У х в а л а

іменем україни

3 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
дарування недійсним та частково
недійсним договору купівлі-продажу,
переведення прав покупця, витребування
майна з чужого незаконного володіння,
визнання права власності на частку
домоволодіння та за зустрічним позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
добросовісним покупцем, за касаційною
скаргою ОСОБА_4, поданою її
представником ОСОБА_7, на рішення
Калінінського районного суду м.
Донецька від 4 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 18 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що вона та її чоловік
ОСОБА_8 були власниками домоволодіння
АДРЕСА_1 яке подружжя побудувало під
час шлюбу. Після смерті ОСОБА_8, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцями Ѕ
частини зазначеного будинку стали
ОСОБА_4 та сини - ОСОБА_9 та
ОСОБА_10, кожний по 1/6 частини будинку.
Згодом ОСОБА_9 подарував свою 1/6 частину
будинку матері і таким чином вона стала
власником 5/6 частин спірного
домоволодіння. У лютому 2010 року ОСОБА_4
стало відомо, що вона нібито подарувала
свою частку у домоволодінні онукові
ОСОБА_5, іншу 1/6 частину будинку
ОСОБА_5 отримав після смерті батька
ОСОБА_10 Згодом ОСОБА_5 продав спірне
будинковолодіння ОСОБА_6 ОСОБА_4 за
своїм станом здоров'я не пам'ятає чи
була вона разом з онуком у березні 2008
року у нотаріальній конторі та чи
підписувала будь-які документи.
Позивач вважала, щодо договір
дарування та договір
купівлі-продажу укладено з порушенням
вимог законодавства України, а тому,
уточнивши свої позовні вимоги, просила
суд визнати недійсним договір
дарування, визнати частково недійсним
договір купівлі-продажу в частині 1/6
частки домоволодіння, перевести на
ОСОБА_4 права покупця та витребувати
будинок з чужого незаконного
володіння, визнати право власності на
частку у будинковолодінні.

ОСОБА_6 пред'явив зустрічний позов, у
якому просив визнати його
добросовісним набувачем спірного
будинку, мотивуючи свої вимоги тим, що
продавець будинку ОСОБА_5 був власником
будинку на законних підставах, а тому
підстав для визнання договору
купівлі-продажу недійним відсутні.

Справа слухалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Калінінського
районного суду м. Донецька від
4 лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 18 березня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_4 та
зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_7, просить скасувати зазначені
судові рішення в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_4 та ухвалити
в цій нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права .

Судові рішення в частині відмови в
задоволенні зустрічного позову не
оскаржуються, а тому касаційному
перегляду не підлягають.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_4, суд першої інстанції, з яким
погодився й апеляційний суд, дійшов
вірного висновку про те, що оскільки
належними доказами не доведено, що у
момент укладення договору дарування
ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій
та не могла ними керувати, підстав для
задоволення позову немає.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду першої та
апеляційної інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваних рішень.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її
представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Калінінського районного суду
м. Донецька від 4 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 18 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

С.О. Карпенко

В.О. Савченко