АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4867/14
Справа: № 635/9950/13-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Тичкової
О.Ю.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Харківського районного суду
Харківської області від 28 травня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення від права на
спадкування та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на спадщину в порядку
спадкування по праву представлення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом, у якому
вказував на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла
його мати - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
постійно мешкала в АДРЕСА_2

Після її смерті відкрилася спадщина,
яка складається з житлового будинку та
земельної ділянки, розташованих за
вказаною адресою.

На випадок своєї смерті його мати
заповіту не залишила.

Він, позивач останні 6 місяців до смерті
матері постійно проживав зі
спадкодавицею та разом зі своєю сім'єю
піклувався нею, надавав їй необхідну
матеріальну допомогу, фізичну та
моральну підтримку, придбавав для неї
продукти харчування, ліки та все інше,
необхідне для її нормального
існування.

Після смерті матері він, позивач як
спадкоємець за законом першої черги в
установлений законом шестимісячний
строк звернувся до державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після померлої.

Окрім нього, до державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини звернулась також онука
спадкодавиці, рідна племінниця
позивача - відповідачка ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка з ними не проживала та
зареєстрована в АДРЕСА_1.

Ще з 2004 року, за життя матері відносини
між нею та відповідачкою ОСОБА_3
погіршилися, у зв'язку з чим остання
припинила спілкування зі
спадкодавицею.

Мати позивача тяжко хворіла через
похилий вік і була в безпорадному
стані, потребувала постійного
піклування, догляду та матеріальної
допомоги.

Проте на протязі останніх років
відповідачка ОСОБА_3 фактично не
відвідувала спадкодавицю й ніякої ні
фізичної, ні матеріальної, ні моральної
допомоги їй не надавала.

Посилаючись на вказані обставини, а
також вважаючи, що відповідачка під час
тяжкої хвороби його матері, яка була у
безпорадному стані, мала можливість,
але свідомо ухилялася від надання
спадокодавиці будь-якої матеріальної
допомоги та моральної підтримки,
позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі
ст. 16, ч. 5 ст. 1224, ст. 1261 ЦК України
усунути відповідачку ОСОБА_3 від права
на спадкування за законом після смерті
ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5.

У грудні 2013 року відповідачка ОСОБА_3
звернулась до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_2, у якому вказувала на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла її баба -
ОСОБА_4, яка постійно проживала у
житловому будинку АДРЕСА_2

Її, позивачки батько ОСОБА_5 помер
ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується
свідоцтвом про смерть, виданим 04.10.2004
року Харківським міським відділом
реєстрації цивільного стану № 4
Харківського обласного управління
юстиції, актовий запис № 8892.

Внаслідок смерті її баби - ОСОБА_4
відкрилася спадщина, до складу якої
входить житловий будинок з надвірними
будівлями, що розташований на
земельній ділянці по АДРЕСА_2

У відповідності до ч. 1 ст. 1266 ЦК України
вона, позивачка за зустрічним позовом є
спадкоємцем першої черги за законом
після смерті своєї баби - ОСОБА_4.

У встановлений законодавством
шестимісячний строк вона звернулась до
Другої державної нотаріальної контори
Харківського району Харківської
області з відповідною заявою про
прийняття спадщини після померлої
ОСОБА_4 за правом представлення, проте у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом після останньої їй було
тимчасово відмовлено у зв'язку з
наявністю ініційованого в суді іншим
спадкоємцем - її дядьком ОСОБА_2 спору
щодо прав на спадщину, яка залишилася
після спадкодавиці ОСОБА_4, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_5.

Посилаючись на вказані обставини,
позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3
просила суд визнати за нею право
власності на 12 частину житлового
будинку з надвірними будівлями,
розташованого на земельній ділянці по
АДРЕСА_2, в порядку спадкування за
законом за правом представлення після
смерті її баби - ОСОБА_4, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_5.

При цьому у своїх письмових поясненнях
та запереченнях проти заявленого до
неї її дядьком ОСОБА_2 позову позивачка
за зустрічним позовом ОСОБА_3 вказувала
на те, що після смерті її батька ОСОБА_5,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_6, вона опинилась
у скрутному становищі, позаяк
бракувало коштів, а крім того на її
утриманні залишилася мати ОСОБА_6, яка
страждала низкою хронічних
захворювань, в зв'язку з чим вона,
позивачка вимушена була працювати на
півтори ставки.

Проте, незважаючи навіть на це, а також
на те, що проживали вони з матір'ю в м.
Харкові, вони в силу своїх сил та
можливостей продовжували навідувати
бабу - ОСОБА_4, привозили їй продукти
харчування, допомагали по
господарству, хоча остання й була
особою похилого віку, але між тим
відрізнялась добрим здоров'ям та могла
самостійно себе забезпечувати та
обслуговувати.

На початку квітня 2013 року вона,
позивачка за зустрічним позовом також
навідувала свою бабу - ОСОБА_4, яка ще
спроможна була самостійно готувати їжу
та виконувати нескладну домашню
роботу, але скаржилась на підвищений
тиск. Через декілька днів ОСОБА_4
перенесла важкий гіпертонічний криз, в
зв'язку з чим вона, позивачка приїхала
до неї, привезла необхідні ліки та їжу,
та як медичний працівник
порекомендувала своєму дядькові
ОСОБА_2 госпіталізувати хвору до
Мереф'янської центральної клінічної
лікарні для проходження стаціонарного
лікування, проте останній відмовився,
пославшись на те, що він залишиться
проживати з матір'ю поки її стан не
покращиться.

Але, амбулаторне лікування, яке
надавалось хворій дільничним лікарем,
позитивних наслідків не дало, в зв'язку
з чим ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 померла.

Ухвалою Харківського районного суду
Харківської області від 24 грудня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_2 та
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 були
об'єднані в одне провадження для їх
спільного розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2
підтримав заявлені ним вимоги в
повному обсязі й наполягав на їх
задоволенні.

Представник відповідачки (позивачки за
зустрічним позовом) ОСОБА_3 заявлені
позивачем ОСОБА_2 вимоги не визнала та
заперечуючи проти задоволення цих
вимог, посилалась на їх
безпідставність.

Що ж стосується зустрічного позову
ОСОБА_3, то цей позов її представник
підтримала та просила суд задовольнити
його в повному обсязі.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 28 травня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено за їх недоведеністю.

Цим же рішенням районного суду
відмовлено в задоволенні й зустрічного
позову ОСОБА_3, оскільки остання не
позбавлена можливості оформити свої
спадкові права після смерті своєї баби
- ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5, в
загальному порядку через нотаріальну
контору.

Не погодившись частково із таким
рішенням районного суду, що стосується
відмови в задоволенні заявлених ним
вимог, позивач ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі просить скасувати це рішення в
зазначеній частині та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити заявлені
ним позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального й процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення цивільно-правового спору по
суті в частині заявлених ним позовних
вимог.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення у
справі, безпідставно відмовив у
задоволенні заявлених ним позовних
вимог про усунення відповідачки ОСОБА_3
від права на спадкування після її баби -
ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5, на
підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України, хоча він
надав до суду достатньо доказів на
підтвердження заявлених ним вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду в оскаржуваній його частині у
відповідності до ст. 303 ЦПК України в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія не вбачає
підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| встановлює,
що| суд першої інстанції
ухвалив|постановивши| рішення з
додержанням| вимог| матеріального і
процесуального| права.

Не може| бути| скасовано| правильне| по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише| формальних| міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи цивільно-правовий спір по
суті заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог,
районний суд повно й всебічно дослідив
обставини справи, представлені докази
і надав їм належну правову оцінку в
судовому рішенні.

За приписами ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши до суду належні
та допустимі докази на їх
підтвердження, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто
тягар доказування лежить на сторонах
цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Обов'язок повнолітніх дітей утримувати
своїх батьків встановлений на
законодавчому рівні, зокрема ст. 202
Сімейного кодексу України.

Відповідно до вказаної правової норми
повнолітня дочка, син зобов'язані
утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги.

Повнолітні внуки, правнуки зобов'язані
утримувати непрацездатних бабу, діда,
прабабу, прадіда, які потребують
матеріальної допомоги і якщо у них не
має чоловіка, дружини, повнолітніх
дочки, сина або ці особи з поважних
причин не можуть надавати їм належного
утримання, за умови що повнолітні
внуки, правнуки можуть надавати
матеріальну допомогу (ст. 266 Сімейного
кодексу України).

За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщина) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавець), до
інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять всі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України
спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення її
померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті
особи або день, з якого вона
оголошується померлою (частина третя
статті 46 цього Кодексу).

Спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути особи, які є живими на час
відкриття спадщини, а також особи, що
були зачаті за життя спадкодавця і
народжені живими після відкриття
спадщини (ст. 1222 ЦК України).

За приписами ст. 1258 ЦК України
спадкоємці за законом одержують право
на спадщину почергово.

При спадкоємстві за законом у першу
чергу право на спадкування в рівних
частках мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки
(ст.ст. 1261, 1267 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України
внуки, правнуки спадкодавця спадкують
ту частку спадщини, яка належала б за
законом їхнім матері, батькові, бабі,
дідові, якби вони були живими на час
відкриття спадщини (спадкування за
правом представлення).

Частиною п'ятою статті 1224 ЦК України, на
яку посилався позивач ОСОБА_2 в
обґрунтування заявлених ним вимог,
дійсно передбачено, що за рішенням суду
особа може бути усунена від права на
спадкування за законом, якщо буде
встановлено, що вона ухилялася від
надання допомоги спадкодавцеві, який
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво був у безпорадному стані.

Як роз'яснено в п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування», при застосуванні
правила частини п'ятої статті 1224 ЦК
України безпорадним слід розуміти стан
особи, зумовлений похилим віком, тяжкою
хворобою або каліцтвом, коли вона не
може самостійно забезпечити умови
свого життя, потребує стороннього
догляду, допомоги та піклування.

Виходячи зі змісту зазначеної правової
норми, при вирішенні такої справи
необхідно встановити як факт ухилення
особи від надання спадкодавцеві
допомоги, так і факт перебування
спадкодавця в безпорадному стані через
похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво
та потребу спадкодавця в допомозі цієї
особи.

Для постановлення рішення про усунення
від спадкування у справі повинні бути
надані належні та допустимі докази, які
б свідчили про те, що спадкодавець
потребував допомоги відповідача,
останній мав можливість її надати,
проте умисно ухилявся від обов'язку
щодо її надання, оскільки сам лише факт
тривалого не спілкування спадкоємця зі
спадкодавцем сам по собі не може бути
підставою для застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК
України.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який її потребував,
полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
уникнення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю.
Тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Крім цього, принципове значення
має питання, чи потребував
спадкодавець допомоги від спадкоємця
за умови отримання її від інших осіб, чи
мав спадкоємець матеріальну та фізичну
змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, для задоволення позовних
вимог про усунення від права на
спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК
України має значення сукупність
наступних обставин: умисне ухилення
особи від надання спадкодавцеві
допомоги при можливості її надання,
перебування спадкодавця в
безпорадному стані та потреба
спадкодавця в допомозі саме цієї особи,
оскільки лише при одночасному настанні
наведених обставин і доведеності
зазначених фактів в їх сукупності
спадкоємець може бути усунений від
спадкування.

Як встановлено по справі, громадянка
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 87
років у селищі Хорошеве, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданим Виконавчим комітетом
Хорошівської селищної ради
Харківського району Харківської
області 03.05.2013 року (а.с. 5).

Після смерті останньої відкрилася
спадщина, яка складається в тому числі
й з житлового будинку з надвірними
будівлями, розташованого по АДРЕСА_2
(а.с. 105, 107).

Спадкоємцями першої черги за законом
після смерті ОСОБА_4 є її син - позивач
по справі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та її
онука - відповідачка по справі ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (за правом представлення),
які прийняли спадщину після померлої,
подавши в установлений законом
шестимісячний строк до Другої
державної нотаріальної контори
Харківського району Харківської
області відповідні заяви (а.с. 26, 33, 34, 35,
79).

Як вбачається з виписки із медичної
карти амбулаторного (стаціонарного)
хворого та довідки Хорошівської
поліклініки Харківського району,
спадкодавця ОСОБА_4 перебувала на
диспансерному обліку в Хорошівській
поліклініці з 1991 року та мала ряд
хронічних захворювань, які відповідали
її віку. Стан здоров'я ОСОБА_4
погіршився 03.04.2013 року внаслідок
зростання явлень хронічної
сердцево-судинної недостатності, але
застосована до неї терапія суттєвої
динаміки не дала, в зв'язку з чим
ІНФОРМАЦІЯ_5 настала смерть останньої
(а.с. 9, 87).

Згідно довідки виконавчого комітету
Хорошівської селищної ради позивач
ОСОБА_2 з листопада 2012 року до моменту
смерті його матері ОСОБА_4, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_5, фактично мешкав у АДРЕСА_2,
за місцем проживання його матері,
здійснював догляд за нею та поховав її
(а.с. 8).

При цьому будь-яких належних та
допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, доказів на підтвердження того,
що спадкодавиця ОСОБА_4, яка до речі
останнім часом знаходилася під
піклуванням свого сина - позивача
ОСОБА_2 (який згідно ст. 202 СК України
зобов'язаний був утримувати свою
матір), перебувала у безпорадному
стані, зумовленому похилим віком,
тяжкою хворобою або каліцтвом та
потребувала стороннього догляду та
допомоги саме від своєї онуки -
відповідачки ОСОБА_3, яка свідомо та
умисно ухилилася від надання такої
допомоги своїй бабусі, матеріали
цивільної справи не містять.

Не представлено таких доказів
позивачем ОСОБА_2 і до суду апеляційної
інстанції.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, судова колегія вважає, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення у
справі по суті заявлених позивачем
ОСОБА_2 вимог про усунення відповідачки
ОСОБА_3 від права на спадкування за
законом після її баби - ОСОБА_4, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_5, обґрунтовано відмовив у
задоволенні цих вимог ОСОБА_2 за їх
недоведеністю та безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги позивача ОСОБА_2, наведених на її
обґрунтування, які фактично зводяться
до часткової незгоди з ухваленим
районним судом по справі рішенням та
суб'єктивної його переоцінки, то ці
доводи апелянта у даному випадку є
несуттєвими, рішення суду, прийняте по
суті розглянутого цивільно-правового
спору в оскаржуваній його частині не
спростовують, і не дають підстав для
висновку| про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 28 травня 2014
року в оскаржуваній його частині -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: