Справа № 1319/2-2103/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2146/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф

секретаря Гацій
І.І.

з участю позивача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 12 березня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Львівські автобусні заводи» про
індексацію та компенсацію заробітної
плати у зв'язку з порушенням строків її
виплати та стягнення моральної шкоди,-

встановила:

У вересні 2011 року позивач ОСОБА_2
звернувся в суду з позовом до ТзОВ
«Львівські автобусні заводи», просив
суд стягнути з відповідача в його
користь індексацію заробітної плати у
зв"язку з ростом споживчих цін у
розмірі 3360,42 грн., компенсацію
заробітної плати у зв"язку із
порушенням термінів її виплати у
розмірі 1979,30 грн., а також 2000 грн.
відшкодування завданої моральної
шкоди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що
відповідно до судового наказу по
справі №2н-369/2009, виданого Сихівським
районним судом м. Львова 05.02.2009 року та
рішенням цього ж суду від 18 жовтня 2010
року, на його користь з відповідача
стягнуто заборгованість по заробітній
платі. Оскільки відповідач не
нараховував індексацію та компенсацію
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати, просив стягнути
таку в судовому порядку.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 12.03.2012 року у задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір 107,30 грн.

Ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 22.08.2012 року рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 12.03.2012 року змінено, виключено з
мотивувальної частини висновок про те,
що компенсація та індексація
заробітної плати не входять до
структури заробітної плати, в частині
стягнення судового збору з позивача
скасовано, а врешті залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22.01.2014 року
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 12 березня 2012 року та рішення
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Львівської області від 22 серпня 2012 року
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 09.04.2014 року
виправлено допущену описку в ухвалі
від 22.01.2014 року та виключено із
резолютивної частини ухвали посилання
на скасування рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 12 березня
2012 року.

В апеляційній скарзі на рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 12.02.2012 року апелянт зазначає, що
відповідно до ст.ст. 33,34 ЗУ "Про оплату
праці" роботодавець повинен сам
нараховувати і виплачувати індексацію
та компенсацію заробітної плати, що не
було виконано.

Також звертає увагу на те, що такі
виплати є складовою заробітної плати,
відповідно до даних правовідносин
необхідно застосовувати положення ч. 2
ст. 233 КЗпП України, згідно якої строк
давності щодо вимог про стягнення
заробітної плати не встановлений.

Крім цього зазначає, що нерегулярна
виплата заробітної плати у 2008 та 2009
роках потребувала додаткових зусиль
для організації його життя, своєчасної
сплати комунальних послуг, лікування
хворої матері, що призвело до моральних
страждань.

Просить рішення районного суду
скасувати та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог. Судові витрати
покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримав, в
обґрунтування надав пояснення,
аналогічні доводам, викладеним у
скарзі.

Представник відповідача ТзОВ
"Львівські автобусні заводи" в судове
засідання не прибув, подав клопотання
про відкладення розгляду справи та
надати час для ознайомлення з
матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове
засідання особи, яка бере участь у
справі за її клопотанням, коли
повідомлені нею причини неявки буде
визнано судом поважними.

Беручи до уваги те, що представник
відповідача ТзОВ "Львівській автобусні
заводи" був належним чином
повідомлений про день та час розгляду
справи, про що свідчить рекомендоване
повідомлення про вручення поштового
відправлення від 24.06.2014 року (а.с. 141), мав
достатньо часу для ознайомлення з
матеріалами справи, тому причина
неявки представника відповідача в
судове засідання 01.07.2014 року колегією
суддів визнана неповажною.

На переконання колегії суддів,
матеріалів справи достатньо для
розгляду справи по суті, а тому вважає
за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305
ЦПК України, розглядати справу за
відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача на підтримання доводів
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить висновку, що
оскаржуване рішення не відповідає
зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення індексації
заробітної плати та компенсації втрати
заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати районний
суд виходив з того, що такі виплати не
входять до структури заробітної плати,
відповідно до положень Закону України
"Про оплату праці", при цьому, зазначив,
що позивачем пропущено встановлений ч.
1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк
звернення до суду з цими вимогами.
Поважних причин пропуску вказаного
строку позивач не навів, а суд першої
інстанції під час розгляду справи не
встановив.

Судова колегія не може погодитись із
таким висновком суду першої інстанції
за наступних підстав.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України
визначено, що кожен має право на працю,
що включає можливість заробляти собі
на життя працею, яку він вільно обирає
або на яку вільно погоджується. Право
на своєчасне одержання винагороди за
працю захищається законом.

Згідно із ст. 2 КЗпП України право
громадян на працю, - тобто на одержання
роботи з оплатою праці не нижче
встановленого державою мінімального
розміру, включаючи право на вільний
вибір професії, роду занять і роботи,
забезпечується державою. Працівники
реалізують право на працю шляхом
укладення трудового договору про
роботу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП заробітна
плата - це винагорода, обчислена, як
правило, у грошовому виразі, яку
власник або уповноважений ним орган
виплачує працівникові за виконану ним
роботу.

Аналогічно дане питання врегульовано і
ЗУ «Про оплату праці», який є
спеціальним нормативно-правовим актом,
що регулює правовідносини у сфері
оплати праці.

Колегією суддів беззаперечно
встановлено, що позивач перебував у
трудових відносинах із відповідачем,
працював на посаді інженера-механіка
та 13.04.2010 року звільнений з роботи за
угодою сторін.

У зв"язку із несвоєчасною виплатою
заробітної плати, позивач двічі
звертався до суду про стягнення
заборгованості.

Зокрема, 05.02.2009 року Сихівським
районним судом м. Львова видано судовий
наказ № 2н-369/2009 про стягнення з ТзОВ
"Львівські автобусні заводи" в користь
ОСОБА_2 4147,00 грн. заборгованості із
заробітної плати.

Крім цього, відповідно до рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 18.10.2010 року стягнуто з ТзОВ
"Львівські автобусні заводи" в користь
ОСОБА_2 2101,67 грн. заборгованості по
зарплаті.

Як вбачається із матеріалів справи,
заборгованість по заробітній платі за
квітень-вересень 2008 року відповідно до
судового наказу Сихівського районного
суду м. Львова від 5 лютого 2009 року
(справа № 2н-369/2009) виплачена позивачу 01
жовтня 2009 року (постанова про
закінчення виконавчого провадження
від 06.10.2009 року, а.с. 38).

В свою чергу, заборгованість по
заробітній платі за жовтень-грудень 2008
року відповідно до рішення від 18 жовтня
2010 року (справа № 2-1948/2010) виплачена
позивачу 28 грудня 2010 року, що
підтверджується постановою державного
виконавця від 31 грудня 2010 року (а.с. 37).

Дані обставини сторонами не
оспорюються.

Виходячи з положень частини шостої
статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 ЗУ
«Про оплату праці» індексація
заробітної плати та компенсація
працівникам втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням строків її
виплати є заходами державного
регулювання оплати праці.

Індексація грошових доходів громадян
(заробітної плати працівників)
здійснюється відповідно до Порядку
проведення індексації грошових
доходів населення, затвердженого
постановою КМ України від 17 липня 2003
року № 1078.

Індексація грошових доходів населення
- це встановлений законами та іншими
нормативно-правовими актами України
механізм підвищення грошових доходів
населення, що дає можливість частково
або повністю відшкодовувати
подорожчання споживчих товарів і
послуг. Підприємства, установи та
організації підвищують розміри оплати
праці працівникам у зв'язку з
індексацією за рахунок власних коштів
(стаття 1, частина перша статті 5 Закону
України «Про індексацію грошових
доходів населення» від 3 липня 1991 року.

В свою чергу, у ст.ст. 1, 2 Закону України
«Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати» від 19 жовтня 2000
року передбачено, що підприємства,
установи і організації всіх форм
власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати, у тому числі з вини власника
або уповноваженого ним органу (особи), а
саме у разі затримки на один і більше
календарних місяців виплати
нарахованих громадянам грошових
доходів: пенсії, соціальних виплат,
стипендії, заробітної плати (грошового
забезпечення) тощо. Порядок
компенсації громадянам (працівникам)
втрати частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням термінів (строків)
її виплати визначено цим Законом та
Порядком проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
доходів у зв"язку з порушенням термінів
їх виплати, затвердженим постановою КМ
України від 21.02.2001 року № 159.

При цьому, рішенням Конституційного
Суду України від 22 лютого 2012 року №
4-рп/2012 надано роз'яснення, що строки
звернення працівника до суду за
вирішенням трудового спору як складова
механізму реалізації права на судовий
захист є однією з гарантій
забезпечення прав і свобод учасників.

Згідно із ч. 2статті 233 КЗпП України у
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Структура заробітної плати визначена
ст. 2 Закону України "Про оплату праці",
відповідно така складається із
основної та додаткової заробітної
плати, а також інших заохочувальних і
компенсаційних виплат. Зокрема,
додаткова заробітна плата включає
доплати, надбавки, гарантійні
компенсаційні виплати, передбачені
чинним законодавством, премії,
пов"язані з виконанням виробничих
завдань і функцій.

Враховуючи наведене колегія суддів
приходить висновку, що у разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення сум індексації
заробітної плати та компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням строків її виплати як
складових належної працівнику
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком незалежно від того,
чи були такі суми нараховані
роботодавцем. Це право працівника
відповідає засадам справедливості,
добросовісності, розумності як
складовим конституційного принципу
верховенства права та не порушує
балансу прав і законних інтересів
працівників і роботодавців.

Зазначене узгоджується з позицією
Конституційного Суду України
висловленою у справі № 1-18/2013 за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення
положення частини другої статті 233
Кодексу законів про працю України від 15
жовтня 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог з підстав пропуску строку для
звернення з даним позовом, районний суд
в порушення вимог передбачених ст.ст.
213, 214 ЦПК України, належним чином не
визначився з характером спірних
правовідносин, не надав належної
оцінки наявним у справі доказам,
зазначивши, що на вказані
правовідносини не поширюються
положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, крім
цього дійшов хибного висновку, що
індексація та компенсація не входить
до структури заробітної плати.

Оскільки заробітна плата позивачу в
порушення вимог ст. 115 КЗпП України в
не виплачувалась належним чином, тому
утворилась заборгованість, яка
позивачу на виконання судових рішень в
подальшому виплачена.

Однак, в порушення вимог ст.ст. 33, 34 ЗУ
«Про оплату праці» відповідач не
нарахував індексацію заробітної плати
та компенсацію втрати частини
заробітної плати позивачу, відтак, з
врахуванням ст. 2 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» та ст. 2 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати» вимога позивача про
стягнення таких нарахувань підлягає до
задоволення.

Згідно поданого позивачем розрахунку,
загальна сума індексації заборгованої
заробітної плати за період з квітня 2008
року по квітень 2010 року складає 3360,42
грн., що не оспорюється представником
відповідача.

В свою чергу, розмір загальної суми
компенсації втрати частини зарплати у
зв"язку з порушенням термінів її
виплати, за розрахунком позивача
складає 1979,30 грн.

У поданому поясненні до заперечення
щодо розрахунку розміру компенсації
представник відповідача звертає увагу
на те, що позивач подав розрахунок
компенсації без врахування того, що
частково дані суми були виплачені
позивачу своєчасно. Зокрема, частина
заробітної плати за квітень 2008 року в
сумі 445,33 грн. виплачена в липні 2008 року,
а інша частина в сумі 1090,30 грн.
виплачена у жовтні 2008 року. На думку
представника відповідача компенсацію
необхідно розраховувати з кожної суми
окремо. Аналогічна ситуація має місце у
травні та грудні 2008 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
відповідно до п. 5. Порядку проведення
компенсації громадянам втрати частини
грошових доходів у зв"язку з порушенням
термінів їх виплати, сума компенсації
виплачується громадянам у тому ж
місяці, у якому здійснюється виплата
заборгованості за відповідний місяць.
Вказаним Порядком не передбачено
можливість нараховувати та
виплачувати компенсацію при виплаті
частини заробітної плати.

Таким чином, колегія суддів
погоджується із розрахунком
компенсації втрати частини зарплати у
зв"язку з порушенням термінів її
виплати, за розрахунком, поданим
позивачем на суму 1979,30 грн.

Крім цього, згідно із ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, а також із
врахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В свою чергу, Пленум Верховного Суду
України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику по справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (зі змінами,
внесеними постановою від 25 травня 2001
року № 5) вказав, що розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин.

В обґрунтування позовної вимоги про
відшкодування заподіяної моральної
шкоди позивач покликався на те, що
відповідач неодноразово порушував
строк виплати заробітної плати, при
цьому для сплати комунальних послуг та
лікування хворої матері він змушений
був позичати гроші у знайомих, друзів, а
повертати борг вчасно він не міг, тому
погіршилися дружні стосунки.

На підтвердження наведених обставин
позивач належних та допустимих доказів
не подав, відповідно позовна вимога про
відшкодування моральної шкоди до
задоволення не підлягає.

Разом з цим, колегія суддів звертає
увагу на те, що у п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону
України «Про судовий збір», який набрав
чинності з 1 листопада 2011 року
передбачено, що від сплати судового
збору звільняються позивачі - за
подання позовів про стягнення
заробітної плати, поновлення на роботі
та за іншими вимогами, що випливають із
трудових правовідносин

При цьому, положеннями ст. 88 ЦПК України
не передбачено стягнення в дохід
держави судового збору з позивача,
якого звільнено від сплати судового
збору, у разі відмови в задоволенні
позову, на що районний суд уваги не
звернув та безпідставно стягнув з
позивача в дохід держави судовий збір в
розмірі 107,30 грн.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК
України з відповідача ТзОВ "Львівські
автобусні заводи" необхідно стягнути в
дохід держави судовий збір за розгляд
справи пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції, як таке, що ухвалене з
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4
ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316,317,319
ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 12 березня 2012 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівські
автобусні заводи» про індексацію та
компенсацію заробітної плати в зв'язку
з порушенням строків її виплати та
стягнення моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівські автобусні
заводи» в користь ОСОБА_2 3360 (три тисячі
триста шістдесят) грн. 42 коп. розміру
індексації заробітної плати.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівські автобусні
заводи» в користь ОСОБА_2 1979 (одна
тисяча дев"ятсот сімдесят дев"ять) грн.
30 коп. компенсації заробітної плати у
зв'язку з порушенням строків її
виплати.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівські
автобусні заводи» в дохід держави 243
грн. 60 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді:
Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин