо надання відгулу на
вказану в заяві дату свідчить про
відсутність заперечень.

Часи знаходження у відгулі
роботодавцем оплачені в законний
спосіб.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просив суд: визнати недійсним
наказ про його звільнення № 239-к від
26.07.2012 року за прогул без поважних
причин; поновити негайно його на посаді
головного інженера в НЗ «Хортиця» з
26.07.2012 року; стягнути негайно з НЗ «
Хортиця» на його користь
середньомісячний заробіток,
заподіяний внаслідок незаконного
звільнення, в сумі 7770,50 грн.; стягнути з
НЗ «Хортиця» на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
26.07.2012 року по день ухвалення судом
рішення з урахуванням обов'язкових
платежів; стягнути з відповідача на
його користь моральну шкоду в сумі 50
000,00 грн.; зобов'язати НЗ «Хортиця»
видати йому дублікат трудової книжки
без запису про звільнення по ст. 40 п.4
КЗпП України.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 09 жовтня 2012 року в
задоволенні позову було відмовлено (т.
1, а.с. 153-154).

Ухвалою колегії суддів судової палати
з цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області від 04 грудня 2012
року рішення Жовтневого районного суду
м. Запоріжжя від 09.10.2012р. залишено без
змін (т.1, а.с. 193-194).

Ухвалою колегії суддів Судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 травня 2013 року рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 09.10.2012 року та ухвала колегії суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
від 04.12.2012 року скасовані, справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції (т. 1, а.с. 219-221).

Як зазначено в ухвалі колегії суддів
Судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 травня 2013 року, суд першої
інстанції у порушення вимог ст.ст. 10, 11,
179 ЦПК України, належним чином не
перевірив доводи позивача про те, що
прогул мав місце з поважної причини та
не дав цим обставинам належної оцінки,
не перевірив відповідність
накладеного стягнення дисциплінарному
проступку, а обмежився лише
констатацією факту відсутності
позивача на робочому місці протягом
робочого дня.

Суд не перевірив дотримання
відповідачем вимог ст.ст. 43, 149 КЗпП
України щодо порядку проведення
звільнення позивача за попередньою
згодою профспілкового органу, не
з'ясував, чи був позивач на час
звільнення членом первинної
профспілкової організації та чи
звертався роботодавець із письмовим
поданням до цієї профспілки про
надання згоди на звільнення позивача,
не перевірив, чи надавав позивач
пояснення щодо вчинення ним прогулу.

Крім того, не виконав вимоги ст. 43 КЗпП
України та не запитав згоди профспілки
на звільнення позивача, а пославшись на
те, що позивач у суді надав протокол
засідання профспілкового комітету ВПС
«Захист справедливості» про відмову у
наданні згоди на звільнення позивача
не перевірив, чи було при її наданні
дотримано порядок звернення до
профспілки, передбачений діючим
трудовим законодавством, та не
врахував, що відмова в дачі згоди на
звільнення є підставою для поновлення
на роботі, без надання належної оцінки
цим обставинам, дійшов передчасного
висновку про законність звільнення
позивача та відмовив у задоволенні
позову.

Апеляційний суд цих недоліків не
усунув, залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

При новому розгляді справи рішенням
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 20 травня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким визнати недійсним наказ
№ 239-к від 26.07.2012 року про звільнення за
прогул без поважних причин; поновити
його негайно в Національному
заповіднику «Хортиця» на посаді
головного інженера з 26.07.2012 року;
стягнути з НЗ «Хортиця» на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 26.07.2012 року по день ухвалення
судом рішення; стягнути з відповідача
на його користь моральну шкоду в сумі 50
000,00 грн.; стягнути негайно з НЗ
«Хортиця» на його користь
середньомісячний заробіток,
заподіяний внаслідок незаконного
звільнення, в сумі 9 492,41 грн.;
постановити окрему ухвалу по факту
виявлення в судовому процесі грубих,
умисних протиправних дій для
відповідного реагування.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак зазначеним вимогам закону
ухвалене судом рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
звільнення позивача проведено з
дотриманням вимог трудового
законодавства і підстави для
поновлення його на роботі відсутні.

Проте, з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Таким чином, крім встановлення самого
факту відсутності працівника на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня, визначальним фактором для
вирішення питання про законність
звільнення з роботи є встановлення
поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено переліку
обставин, за наявності яких прогул
вважається вчиненим з поважних причин,
тому вирішуючи питання про поважність
причин відсутності працівника на
роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України, суд повинен виходити з
конкретних обставин і враховувати
докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК
України.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених, зокрема, п. 4
статті 40 може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

У випадках, передбачених
законодавством про працю, виборний
орган первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник,
розглядає у п'ятнадцятиденний строк
обґрунтоване письмове подання
власника або уповноваженого ним органу
про розірвання трудового договору з
працівником.

Власник або уповноважений ним орган
має право розірвати трудовий договір
не пізніш як через місяць з дня
одержання згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

Якщо розірвання трудового договору
з працівником проведено власником
або уповноваженим ним органом без
звернення до виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника), суд
зупиняє провадження по справі, запитує
згоду виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) і після
її одержання або відмови виборного
органу первинної профспілкової
організації (профспілкового
представника) в дачі згоди на
звільнення працівника (частина перша
цієї статті) розглядає спір по суті.

Судом встановлено, що 11 червня 2008р.
ОСОБА_3 було прийнято на посаду
провідного інженера відділу
«Запорізька Січ» НЗ «Хортиця».

01 серпня 2008 року позивача переведено на
посаду виконуючого обов'язки головного
інженера на підставі наказу № 350-к від 29
липня 2008 року, а наказом відповідача №
069-к від 15 червня 2009 року його
переведено на посаду інженера 1
категорії інженерсько-господарського
відділу, з якої наказом № 164-к від 23
червня 2009 року позивача звільнено за п.
6 ст. 36 КЗпП України, як такого, що
відмовився від продовження роботи в
зв'язку зі змінами істотних умов праці
(т. 1, а.с. 6-11, 63, 64).

Наказом № 075/1-к від 01 березня 2011 року
ОСОБА_3 поновлено на роботі з 23 червня
2009 року на посаду головного інженера
інженерно-господарського відділу на
підставі рішення апеляційного суду
Запорізької області від 23 лютого 2011
року (т. 2, а.с. 105-107, 108-109, 138).

ОСОБА_3 не було поновлено на посаді
головного інженера через відсутність
останньої в штатному розписі НЗ
«Хортиця», затвердженого наказом
Міністерства культури і туризму
України № 39/0/16-11 від 07 лютого 2011 року.
Судом було оглянуто оригінал Типової
форми № П-2 «ОСОБОВА КАРТКА» на ім'я
ОСОБА_3, в якій позивач під підпис
ознайомлений із назвою своєї посади та
структурного підрозділу, в якому він
працює, посадовим окладом та підставою
для поновлення на роботі - наказом
генерального директора № 075/1-к від
01.03.2011р.

Ознайомившись з наказом № 075/1-к від
01.03.2011р., ОСОБА_3 в установленому законом
порядку його не оскаржив, приступив до
виконання своїх службових обов'язків
(т. 2, а.с. 138 зв.).

Позивач до дня звільнення працював на
посаді головного інженера
інженерно-господарського відділу (т. 1,
а.с. 84-91).

Відповідно до п. 3.1.1 Розділу ІІІ
Колективного договору між
адміністрацією та трудовим колективом
НЗ «Хортиця» на 2011-2012р.р. режим роботи в
заповіднику встановлюється з
розрахунку не більше 40 годин на тиждень
при п'ятиденному робочому тижні.
Тривалість денної роботи встановлена у
відповідності з Правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
графіками змінності, узгодженими з
профспілковим комітетом (т. 1, а.с. 98- 101).

29 червня 2012 року ОСОБА_3 на роботу не
вийшов, був відсутній протягом всього
робочого дня.

26 липня 2012 року наказом № 239-к позивача
було звільнено з роботи на підставі п. 4
ст. 40 КЗпП України, в зв'язку з прогулом
без поважних причин. В той же день -
26.07.2012р. копія наказу № 239-к про
звільнення з роботи була видана ОСОБА_3
(т. 1, а.с. 38).

Відсутність позивача на роботі 29.06.2012р.
протягом робочого дня не заперечується
ОСОБА_3, підтверджується службовими
записками завідувача відділу
«Запорізька Січ» Левченка М.П. (т. 1, а.с.
27), заступника генерального директора з
наукової роботи Лисенко Т.М. (т. 1, а.с. 28),
заступника генерального директора з
режиму Онищенка С.О. (т. 1, а.с. 29). Вказана
обставина також підтверджується актом
від 29.06.2012р. (т. 1, а.с. 30).

Позивач, підтверджуючи поважність
своєї відсутності на робочому місці
29.06.2012р., посилається на відвідування у
цей день лікаря-стоматолога, про що
надав відповідну довідку (т. 1, а.с. 12).
Саме у зв'язку з необхідністю
відвідування лікаря ОСОБА_3 подавав на
ім'я заступника генерального директора
з інженерно-господарської діяльності
Матросенка В.П. заяву від 26.06.2012р., в якій
просив надати йому вільний день 29.06.2012р.
за раніше відпрацьований час (т. 2, а.с.
58).

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача пояснив, що
вищевказана заява від 26.06.2012р. була
надана суду першої інстанції
представником НЗ «Хортиця», ця заява
була «знайдена» у приймальні
генерального директора, проте,
зареєстрована не була та відповідного
рішення на підставі цієї заяви не
приймалося, з яких причин вказана заява
не була зареєстрована та на її підставі
не прийнято відповідне рішення
пояснити не зміг.

Також представник відповідача пояснив,
що генеральним директором НЗ «Хортиця»
наказ про надання позивачу вільного
дня - 29.06.2012р. не видавався.

03.07.2012р. ОСОБА_3 надав на ім'я
генерального директора НЗ «Хортиця»
письмові пояснення з причини його
відсутності на роботі 29.06.2012р. у формі
службової записки (т. 1, а.с. 39).

Крім того, представником 3 особи в суді
першої інстанції була надана суду та
долучена до матеріалів справи копія
наказу № 205-к від 09.07.2012р. про оголошення
догани ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 28). Як вбачається
з акту від 10.07.2012р., позивач відмовився
поставити відповідний підпис про
ознайомлення з цим наказом (т. 2, а.с. 27).

В суді першої інстанції також
встановлено, що з 23 липня 2012 року
позивача, згідно його заяви, прийнято
до складу первинної профспілкової
організації Всеукраїнської
професійної спілки «Захист
справедливості» працівників
Національного заповідника «Хортиця»
(т. 1 а.с. 13, т. 2 а.с. 57).

Як вбачається з ухвали суду першої
інстанції від 10 грудня 2013р., суд
звернувся до ППО ВПС «Захист
справедливості» НЗ «Хортиця» із
запитом про надання згоди або відмови в
дачі згоди на звільнення ОСОБА_3 (т. 2,
а.с. 71-72).

17 грудня 2013р. суду наданий протокол
профспілкового комітету ППО ВПС
«Захист справедливості» НЗ «Хортиця»
№ 10 від 15 грудня 2013р. про відмову в дачі
згоди на звільнення ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 76-78).

З урахуванням викладеного, колегія
вважає, що суд першої інстанції в
порушення вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України
не з'ясував належним чином поважність
причин відсутності ОСОБА_3 на роботі та
чи мав місце прогул без поважних
причин, який став безпосередньо
підставою для звільнення позивача з
роботи і дійшов помилкового висновку
про проведення відповідачем
звільнення позивача у відповідності із
законом.

Так, не заперечуючи факту відсутності
на роботі 29 червня 2012 року, яке
роботодавцем визначено прогулом,
позивач вказував на те, що цей прогул
мав місце з поважних причин, у зв'язку
із відвідуванням у цей день
лікаря-стоматолога, про що надав
відповідну довідку.

Суд не дослідив наданий позивачем
доказ - довідку про відвідування
29.06.2012р. лікаря-стоматолога (т. 1, а.с. 12), в
той час як позивач стверджував, що саме
у зв'язку з необхідністю відвідування
лікаря він надавав заяву від 26 червня
2012р. з проханням надати йому вільний
день 29.06.2012р. (т. 2, а.с. 58).

Не надав суд оцінки і тому факту, що
вищевказана заява ОСОБА_3 від 26.06.2012р.
була надана суду першої інстанції саме
представником НЗ «Хортиця», який не
заперечував факту її наявності на
підприємстві, того, що ця заява
зареєстрована не була та відповідне
рішення на підставі цієї заяви
керівництвом не приймалося.

Наведені обставини свідчать про те, що
29.06.2012р. позивач не виходив на роботу з
поважних причин.

