Номер провадження: 22-ц/785/5287/14
Головуючий у першій інстанції Жуган Л.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Парапана В.Ф.,
Панасенкова В.О.

при секретарі - Орловій С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 08 квітня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської
міської ради про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
права власності в порядку спадкування,

встановила:

До Малиновського районного суду
м. Одеси 16.10.2013 року звернулась позивач
ОСОБА_2 із позовом до Одеської міської
ради про встановлення факту проживання
однією сім'єю, визнання права власності
в порядку спадкування.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивач послалась на те, що 30.07.1982
року ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом
успадкував 31/100 частин домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

07.03.1984 року ОСОБА_4 продав 9/100
частин домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, після чого у його
власності залишилось 22/100 частини
вказаного домоволодіння.

Позивач зазначає, що вона разом із
своїми батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6
проживала поряд із ОСОБА_4, а її батьку
належала 1/100 частина домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки у ОСОБА_4 не було сім'ї,
він хворів і потребував догляду, тому
позивач та її батьки вели разом із ним
спільне господарство, здійснювали за
ним необхідний догляд, фактично вони
жили як члени однієї родини.

Позивач зазначала, що після
смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, вона, її
батько ОСОБА_5 та її матір ОСОБА_6 є
спадкоємцями четвертої черги,
залишились проживати в квартирі
АДРЕСА_1, тобто фактично, відповідно до
ч. 3 ст. 1268 ЦК України, прийняли спадщину,
однак, до нотаріальної контори не
звернулись.

Після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_5
ОСОБА_2 разом із своєю матір'ю ОСОБА_6
успадкували по 1/2 частині майна, яке
складається із 1/10 частини
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 вказує, що за життя її
батьку ОСОБА_5 також належала квартира
АДРЕСА_1, спадщина, яку він фактично
прийняв після смерті ОСОБА_4, але своє
право власності на це майно належним
чином не оформив, тому позивач не може
оформити в нотаріальному порядку своєю
право власності на цю квартиру.

Для того, щоб успадкувати
квартиру АДРЕСА_1, яка за життя належала
ОСОБА_4, позивачу необхідно встановити
факт її проживання зі спадкодавцем
однією сім'єю не менше п'яти років до
часу відкриття спадщини.

Посилаючись на вищевикладені
обставини позивач, за уточненими
вимогами, просила суд: встановити
юридичний факт того, що ОСОБА_2
проживала із спадкодавцем ОСОБА_4
однією сім'єю протягом не менш як п'ять
років до часу відкриття спадщини;
встановити факт постійного проживання
ОСОБА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на
час відкриття спадщини; визнати за
ОСОБА_2, як спадкоємцем четвертої черги,
право власності на 22/100 частини
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування
за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4
ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
просила їх задовольнити в повному
обсязі.

Представник відповідача Одеської
міської ради за довіреністю -
Хаматуліна О.С. в судовому засіданні
позов не визнала, просила суд в його
задоволенні відмовити.

Рішенням суду у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним
рішенням, ОСОБА_2 звернулась з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати це рішення, та постановити
нове, яким її позовні вимоги
задовольнити, посилаючись при цьому на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

До початку розгляду апеляційної
скарги апелянт надала заяву про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
тим що їй не має з ким залишити
малолітню дитину і вона не може
з'явитися до суду. При цьому жодного
належного та допустимого доказу цього
не надала. В матеріалах справи (а.с.8)
міститься довідка з місця її
проживання, відповідно до якої в неї
дійсно є донька ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто
віком 12 років, і таким чином судова
колегія вважає її заяву
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає у зв'язку з тим,
що районний суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази згідно ст.ст. 10,
60, 212 ЦПК України, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин, та вірно послався на
діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно
були встановлені наступні обставини.

Право власності на 22/100 частини
домоволодіння по АДРЕСА_1,
зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі
свідоцтва про право на спадщину
законом, виданого ПершоюОдеською
держнотконторою 30.07.1982 року, за
реєстровим №4-2684, що підтверджується
довідкою КП «БТІ» Одеської міської
ради №436144.67.14 від 27.02.2014 року.

ОСОБА_4 за життя проживав в
домоволодінні по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, що
підтверджується актовим записом про
смерть №6574 від 05.07.1995 року, складеного
Першим Приморським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Одеського МУЮ та Повним витягом з
ДРАЦСГ щодо актового запису про смерть
НОМЕР_1 від 14.03.2014 року.

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,
проживала разом зі своїми батьками в
домоволодінні АДРЕСА_1.

ЇЇ батьку ОСОБА_5 на праві
власності належала 1/10 частина
домоволодіння за вказаною адресою,
після його смерті позивач стала
власником 1/20 частини цього
домоволодіння в порядку спадкування.

Оскільки у ОСОБА_4 сім'ї не було,
позивач вважала, що є єдиним
спадкоємцем після смерті ОСОБА_4, яка
фактично прийняла спадщину у вигляді
22/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_2 зазначала, що за
життя ОСОБА_4 і по день його смерть, вона
разом зі своїми батьками були сусідами
ОСОБА_4, та вони проживали з ним однією
сім'єю, вели спільне господарство, про
підтвердження факту проживання однією
сім'єю подала суду заяву підписану
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Подану заяву суд першої інстанції
правильно не прийняв до уваги як
належний доказ, та надав їй критичну
оцінку.

Позивач вказувала, що до
нотаріальної контори за прийняттям
спадщини не зверталась, тому просила
суд встановити факт її проживання зі
спадкодавцем протягом не менш п'яти
років до відкриття спадщини та на
момент відкриття спадщини, посилаючись
на положення ст. 1264 ЦК України, так як не
може оформити своє право на спадщину.

Відповідно до п. 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30 травня 2008 р. «Про судову практику у
справах про спадкування» якщо
виникнення права на спадкування
залежить від доведення певних фактів,
особа може звернутися в суд із заявою
про встановлення цих фактів, яка, у разі
відсутності спору, розглядається за
правилами окремого провадження.
Зокрема, у такому порядку суди повинні
розглядати заяви про встановлення
родинних відносин із спадкодавцем,
проживання з ним однією сім'єю,
постійного проживання разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, прийняття спадщини, яка
відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Згідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України в
судовому порядку можуть бути
встановлені будь-які факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих або майнових прав
фізичних осіб.

Пунктом 1 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про встановлення
фактів, що мають юридичне значення» від
31.03.1995 р. № 5 з наступними змінами та
доповненнями суд може встановлювати
інші факти, що мають юридичне значення,
факти прийняття спадщини, встановлення
місця відкриття спадщини тощо.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За загальним правилом сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Однак, в порушення вищезазначених
положень позивачем не надано суду
жодних відповідних та належних
доказів, які б підтверджували спільне
проживання, наявність спільного
побуту, прав та обов'язків між нею та
ОСОБА_4

Крім того, суд правильно врахував,
що на час смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4,
позивачці ОСОБА_2 було лише 12 років та
як вона вказує - проживала разом зі
своїми батьками, ОСОБА_4 не був її
родичем, тому суд обґрунтовано вважав,
що вона не могла мати спільного побуту
та проживати однією родиною зі
спадкодавцем ОСОБА_4

Відповідно до листа Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування»
№24-0753/0/4-13 від 16.05.2013 року при визначенні
правового статусу осіб - спадкоємців
четвертої та п'ятої черг спадкоємців за
законом (статті 1264 - 1265 ЦК) судам
потрібно враховувати, що коло
спадкоємців за законом визначається за
нормами ЦК, який діяв на час відкриття
спадщини, відповідно до п. 5 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК.

Враховуючи, що спадщина після
смерті ОСОБА_4 відкрилася 01.07.1995 року,
коло спадкоємців за законом
визначається за нормами ЦК УРСР 1963
року, який діяв на час відкриття
спадщини.

Положеннями ЦК УРСР 1963 року не
було передбачено право на спадкування
за законом осіб, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Тому, з урахуванням наведеного,
ОСОБА_2 не належить до кола спадкоємців
за законом відповідно до норм ЦК УРСР
1963 року, що діяв на час відкриття
спадщини. Вона могла б отримати право
на спадкування лише в разі відкриття
спадщини після набуття чинності діючим
ЦК України.

При таких обставинах, суд першої
інстанції правильно вважав, що позовні
вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
права власності в порядку спадкування
не обґрунтовані, не мають правових
підстав а тому не підлягають
задоволенню.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги позивача є безпідставними, а
відтак такими, що не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на
які посилалася як на підставу своєї
позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції не відповідає
вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів,
справа розглянута по суті правильно,
законних підстав для скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції
немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308,
313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити, рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 08 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції може бути оскаржена в
касаційному порядку до касаційного
суду протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.Ф.
Парапан

В.О. Панасенков