У х в а л а

іменем україни

12 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 6 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, мотивуючи його тим, що на
підставі договору купівлі-продажу від 3
травня 2012 року вона є власником
автомобіля марки «HYUNDAI SANTAFE FE».
Зазначений автомобіль на підставі
довіреності був переданий ОСОБА_5
Намірів щодо продажу зазначеного
автомобіля позивачка не мала, проте
ОСОБА_5 шляхом зловживання довірою та
всупереч її волі відчужив автомобіль
ОСОБА_6 за 283 964 грн 60 коп. Після
укладення між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 договору купівлі-продажу
автомобіля спірний автомобіль був
знову, на підставі довіреності,
переданий ОСОБА_5 Позивачка вважала, що
грошових коштів від реалізації
автомобіля вона не отримувала, намірів
продавати спірний автомобіль вона не
мала, тому просила суд визнати
недійсним договір купівлі-продажу
автомобіля марки «HYUNDAI SANTAFE FE» від 3
травня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 22 жовтня 2013 року позов
ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу автомобіля марки «HYUNDAI
SANTAFE FE» від 3 травня 2013 року, укладений
між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 6 березня 2014
року рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 22 жовтня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд
касаційної інстанції скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу
(ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 244 ЦК України
довіреністю є письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами. Довіреність на вчинення
правочину представником може бути
надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

Форма довіреності повинна відповідати
формі, в якій відповідно до закону має
вчинятися правочин (ч. 1 ст. 245 ЦК
України).

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4, апеляційний суд обґрунтовано
виходив із того, що ОСОБА_5, укладаючи
спірний договір купівлі-продажу
автомобіля із ОСОБА_6, діяв на підставі
довіреності, виданої позивачкою, що
спростовує твердження ОСОБА_4 про
відсутність волевиявлення на
укладання договору купівлі-продажу
автомобіля. Крім того, із довіреності
вбачається, що позивачка уповноважила
ОСОБА_5 укладати від її імені договори
купівлі-продажу транспортного засобу.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційним судом
правильно встановлено та належно
перевірено обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, судове рішення ухвалено із
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для його зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 6 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко