22-ц/775/946/2014(м)
Головуючий у 1-й інстанції Соловйов О.Л.
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
е м У к р а ї н и
08 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого - Сорока
суддів - Баркової
Л.Л., Гаврилової Г.Л.,
при секретарі - Брежнєві
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, про відшкодування майнової та
моральної шкоди за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
21 травня 2014 року,-

В С Т
А Н О В И Л А :

12 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
Банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ
«ПриватБанк») про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, який в
подальшому змінив та в остаточній
редакції позовної заяви просив суд
стягнути з відповідача на його користь
матеріальну шкоду в розмірі 78 000
доларів США, що відповідає 832 423,80 грн. та
завдану моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 20 вересня 1999 року
між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" в особі
директора Маріупольської філії ПАТ КБ
"Приватбанк" ОСОБА_3 був укладений
договір про спеціальний строковий
вклад №15324/р. За цим договором ним були
внесені грошові кошти в сумі 78 000
доларів США на строк один рік з
виплатою 18% річних щоквартально.
Грошові кошти у вказаній сумі були
передані ОСОБА_3 в її робочому кабінеті
Маріупольської філії ПАТ КБ
"Приватбанк" у присутності головного
бухгалтера ОСОБА_4 в робочий час в
момент підписання договору про
терміновий спеціальний вклад, який був
особисто підписаний ОСОБА_3 та
скріплений печаткою, один екземпляр
якого був виданий йому. Грошові кошти
йому не повернуті. Постановами
Ленінського районного суду м. Донецька
від 03.03.2005 року та від 07.06.2006 року.
встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, діючи
організованою групою, спричинили йому
майнову шкоду на суму 78 000 доларів США,
вчинивши злочин, передбачений ст.363 ч.2,
366 ч.2 КК України. Оскільки юридична
особа повинна відшкодувати шкоду, яка
спричинена її працівниками під час
виконання ними трудових (службових)
обов'язків, то він звернувся до банку
про добровільне відшкодування шкоди,
але йому в цьому було відмовлено. Також
вважає, що діями працівників
відповідача йому завдано моральну
шкоду, оскільки він зазнав переживань з
приводу втрати великої суми грошових
коштів, вимушений був для захисту своїх
інтересів звертатися до різних
правоохоронних органів та організацій,
що потягло розголошення відомостей про
його приватне життя та призвело до
тяжкої душевної травми. Матеріальну та
моральну шкоду просив стягнути з
відповідача на підставі ст.ст.440,440-1,441
ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від 21
травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до
ПАТ КБ "Приватбанк", треті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, про відшкодування майнової та
моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на
користь ОСОБА_2 майнову шкоду у сумі 914
160 грн. та моральну шкоду у сумі 5 000 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Також стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на
користь ОСОБА_2 судові витрати по
сплаті судового збору у сумі 3441 грн.

Зайво сплачену позивачем суму судового
збору у розмірі 114,71грн. повернуто йому
з бюджету.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, відповідач ПАТ КБ
«ПриватБанк» в апеляційній скарзі
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2
відмовити. При цьому посилається на
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне встановлення
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення та неправильне застосування
судом норм матеріального і
процесуального права.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в
судове засідання повторно не з'явився,
про час та місце судового засідання був
повідомлений належним чином, що
підтверджується телефонограмою,
зареєстрованою у встановленому
порядку в журналі телефонограм за №1580,
та витягом із журналу телефонограм,
подав до суду заяву про відкладення
розгляду справи, посилаючись на
виробничу зайнятість. Треті особи
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання
також не з'явилися, про причин и неявки
суду не повідомили, ніяких заяв не
подали, про час та місце судового
засідання були повідомлені, що
підтверджується поштовим
повідомленням про отримання ОСОБА_4
виклику до суду, та поверненням за
закінченням терміну зберігання
судового виклику на ім'я ОСОБА_3, тому
вона теж вважається повідомленою про
час та місце судового засідання.

За таких обставин, керуючись
положеннями ст.305, ч.4 ст.169 ЦПК України,
та враховуючи те, що відповідач є
юридичною особою з багаточисленною
кількістю працівників, наведені
представником в заяві обставини не
можуть свідчити про поважність причин
неявки в судове засідання представника
відповідача, а також те, що неявка
належним чином повідомленої сторони та
інших осіб, які беруть участь у справі,
в судове засідання не перешкоджає
апеляційному розгляду справи, колегія
суддів дійшла до висновку про
можливість розгляду справи у
відсутності представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення представника ОСОБА_2 -
адвоката ОСОБА_5, який просив
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду залишити без змін, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що 20 вересня 1999
року між позивачем ОСОБА_2 та
Маріупольською філією ПАТ КБ
"Приватбанк" в особі директора ОСОБА_3
був укладений договір про спеціальний
строковий вклад №15324/р, строк дії
договору склав один рік із виплатою 18%
річних один раз у квартал. Умовами
договору передбачено, якщо протягом
шести місяців вкладник не витребує
суму вкладу, договір вважається
подовженим ще на три місяці на тих саме
умовах. Договір підписаний сторонами
та скріплено печаткою банку.
Відповідно до договору позивачем було
внесено 78 000 доларів США до каси банку.

Постановою Ленінського районного суду
м.Донецька від 07 червня 2006 року про
застосування відносно ОСОБА_4
примусових заходів медичного
характеру за скоєння
суспільно-небезпечного діяння за ст. 191
ч. 5, ст. 365 ч. 3, ст. 366 ч. 2 КК України в
редакції 2001 року та ст.166 ч.3 в редакції
КК України 1960 року встановлено, що
ОСОБА_3, відносно якої оголошено розшук,
і ОСОБА_4 за попереднім зговором,
вийшовши за межі наданих їм службових
повноважень, розробили і склали бланк
договору про спеціальний строковий
вклад, що не відповідав типовим
бланкам, затвердженим у ЗАТ КБ
"Приватбанк" відповідно до наказів від
22 вересня 1997 року № 719 від 30 листопада
2000 року № 1278 та використали його для
укладення спеціальних договорів, у
тому числі і з ОСОБА_2, незаконним
шляхом отримали грошові кошти, які у
касу банку не надходили, чим спричинили
останньому матеріальну шкоду у розмірі
78 000 доларів США (т.1 а.с.14-17). Вказаною
постановою встановлено, що ОСОБА_4 як
головним бухгалтером Маріупольської
філії ПАТ КБ "Приватбанк" за
попередньою змовою з ОСОБА_3 як
керівником Маріупольської філії ПАТ КБ
"Приватбанк" вчинені службові злочини,
якими спричинено майнову шкоду
фізичним особам, у тому числі і ОСОБА_2,
а також юридичній особі ЗАТ КБ
"Приватбанк", внесенню в касу якого
підлягали грошові кошти, які належали
фізичним особам, в тому числі ОСОБА_2 на
суму 78 000 доларів США.

Згідно постанов старшого слідчого
прокуратури Донецької області від
28.03.2002 року ОСОБА_2 був визнаний по даній
кримінальній справі потерпілим та
цивільним позивачем на суму 78 000
доларів США.

За таких обставин, виходячи з того, що
вчиненими суспільно-небезпечними
діяннями головного бухгалтера
Маріупольської філії ЗАТ КБ
«ПриавтБанк» ОСОБА_4 за попередньою
змовою з ОСОБА_3 як керівником
Маріупольської філії ПАТ КБ
"Приватбанк" під час виконання ними
своїх службових обов'язків була
спричинена шкода позивачеві, суд
першої інстанції дійшов до висновку
про покладання на ПАТ КБ «ПриватБанк»
обов'язку по відшкодуванню
матеріальної шкоди в сумі вкладу у
розмірі 78000 доларів США, що на момент
розгляду справи за курсом НБУ
становить 914160грн. (1 долар США =11,72грн.).

Також суд першої інстанції дійшов до
висновку, що протиправними діями
працівників ПАТ КБ «ПриватБанк»
позивачу завдана моральна шкода, яка
виражається в його в душевних
стражданнях, пов'язаних з
переживаннями з приводу втрати значної
суми коштів, неможливістю
використовувати в своїх інтересах
власні заощадження та необхідністю
тривалий час приймати заходи для
поновлення порушеного права.
Враховуючи характер
суспільно-небезпечного діяння, глибину
душевних страждань, виходячи із засад
розумності та справедливості, суд
першої інстанції дійшов до висновку, що
в грошовому вираженні компенсація
моральної шкоди відповідає 5000грн. і
стягнув цю суму з відповідача,
задовольнивши частково позов про
відшкодування моральної шкоди.

З висновками суду першої інстанції
колегія суддів не може не погодитись,
оскільки вони випливають з обставин
справи та відповідають нормам
матеріального і процесуального права.

Так, відповідно до ст.440 ЦК України в
редакції 1963 року, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин,
шкода заподіяна особі або майну
громадянина підлягає відшкодуванню
особою, яка заподіяла шкоду, у повному
обсязі. Аналогічні положення
встановлені і ст.1166 ЦК України в
редакції 2003 року.

Згідно зі ст.440-1 ЦК України в редакції
1963 року моральна (немайнова) шкода,
заподіяна громадянину або організації
діяннями іншої особи, яка порушила їх
законні права, відшкодовується особою,
яка заподіяла шкоду, якщо вона не
доведе, що моральна шкода заподіяна не
з її вини. Моральна шкода
відшкодовується у грошовій або іншій
матеріальній формі за рішенням суду
незалежно від відшкодування майнової
шкоди.

Розмір відшкодування визначається
судом з урахуванням суті позовних
вимог, характеру діяння особи, яка
заподіяла шкоду, фізичних чи моральних
страждань потерпілого, а також інших
негативних наслідків, але не менше
п'яти мінімальних розмірів заробітної
плати.

Відповідно до ст.441 ЦК України в
редакції 1963 року організація повинна
відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її
працівників під час виконання ними
своїх трудових (службових) обов'язків.
Аналогічні положення встановлені ч.1
ст.1172 ЦК України 2003 року.

Згідно з положеннями п.5 постанови
Пленуму Верховного Суду України №6 від
27 березня 1992 року «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» (з
наступними змінами) при розгляді справ
про відшкодування шкоди за ст.441 ЦК
(1540-06) суди повинні мати на увазі, що
крім загальних підстав, передбачених
ст.440 ЦК, відповідальність юридичної
особи настає лише у випадках, коли
особа, з вини якої заподіяна шкода,
знаходиться з даною організацією в
трудових відносинах і шкода, заподіяна
нею у зв'язку з виконанням трудових
(службових) обов'язків, незалежно від
того, постійним, сезонним, тимчасовим
за трудовим договором чи на інших
умовах вона була працівником цієї
організації.

Господарські (підприємницькі)
товариства, кооперативи відповідають
за шкоду на підставі ст.441 ЦК (1540-06) у
випадках її заподіяння як їхнім
учасником (членом) під час здійснення
ним підприємницької або іншої
діяльності від їх імені, так і особами,
які виконують роботу за трудовим
договором.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, наведених в п.3
постанови №14 від 29 грудня 1992 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» за вимогами інших
осіб, що ґрунтуються на неналежному
виконанні працівником своїх трудових
обов'язків (відшкодування шкоди їх
майну, здоров'ю, виплаченої пенсії,
допомоги по соціальному страхуванню та
ін.), в силу ст.441 ЦК, відповідає
підприємство, перед яким винний
працівник несе матеріальну
відповідальність в порядку регресу за
нормами трудового законодавства.

З матеріалів справи вбачається що 20
вересня 1999 року між Маріупольською
філією КБ «ПриватБанк» (на теперішній
час ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було
укладено договір про спеціальний
строковий депозитний вклад на суму 78000
доларів США з виплатою 18% річних
строком на 1 рік. Договір від імені
відповідача підписала директор
Маріупольської філії КБ «ПриватБанк»
ОСОБА_3 та скріпила печаткою банку в
приміщені банку та в робочий час в
присутності головного бухгалтера
ОСОБА_4, яка прийняла від позивача
грошові кошти в обумовленій у договорі
сумі, але в касу банку на розрахунковий
рахунок не внесла.

Наведені обставини підтверджуються
договором про спеціальний строковий
вклад №15324/Р від 20 вересня 1999 року (т.1
а.с.8,71), постановами старшого слідчого
прокуратури Донецької області від
28.03.2002 року про визнання ОСОБА_2
потерпілим та цивільним позивачем у
кримінальній справі стосовно ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 на суму вказаного строкового
депозитного вкладу (т.1 а.с.89,90),
постановами Ленінського районного
суду м.Донецька від 03 березня 2005 року та
від 07 червня 2006 року про застосування
стосовно ОСОБА_4 примусових заходів
медичного характеру за скоєння
суспільно-небезпечного діяння,
вчиненого за попереднім зговором
групою осіб з ОСОБА_3 як керівником
Маріупольської філії ПАТ КБ
«ПриватБанк», стосовно якої оголошено
розшук, тобто вчинення службових
злочинів, передбачених ст.ст.191 ч.5, 365 ч.3,
366 ч.2 КК України, внаслідок яких
спричинено матеріальну шкоду фізичним
та юридичним особам, в тому числі
ОСОБА_2 завдано матеріальну шкоду у
розмірі 78000 доларів США (т.1 а.с.10-13,14-17).

Перебування у трудових відносинах
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з банком під час
укладання договору про спеціальний
строковий вклад з ОСОБА_2 та приймання
від нього грошей у приміщенні
Маріупольської філії ПАТ КБ
«ПриватБанк» сторонами не оспорюється.

Ні суду першої інстанції, ні
апеляційному суду відповідачем та його
представником не надано жодних доказів
на спростування наведених позивачем та
встановлених постановою Ленінського
районного суду м.Донецька від 07.06.2006
року обставин щодо укладання з
позивачем 20.09.1999 року договору про
спеціальний строковий вклад, отримання
працівниками банку в приміщенні банку
та в робочий час грошових коштів в
обумовленій у договорі сумі.

За таких обставин, з урахуванням
наведених норм права суд першої
інстанції правильно дійшов до висновку
про доведеність факту укладання між
позивачем та відповідачем договору
спеціального строкового вкладу №15324/Р
від 20.09.1999 року на суму 78000 доларів США.
Колегія суддів вважає, що правильно
встановивши, що неправомірними діями
працівників банку ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які
зловживаючи своїм службовим
становищем та перевищуючи свої
службові обов'язки, після укладання від
імені відповідача договору про
спеціальний строковий вклад, прийняті
від позивача кошти за даним вкладом не
внесли в касу на банківський рахунок та
за перебігом строку дії договору не
повернули позивачу, останньому
спричинили матеріальну та моральну
шкоду, суд першої інстанції правильно
дійшов до висновку, що
відповідальність по відшкодуванню
матеріальної та моральної шкоди за
вказані дії повинен нести відповідач, з
яким ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у
трудових відносинах, вказані дії
вчинили в робочий час в приміщенні
банку та, діючи від імені банку.

Тому доводи апеляційної скарги про
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення і неправильне застосування
норм матеріального права колегія
суддів вважає безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що ПАТ КБ «ПриватБанк» не повинен нести
відповідальність за дії ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, оскільки вони діяли з
перевищенням своїх повноважень у в
своїх власних інтересах, є
безпідставними, оскільки як
встановлено судом і це не спростовано
відповідачем і його представником,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в трудових
відносинах з банком, діяли від імені
банку, в приміщенні банку та в робочий
час. Крім того, договір був укладений
від імені банку і грошові кошти в
обумовленій у договорі сумі були
передані позивачем посадовій особі
банку, а та обставина, що ОСОБА_4 не
оформила внесення коштів в касу банку
на депозитний рахунок вкладника, як і
те, що у позивача відсутній фінансовий
документ про передачу грошових коштів
за договором, не може бути підставою
для звільнення відповідача від
відповідальності за дії його
працівників, оскільки факт вчинення
службовими особами відповідача
суспільно-небезпечного діяння за
попереднім зговором групою осіб
встановлено постановами Ленінського
районного суду м.Донецька від 03.03.2005
року та від 07.06.2006 року у кримінальній
справі, які є належними письмовими
доказами і на їх спростування жодних
доказів не надано. Та обставина, що
стосовно ОСОБА_3, щодо якої оголошено
розшук, кримінальна справа не
розглянута та обвинувальний вирок не
винесено, не спростовує правильність
висновків суду першої інстанції,
оскільки стосовно ОСОБА_2 службові
злочини вчинені ОСОБА_4 за попереднім
зговором з ОСОБА_3 і обставини цих
злочинів встановлені вказаними вище
постановами суду у кримінальній
справі, які, фактично, мають юридичну
силу обвинувального вироку, бо
примусові заходи медичного характеру
відповідно до вимог кримінального
процесуального законодавства
застосовуються лише при доведеності
факту вчинення особою
суспільно-небезпечного діяння, тобто
злочину.

Доводи апеляційної скарги про
неправильність висновків суду щодо
строку позовної давності, колегія
суддів також вважає безпідставними,
оскільки з урахуванням того, що ОСОБА_2
в ході проведення досудового слідства
у кримінальній справі стосовно ОСОБА_3
та ОСОБА_4 заявив позов про
відшкодування шкоди та був визнаний
потерпілим і цивільним позивачем, суд
першої інстанції правильно дійшов до
висновку про переривання строку
позовної давності відповідно до вимог
ст.79 ЦК України в редакції 1963 року і до
закінчення розгляду по суті
кримінальної справи стосовно ОСОБА_3,
яка оголошена в розшук, та, враховуючи
те, що стосовно неї розгляд
кримінальної справи не закінчився, не
закінчився і перебіг строку позовної
давності для пред'явлення позивачем
вимог до відповідача про відшкодування
шкоди в порядку цивільного
судочинства. З огляду на наведене суд
першої інстанції правильно дійшов до
висновку про відсутність підстав для
застосування строків позовної
давності у цивільній справі.

Ніяких нових обставин, які не були
предметом дослідження в суді першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків суду першої
інстанції, в апеляційній скарзі не
наведено та нових доказів апеляційному
суду не надано.

Порушень норм процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи та є безумовними для
скасування чи зміни рішення суду, у
справі не встановлено. Посилання в
апеляційній скарзі на те, що суд
неправильно відмовив у проведені
почеркознавчої експертизи для
перевірки підпису позивача у договорі,
є безпідставними, оскільки, як
вбачається зі справи, така експертиза
судом була призначена, але не була
проведена у зв'язку з ненаданням
необхідних додаткових матеріалів (т.1
а.с.86-87,91,235а). Після повернення справи до
суду, представник відповідача не
заперечував проти продовження та
закінчення розгляду справи без
проведення почеркознавчої експертизи,
що вбачається з матеріалів справи та
технічного запису судового засідання.

Таким чином, переглядаючи справу
відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в
межах позовних вимог, заявлених в суді
першої інстанції, та в межах доводів
апеляційного оскарження і на підставі
доказів, наданих сторонами, які
відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів вважає, що рішення суду
відповідає обставинам справи та
вимогам закону, апеляційних підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позову не
вбачає, у зв'язку з чим рішення суду
підлягає залишенню без зміни, а
апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
21 травня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий :
Сорока Г.П.

Судді :
Баркова Л.Л.

Гаврилова Г.Л.