Справа № 369/1366/14-ц Головуючий у І
інстанції Волчко А.Я.Провадження №
22-ц/780/4049/14 Доповідач у 2
інстанції ГолубКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

16 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Таргоній
Д.О., Приходька К.П.,

за участі секретаря
Черепинець А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 15
травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк «Надра»
про визнання договору іпотеки
недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року позивач
звернувся до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що 20 грудня 2007 року
між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір №
823/П/99/2007-840 від 20 грудня 2007 року,
відповідно до якого Банк надав
Позичальнику кредит у розмірі 53504,37 дол.
США, строком до 20 грудня 2027 року.

05 травня 2008 року між Банком та
Позичальником було укладено додаткову
угоду № 1 до кредитного договору №
823/П/99/2007-840 від 20 грудня 2007 року,
відповідно до якої відсоткова ставка
за користування кредитним коштами
збільшилась з 10,7 % до 14,49 % річних.

24 жовтня 2013 року в забезпечення
виконання зобов'язань Позичальника між
Банком та Позивачем було укладено
договір іпотеки, згідно якого станом на
день укладення договору
забезпечуються зобов'язання
«сплачувати іпотекодержателю проценти
за користування кредитом у розмірі 10,7 %
річних, у порядку, строки та на умовах,
визначених у кредитному договорі».

Однак договір іпотеки не містить
істотної умови щодо дійсного розміру
основного зобов'язання, а саме: дійсної
відсоткової ставки, яка була
встановлена додатковою угодою № 1 від 05
травня 2008 року до кредитного договору
№ 823/П/99/2007-840 від 20 грудня 2007 року.

Враховуючи викладене позивач
просив визнати договір іпотеки від 24
жовтня 2013 року недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 15
травня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає,
що договір іпотеки від 24 жовтня 2013 року
не був спрямований на забезпечення
зобов'язань за кредитним договором.
Крім того даний договір не мав істотної
умови щодо дійсного розміру основного
зобов'язання, а саме не було зазначено
змінену додатковою угодою № 1 від 05
травня 2008 року відсоткову ставку.

Також позивач зазначає, що умовами
оскаржуваного договору було обмежено
його конституційні права, в тому числі
право на звернення до суду за захистом
порушених прав.

На підставі викладеного в апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, який
задовольнити позов повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
20 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Надра» та
ОСОБА_1 було укладено кредитний договір
№ 823/П/99/2007-840 від 20 грудня 2007 року,
відповідно до якого Банк надав
Позичальнику кредит у розмірі 53504,37 дол.
США, строком до 20 грудня 2027 року.

Згідно п.п. 1.3.1 п.1.3 ст. 1 кредитного
договору № 823/П/99/2007-840 від 20 грудня 2007
року відсоткова ставка за користування
кредитними коштами була встановлена в
розмірі 10,7 % на рік.

05 травня 2008 року між Банком та
Позичальником було укладено додаткову
угоду № 1 до кредитного договору №
823/П/99/2007-840 від 20 грудня 2007 року,
відповідно до якої відсоткова ставка
за користування кредитним коштами
збільшилась до 14,49 відсотків річних.

24 жовтня 2013 року в забезпечення
виконання зобов'язань Позичальника між
Банком та Позивачем було укладено
договір іпотеки.

Як вбачається із змісту договору
іпотеки, а саме під поняттям
«зобов'язання» станом на день
укладення договору забезпечуються
зокрема наступні зобов'язання:
«сплачувати іпотекодержателю проценти
за користування кредитом у розмірі 10,7 %
річних, у порядку, строки та на умовах,
визначених у кредитному договорі».

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції виходив з того що
позивачем не було надано достатніх
доказів на підтвердження того, що
оскаржуваний договір іпотеки
суперечив нормам цивільного
законодавства України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства на
момент його укладення.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Сторони, відповідно до ст. 627 ЦК України,
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначення умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ЗУ «Про іпотеку», іпотека
- це вид забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону
іпотекою може бути забезпечене
виконання дійсного зобов'язання або
задоволення вимоги, яка може виникнути
в майбутньому на підставі договору, що
набрав чинності. Іпотека має похідний
характер від основного зобов'язання і є
дійсною до припинення основного
зобов'язання або до закінчення строку
дії іпотечного договору. У разі
порушення боржником основного
зобов'язання відповідно до іпотеки
іпотекодржатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами.

Зі змісту ст. 18 ЗУ «Про іпотеку»
вбачається, що договір іпотеки
вважається укладеним за умови
досягнення згоди щодо наступних
істотних умов: 1) зміст та розмір
основного зобов'язання, строк і порядок
його виконання; 2) опис предмета
іпотеки, достатній для його
ідентифікації та/або його реєстраційні
дані; 3) посилання на випуск заставної
або її відсутність. Крім того, в
договорі іпотеки мають вказуватися
реквізити сторін, визначені п. 1 ч. 1 ст. 18
Закону.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року № 9 правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом.

Разом з тим, відповідно до ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. У випадках, встановлених
законом, до суду можуть звертатися
органи та особи, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні чи суспільні
інтереси. Відмова від права на
звернення до суду за захистом є
недійсною.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір іпотеки від 24 жовтня 2013 року
був укладений між сторонами для
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором від 20 грудня 2007
року.

Доводи позивача щодо відсутності у
договорі іпотеки не було зазначено
дійсні зобов'язання не відповідають
дійсності, оскільки оскаржуваним
договором іпотеки передбачено, що у
випадку зміни строку користування
кредитними коштами, розміру процентів
за користування кредитом порівняно з
тими, що визначені у цьому договорі
станом на день його укладання
сторонами, розмір та обсяг зобов'язань
іпотекодавця, виконання яких
забезпечено цим договором автоматично
змінюються та не потребує внесення
змін і доповнень до цього договору (а.с.
8).

Крім того твердження позивача про те,
що договором іпотеки обмежене право на
звернення до суду також
спростовується, так як п. 6.12 даного
договору передбачено, що всі питання,
які ним не врегульовані, вирішуються
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Таким чином доводи апеляційної скарги
не спростовують висновки суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 15
травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: