Справа № 466/2289/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2530/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

Головуючого судді
- Струс Л.Б.

суддів: Кабаля І.І., Шумської Н.Л.

при секретарі:
Бадівській О.О.

за участю:
представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 06 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третіх осіб
МПП ВКФ «Гелікон», Львівського відділу
РЕР ДАІ УДАІ ГУМВС у Львівській області
про визнання договору недійсним та
права власності на автомобіль та
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про витребування майна та стягнення
моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до
ОСОБА_5 про визнання права власності на
автомобіль «Сузукі гранд вітара» д.н.
НОМЕР_1. Свої вимоги мотивує тим, що у 2007
році вона вирішила придбати
автомобіль, для чого попросила свого
рідного брата ОСОБА_5 допомогти їй в
оформленні усіх необхідних документів
щодо придбання автомобіля. У жовтні 2007
р. вона разом з братом звернулась в
автосалон МПП ВКФ «Гелікон», де вибрали
автомобіль "Suzuki Grand Vitara", після чого
позивачкою на рахунок МПП ВКФ
«Гелікон» було перераховано 5000
гривень, як завдаток, про що свідчить
відповідна квитанція ЛОД ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» від 19 жовтня 2007
року, у якій, зокрема в графі
«призначення платежу» зазначено, що
здійснено часткову оплату за
автомобіль "Suzuki Grand Vitara", а 27 лютого 2008
року позивачкою було перераховано
решту коштів за придбання даного
автомобіля в сумі 174 366 гривень 60 коп.,
про що свідчить квитанція ЛОД ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» від 27 лютого 2008
року, після чого відповідач запевнив що
подальшим оформленням автомобіля
займеться сам, на що вона погодилась.
Відповідач привіз з автосалону
автомобіль "Suzuki Grand Vitara", його було
зареєстровано в МРЕВ ДАІ за № НОМЕР_1.
Документи на автомобіль відповідач
залишив у себе, оскільки була
домовленість, що він матиме право
керувати автомобілем. Вона братові
повністю довіряла, а тому не
перевірила, що реєстрація автомобіля
відбулась на його ім'я. В грудні 2011 року
відповідача було затримано
працівниками міліції за вчинення
правопорушення. Для того, щоб
автомобіль не було поміщено на
арешт-майданчик позивачка автомобіль
забрала до себе в гараж за адресою м.
Львів-Брюховичі, вул. Ясна, 6А. Таким
чином, з грудня 2011 року автомобіль
постійно перебуває у позивачки. ОСОБА_5
було позбавлено права керування
автомобілем., тому він ним не керував.
Однак 13 грудня 2012 року черговим
Шевченківського РВ ДМУ ГУМВСУ у
Львівській області позивачку було
повідомлено в телефонному режимі про
те, що відповідач звернувся в
Шевченківський РВ із заявою щодо
незаконного утримання автомобіля, який
належить йому на праві власності. На її
думку, ця обставина свідчить про те, що
відповідач повністю заперечує її право
власності на автомобіль "Suzuki Grand Vitara"
д.н. НОМЕР_1, а тому з урахуванням
уточнень просить визнати недійсним
договір купівлі-продажу автомобіля в
частині покупця, яким повинна бути
зазначена вона та визнати за нею право
власності на спірний автомобіль,
оскільки такий був придбаний за її
особисті кошти.

ОСОБА_5 подав зустрічний позов до
ОСОБА_4 про витребування майна з чужого
незаконного володіння та стягнення
моральної шкоди. В обґрунтування
позову покликається на те, що за
домовленістю із позивачкою кошти за
придбання спірного автомобіля були
дійсно перераховані нею з її рахунку, а
він із позивачкою потім повністю
розрахувався. З 2007 року жодних
претензій чи заперечень у неї не
виникало з приводу того, що автомобіль
зареєстрований на його ім'я, про що було
відомо позивачці. Дійсно він за вчинене
правопорушення був позбавлений права
водіння транспортними засобами, тому
автомобіль поставив в гаражі
позивачки. Коли вже міг керувати
автомобілем, позивачка відмовилась
його повертати. Оскільки відповідач
вважає себе законним власником
автомобіля, який незаконно утримується
ОСОБА_4 просить витребувати належне
йому на праві власності майно з чужого
незаконного володіння та стягнути в
його користь моральну шкоду, заподіяну
незаконними діями ОСОБА_4 в розмірі 2000
грн.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 06 лютого 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5
задоволено частково. Зобов'язано
ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_5 у
користуванні автомобілем марки
«Сузукі Гранд Вітара» д.р.н. НОМЕР_1

Дане рішення оскаржив
представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 подавши
апеляційну скаргу, у якій зазначає, що
вважає рішення незаконним та
необґрунтованим у зв'язку з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, неповним
з'ясуванням обставин справи,
недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими. Не погоджується із
висновком районного суду, що МПП ВКФ
«Гелікон» ніби-то повідомило, що
документи по договору купівлі-продажу
оспорюваного автомобіля за строком
давності не збереглись, є
безпідставним і не підтверджується
доказами. Також не погоджується із
критичною оцінкою районного суду, що
позивачці з 2007 року не було відомо, на
кого зареєстрований автомобіль і вона
не бачила технічного паспорта
автомобіля та не цікавилась на якій
підставі з 2007 року по 2012 рік ОСОБА_5
розпоряджається належним їй
автомобілем, оскільки у них були добрі
родинні стосунки і вони довіряли один
одному та між ними була домовленість
про те, що вона буде власником
автомобіля, а відповідач буде мати
керувати ним. Окрім того, звертає увагу,
що районний суд не дав жодної оцінки
тому факту, що позивачкою за спірний
автомобіль сплачено її власні кошти з
її банківського рахунку, а лише
зазначено, що квитанції про
перерахування коштів - суми вартості
автомобіля оформлені на ім'я ОСОБА_8,
хоча дана обставина підтверджує сплату
власних коштів позивачкою за спірний
автомобіль.

Просить рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 06 лютого 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким визнати договір
купівлі-продажу автомобіля «Suzuki Grand
Vitara» д.н. НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_4,
укладеного 28 лютого 208 року між ОСОБА_5
та МПП ВКФ «Гелікон» недійсним в
частині зазначення покупця, зазначивши
покупцем ОСОБА_4, визнати за ОСОБА_4
право власності на автомобіль «Suzuki Grand
Vitara» д.н. НОМЕР_1, при цьому у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5
відмовити та судові витрати покласти
на відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, представників
ОСОБА_2, ОСОБА_3, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку встановленим
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод та
інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. На
підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам.

Згідно ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 334 ЦК України
право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо договір про
відчуження майна підлягає державній
реєстрації право власності у набувача
виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно зі статтею 34 Закону України від
30.06.93 р. №3353-XII "Про дорожній рух",
призначені для експлуатації на
вулично-дорожній мережі загального
користування автомобілі, автобуси,
самохідні машини, сконструйовані на
шасі автомобілів, мотоцикли всіх типів,
марок і моделей, причепи, напівпричепи
та мотоколяски підлягають державній
реєстрації та обліку.

Діючими в Україні Правилами державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України № 1388 від 7
вересня 1998 року, встановлено єдину на
території України процедуру державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку транспортних засобів (п.1.
Правил), яка передбачає особливий
порядок відчуження транспортних
засобів, визначений цими Правилами, і
які є обов'язковими для всіх юридичних
та фізичних осіб, які є власниками
транспортних засобів, виробляють чи
експлуатують їх (п.2. Правил).

Таким чином, норми зазначених Правил
підлягають обов'язковому застосуванню
до правовідносин, пов'язаних з
відчуженням транспортних засобів,
зокрема, купівлі-продажу транспортних
засобів.

Так, Пунктами 7, 8 Правил (в редакції,
чинній на момент передачі спірного
автомобіля), передбачено, що власники
транспортних засобів - юридичні та
фізичні особи або їх представники
(далі-власники) зобов'язані
зареєструвати їх протягом 10 діб після
придбання або митного оформлення, чи
тимчасового ввезення на територію
України, або виникнення обставин, що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів. Реєстрація
транспортних засобів здійснюється на
підставі заяви власника, поданої
особисто, і документів, що посвідчують
його особу, правомірність придбання
транспортного засобу, оцінку його
вартості; правомірність придбання
транспортних засобів, вузлів і
агрегатів, які мають ідентифікаційні
номери, підтверджується документами,
скріпленими підписом відповідної
посадової особи і печаткою, виданими
суб'єктами підприємницької діяльності,
які реалізують транспортні засоби та
видають довідки-рахунки, митними
органами, судами, нотаріусами, органами
соціального захисту населення,
підприємствами - виробниками
транспортних засобів та підрозділами
ДАІ, а також угодами, укладеними на
товарних біржах.

У відповідності до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно товар у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно і сплатити за нього певну грошову
суму.

Статтею 387 ЦК України передбачено право
власника витребувати своє майно від
особи, яка незаконно без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Районним судом встановлено, що у жовтні
2007 року придбаний автомобіль "Suzuki Grand
Vitara" д.н. НОМЕР_1 через МПП ВКФ „Гелікон"
та згідно відомостей наданих відділом
реєстраційно-екзаменаційної роботи
Управління державтоінспекції
Управління МВС України у Львівській
області власником автомобіля є ОСОБА_5.
Згідно поданих суду квитанцій про
перерахування коштів - суми вартості
автомобіля на МПП ВКФ „Гелікон"
вбачається, що платником є ОСОБА_8.

Матеріалами справи встановлено, згідно
акту прийому-передачі МПП ВУФ
«Гелікон» передав ОСОБА_5 автомобіль
модель - Suzuki Grand Vitara New 2.0 (140) 5MT номер
кузова - НОМЕР_4, колір - чорний. (а.с. 34).

Відповідно до копії свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу
автомобіль Suzuki Grand Vitara, реєстраційний
номер НОМЕР_1, зареєстрований на ОСОБА_5
(а.с. 35). Відповідно до ст.41
Конституції України та ст.1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, до якої
Україна приєдналась17.07.1997р. відповідно
до ЗУ "Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950р., Першого протоколу та
протоколів №2,4,7,11 до Конвенції"
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватись
і розпоряджатись належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти будь-які
угоди щодо свого майна, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до п.7 Постанови
Пленуму Верховного Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №20 від 22.12.1995 року «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності»
судам слід враховувати, що відповідно
до ст.55 Закону "Про власність"
громадянин не може бути позбавлений
права власності на своє майно, крім
випадків, передбачених цим Законом та
іншими законодавчими актами України.

Згідно ст.386 ЦК України власник, який
має підстави передбачати можливість
порушення свого права власності іншою
особою, може звернутися до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4 районний суд виходив з того, що
вимоги щодо визнання її права
власності на спірний автомобіль є
недоведеними. Окрім того,
задовольняючи частково зустрічний
позов ОСОБА_5 суд першої інстанції
прийшов до висновку про те, що його
вимоги про витребування майна та
стягнення моральної шкоди є
недоведеними, однак права власності на
автомобіль він не позбавлений, а тому
ОСОБА_4 незаконно чинить перешкоди йому
у користуванні належним йому майну.

Колегія суддів погоджується із
зазначеним висновком районного суду,
оскільки такий є обґрунтованим та
відповідає матеріалам справи, а доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для
скасування рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 06 лютого 2013
року колегія суддів не вбачає.

Покликання представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що
позивачка була переконана, що вона є
покупцем автомобіля, колегія суддів
вважає необгрунтованим, оскільки дане
покликання спростовується актом
прийому-передачі від 01.03.2008 року (а.с. 34)
та копією свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу (а.с. 35). Також,
виникає питання, чому позивач не
оскаржував свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу, яке є документом,
який підтверджує наявність права
власності на автомобіль.

Окрім того твердження апелянта, що
автомобіль є власністю ОСОБА_4,
оскільки за нього сплачено кошти з її
банківського рахунку є безпідставним,
оскільки квитанції про перерахування
нею коштів, не є доказом виникнення у
неї права власності на спірний
автомобіль. Згідно Правил державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України № 1388 від 7
вересня 1998 року, квитанції про
перерахування нею коштів є
документами, що лише підтверджують
правомірність придбання транспортних
засобів, їх складових частин, а не
доказом виникнення у неї права
власності на спірний автомобіль.

Інші доводи апелянта також не знайшли
свого підтвердження.

У п. 7 Постанови Пленуму ВСУ України від
06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними, звертається
увага на те, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Оскільки
апелянтом не доведено наявність таких
підстав, а також, враховуючи, що вимоги
щодо визнання її права власності на
спірний автомобіль є недоведеними,
колегія суддів прийшла до висновку про
те, що не було підстав для задоволення
позову ОСОБА_4 районним судом.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що районний суд повно та
всебічно дослідив та оцінив обставини
у справі, подані сторонами докази та
правильно визначив характер спірних
правовідносин.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам норм матеріального
та процесуального права, у
відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК
України, і зібраним по справі доказам,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення колегія суддів не
вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 06 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська