Справа № 442/4492/13
Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А.М.
Провадження № 22-ц/783/3689/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник
Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря
Данилик І.І.,

з участю ОСОБА_2, Малеги І.Ю.,
представника Дрогобицького державного
навчально-курсового комбінату -
Потічної Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 27 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до Дрогобицького
державного навчально-курсового
комбінату, третя особа Малега Іван
Юрійович - директор Дрогобицького
державного навчально-курсового
комбінату про визнання незаконним
наказу про звільнення з роботи, про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області 27 березня 2014
року у задоволенні вищезазначеного
позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
на основі неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що відмовляючи йому у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що 30 травня
2013 року він вчинив прогул без поважних
причин, однак, з таким висновком суду
він не погоджується, оскільки такий
висновок не ґрунтується на вимогах
закону.

Апелянт стверджує, що суд першої
інстанції не з'ясував поважність
причин його відсутності на роботі, без
допиту експерта в галузі медицини суд
зробив висновок щодо відповідності
діагнозу та вжиття для цього
необхідних заходів допомоги, та
безпідставно встановив, що жодного
вкрай негативного самопочуття через
підняття тиску в нього не було.

Апелянт вважає, що причина його
відсутності на робочому місці 30 травня
2013 року є поважною, оскільки він був на
прийомі у лікаря, в підтвердження чого
є відповідна довідка, а те, що на
довідці відсутній реєстровий номер, чи
відсутній в амбулаторному журналі
прийому приймального покою запис його
звернення не можуть бути підставами
для визнання причини його відсутності
на робочому місці 30 травня 2013 року не
поважними.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
відповідно до ст.303 ЦПК України
законність та обґрунтованість
оскарженого рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
апеляційного суду доходить висновку,
що апеляційну скаргу необхідно
відхилити, а рішення залишити без змін
з таких підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що
наказом № 3-234 від 05.02.2013 року позивача
прийнято до відповідача на посаду
майстра виробничого навчання водінню
автомобіля, а наказом № 14-13 від 28.03.2013
року його переведено на посаду
інструктора з навчання практичній
їзді.

Наказом № 26-13 від 31.05.2013 року позивача
звільнено з роботи з 30.05.2013 року у
зв'язку з прогулом без поважних причин
за п.4 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України, за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення,
як догана та звільнення.
Законодавством, статутами і
положеннями про дисципліну можуть бути
передбачені для окремих категорій
працівників й інші дисциплінарні
стягнення.

Виходячи зі змісту зазначеної статті
цього Кодексу, звільнення за вчинення
прогулу є дисциплінарним стягненням і
повинне здійснюватися з додержанням
правил, встановлених для застосування
дисциплінарних стягнень, зокрема,
визначених статтями 148,149 КЗпП України.

Як встановлено матеріалами справи і
підтверджується доповідною від 31.05.2013
року, актами від 30.05.2013 та від 31.05.2013
року, складеними працівниками
Дрогобицького державного
навчально-курсового комбінату,
позивач 30.05.2013 року був відсутній на
роботі з 10 год. до 17 год., попередньо не
повідомивши про причини потреби у
цьому відповідних посадових осіб,
самовільно залишив місце роботи, і цієї
обставини не заперечив сам позивач.

31.05.2013 року позивач відмовився надати
письмове пояснення з приводу його
відсутності 30.05.2013 року на роботі, про
що складено відповідний акт. В
подальшому, в цей же день ним було
представлено довідку Стебницької
міської лікарні від 30.05.2013 року без
вихідного номера з датою - 31.05.2013 року,
проставленою після тексту довідки про
те, що 30.05.2013 року він дійсно звертався
за медичною допомогою на прийом до
лікаря, де йому визначений діагноз:
гіпертонічна хвороба серця,
гіпертонічний криз (а.с.6).

Відповідно до п.24 роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні
виходити з того, що передбаченим цією
нормою закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що позивач 30.05.2013
року в період з 10 год. до 17 год. був
відсутнім на роботі без поважних
причин, оскільки як в цей день, так і
при виході на роботу 31.05.2013 року він
відмовився дати пояснення з приводу
причин його відсутності 30.05.2013 року, а
достовірність представленої
позивачем медичної довідки, виданої
Стебницькою міською лікарнею 31.05.2013
року, викликала сумнів у відповідача і
цього сумніву не зміг спростовувати
позивач.

При цьому, суд підставно прийняв до
уваги і ту обставину, що позивач 30.05.2013
року зранку, будучи на робочому місці
як інструктор з навчання практичній
їзді, проходив медичне обстеження з
виміром артеріального тиску і, як
вбачається із запису журналу за 30.05.2013
року, вчиненого медичним працівником
комбінату, жодних скарг на стан
здоров'я в останнього не було, про що
зроблено відповідний запис (а.с.45).

Та обставина, що наказом № 113 від 29.05.2013
року призупинено навчальний процес
30.05.2013 року у зв'язку з проведенням в
цей день робіт по відновленню
території автодрому, не може бути
підставою для задоволення позову,
оскільки позивач, будучи ознайомлений
з цим наказом, що він підтвердив в суді
апеляційної інстанції та знаходячись
на території комбінату, без будь-яких
пояснень та причин залишив територію
комбінату та був відсутній на роботі з
10 год. до 17 год.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Інших доказів, які з поважних причин
позивач не надав суду першої інстанції
на підтвердження поважності причини
своєї відсутності на роботі 30.05.2013 року
з 10 год. до 17 год. ОСОБА_2 суду
апеляційної інстанції не представив та
про дослідження таких доказів
клопотань не заявляв, а відтак, в суду
апеляційної інстанції немає правових
підстав переоцінювати доказ, а саме -
медичну довідку Стебницької міської
лікарні, представлену 31.05.2013 року
ОСОБА_2 після звільнення з роботи за
наявності в матеріалах справи довідки
Стебницької міської лікарні від 03.03.2014
р. про те, що в амбулаторному журналі
прийому приймального покою відсутній
запис звернення ОСОБА_2 за медичною
допомогою (а.с. 52).

Матеріалами справи також встановлено,
що в Дрогобицькому державному
навчально-курсовому комбінаті
відсутня профспілкова організація,
членом якої був би позивач, що в суді
апеляційної інстанції підтвердили
сторони, відтак, відповідачем
правомірно проведено звільнення
позивача з роботи без попередньої
згоди такої.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються наведеним вище та на
висновки суду не впливають.

За наведених вище обставин, колегія
суддів доходить висновку, що суд першої
інстанції дав належну оцінку всім
обставинам і доказам у справі в їх
сукупності та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому підстави
для його скасування відсутні й
апеляційну скаргу на оскаржене рішення
необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 27 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.