Не надав суд правової оцінки і
суперечностям між поясненнями
представника відповідача та наявними у
справі письмовими доказами. Як
вбачається зі звіту про використаний
робочий час та розподіл заробітної
плати за червень 2012р.
інженерно-господарського відділу НЗ
«Хортиця», позивач 29.06.2012р. прогул не
допустив, у графі за вказану дату
стоїть « 8» (т. 1, а.с. 95). Проте, в
уточнюючому звіті про використаний
робочий час та розподіл заробітної
плати за червень 2012р.
інженерно-господарського відділу, де
вказано тільки одного ОСОБА_3, в графі
за 29.06.2012р. стоїть «П» (т. 1, а.с. 96). Час та
підставу внесення змін у звіт стосовно
ОСОБА_3 представник НЗ «Хортиця»
пояснити не зміг.

За таких обставин висновок суду про те,
що ОСОБА_3 без поважних причин не
виходив на роботу і у відповідача було
достатньо підстав для його звільнення
за прогул, не можна визнати
обґрунтованим. Так, з пояснень позивача
слідує, що він не виходив на роботу тому
що вважав, що перебуває у відгулі,
надавши керівництву відповідну заяву,
крім того, 29.06.2012р. відвідував
лікаря-стоматолога, що є поважною
причиною відсутності на роботі.

Судова колегія вважає, що відповідачем
не доведені підстави звільнення
позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Докази, що надані суду, протирічливі, а
суд першої інстанції не оцінив їх
належним чином.

Крім того, частина друга ст. 149 КЗпП
України надає право власникові
вибирати вид стягнення, але зобов'язує
його враховувати ступіть тяжкості
вчиненого проступку, вину працівника,
заподіяну порушенням шкоду, обставини,
за яких вчинено проступок.
Відповідачем не було обґрунтовано
застосування дисциплінарного
стягнення у вигляді звільнення,
відповідно до положень ст. 149 КЗпП
України, судова колегія вважає, що
застосоване до позивача стягнення не
відповідає дисциплінарному проступку.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

У випадку стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
вимушеного прогулу у зв'язку з
незаконним звільненням або
переведенням, відстороненням від
роботи, невиконанням рішення про
поновлення на роботі, затримкою видачі
трудової книжки або розрахунку він
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи із заробітку за останні два
повних календарних місяців роботи. При
цьому враховуються положення Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100.

З довідки про доходи ОСОБА_3 вбачається,
що за травень 2012р. позивачу нараховано
заробітну плату 17 715,00 грн., у т.ч. сума 12
285,00 грн. - нарахування по рішенню суду,
та за червень 2012р. позивачу нараховано
заробітну плату 5430,00 грн. (т. 1, а.с. 117).

Таким чином, середній заробіток за два
останніх місяці до звільнення складає
10 860 грн. (5430 грн. + 5430 грн.), а
середньоденний заробіток складає 278,46
грн. (10 860 грн. середній заробіток за два
місяці : на 39 відпрацьованих у травні та
червні днів) - (т. 1, а.с. 134). Вимушений
прогул позивача становить 457 робочих
днів.

З огляду на наведене, з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню 127
256,22 грн. (278,46 грн. середньоденний
заробіток х на 457 робочих днів).

В зв'язку з недоведеністю вчинення
позивачем прогулу без поважних причин
наказ № 239-к від 26.07.2012р., за яким
позивача було звільнено з роботи на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, в
зв'язку з прогулом без поважних причин
є незаконним (а не недійсним, як
помилково зазначає позивач) і ОСОБА_3
підлягає поновленню на посаді
головного інженера
інженерно-господарського відділу
Національного заповідника «Хортиця»,
тобто на тій посаді, з якої його було
звільнено (т. 1, а.с. 5, 6-11). На підставі ст.
235 КЗпП України позивач підлягає
поновленню на роботі з виплатою
середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу в розмірі 127 256,22 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Поновляючи ОСОБА_3 на роботі та
стягуючи з відповідача на його користь
середній заробіток в розмірі 127 256,22
грн., колегія суддів вважає, що трудові
права ОСОБА_3 поновлено, покладення на
відповідача обов'язку виплати позивачу
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні також є
сатисфакцією відшкодування моральної
шкоди.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову з
вищенаведених мотивів.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 20 травня 2014 року по цій
справі скасувати та ухвалити нове
рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 на посаді головного
інженера інженерно-господарського
відділу Національного заповідника
«Хортиця».

Стягнути з Національного заповідника
«Хортиця» на користь ОСОБА_3 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 127256 грн. 22 коп.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Рішення в частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
підлягає негайному виконанню в межах
суми платежу за один місяць.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: