Номер провадження: 22-ц/785/5245/14
Головуючий у першій інстанції Добров
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Панасенкова В.О.,
Драгомерецького М.М.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ПАТ КБ
«Приватбанк» на рішення
Комінтернівського районного суду
Одеської області від 24 березня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ
«Приватбанк», Южне ГРУ ПАТ КБ
«Приватбанк» про визнання договорів
про повну матеріальну
відповідальність недійсними та
стягнення моральної шкоди,

встановила:

Позивач звернувся до суду із
позовом до відповідача, яким, з
урахуванням останнього уточнення,
просив суд:

- поновити пропущений строк
позовної давності;

- визнати недійсними договори
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р.та 03.02.2011р.,
укладені між ОСОБА_2 та ПАТ
КБ«ПРИВАТБАНК»;

- стягнути з ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 1000 грн.
у якості відшкодування моральної
шкоди.

В судовому засіданні
представник позивача - ОСОБА_3 уточнені
позовні вимоги підтримав, просив їх
задовольнити з підстав, викладених у
позові.

Представник відповідача
ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав у
повному обсязі, пославшись на те, що
позивачем пропущено строк позовної
давності, а самі позовні вимоги є
необґрунтованими. На доведення своїх
заперечень на позов відповідач надав
до суду копії оскаржуваних договорів
про повну матеріальну
відповідальність, копії наказів про
призначення та переведення позивача на
посаду керівника Березівського
відділення Южного ГРУ ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК», інструкції та поточні
накази банку, роздруківки електронних
документів.

Факт законності вкладення
договорів про повну матеріальну
відповідальність та перебування
ОСОБА_2 на посаді керівника відділення
банку відповідач вважав встановленим
рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 15.11.2012р. за
позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Товариства з
обмеженою відповідальністю
Фінансового агентства «ВЕРУС» про
стягнення завданих збитків та ухвалою
Дніпропетровського апеляційного суду
від 14.05.2013р., що відповідно до вимог ч. 3
ст.61 ЦПК України доказуванню не
підлягає.

Законність оскаржуваних
договорів про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
12.05.2010р. та 03.02.2011р. відповідач
обґрунтовував їх відповідністю
вимогам законів України № 852-IV від
22.05.2003р. «Про цифровий підпис» та № 851-IV
від 22.05.2003р. «Про електронні документи
та електронний документообіг», а також
вимогам ст. 135-1 КЗпП України; Постанови
Державного комітету Ради Міністрів
СРСР з праці та соціальних питань від
28.12.1977 р. № 447/24; Листа Міністерства
праці та соціальної політики України №
146/06/186-88 від 27.05.2008р.; Наказу КБ
«ПРИВАТБАНК» від 19.11.2009р. №HR-2009-409,
прийнятого на підставі Постанови
Правління НБУ від 14.08. 2003 р. № 337 «Про
затвердження інструкції про касові
операції в банках України».

Рішенням суду позов задоволений
частково. Були визнані недійсними
договори про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
12.05.2010р. та від 03.02.2011р., укладені між
ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». У
задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням ПАТ
КБ «Приватбанк» звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
його скасувати, та постановити нове
рішення, яким відмовити в задоволені
позову в повному обсязі, посилаючись
при цьому на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, доводи апеляційної
скарги та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає у зв'язку з тим, що районний
суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин, та вірно
послався на діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Рішення оскаржується тільки в частині
задоволення позовних вимог, тому
підлягає перегляду тільки в цій
частині.

Судом першої інстанції правильно були
встановлені наступні обставини.

Правовідносини щодо повної
матеріальної відповідальності
працівників врегульовано положеннями
Кодексу законів про працю України та
Постановою Державного комітету Ради
Міністрів СРСР з праці та соціальних
питань «Про затвердження переліку
посад та робіт, котрі заміщуються чи
виконуються працівниками, з якими
підприємством, установою, організацією
можуть укладатися письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження цінностей, переданих їм на
схов, обробку, продаж (відпуск),
перевезення або застосування в процесі
виробництва» від 28 грудня 1977 р. № 447/24 (
надалі - Постанова №447/24), яка діє на
території України відповідно до
постанови Верховної Ради України від 12
вересня 1991р. №1545-XII "Про порядок
тимчасової дії на території України
окремих актів законодавства Союзу РСР".

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з
працівниками, які займають посади або
виконують роботи, безпосередньо
зв'язані із зберіганням, обробкою,
продажем (відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт затверджено постановою
Державного комітету Ради Міністрів
СРСР по праці і соціальних питаннях,
Секретаріату Всесоюзної Центральної
Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977
року № 447/24 (далі - Перелік).

Пленум Верховного Суду України в п. 8
постанови «Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками» від 29
грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП України), суд зобов'язаний
перевірити, чи належить відповідач до
категорії працівників, з якими згідно
зі ст. 135-1 КЗпП України може бути
укладено такий договір, та чи був він
укладений. За відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладено лише обмежену
матеріальну відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди.

Листом Міністерства праці та
соціальної політики України № 146/06/186-88
від 27.05.2008р. зазначено, що відповідно до
ст. 135-1 КЗпП України, договори про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність можна укладати
тільки при зайнятті посад і виконанні
робіт, які передбачено Переліком
Постанови № 447/24. Якщо ж до трудових
обов'язків працівників такі функції не
входять, то укладення договору про
повну матеріальну відповідальність
буде суперечити законодавству, навіть
у разі, коли посада, яку займає
працівник, або робота, що він виконує,
була зазначена в Переліку Постанови №
447/24.

Договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність може укладатися за
наявності лише одночасно двох умов:

1) наявність посади, яку працівник
займає, або роботи, що він виконує, у
загальному Переліку № 447/24;

2) виконання обов'язків згідно з
посадою, виконання роботи за фахом має
бути безпосередньо пов'язане зі
збереженням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням чи
застосуванням в процесі виробництва
довірених працівникам цінностей.

Тому один формальний момент (наявність
посади або роботи в Переліку № 447/24) не
дає підстави для укладення договору
про повну матеріальну
відповідальність, якщо у змісті
трудових функцій працівника відсутні
перелічені обов'язки.

Трудові обов'язки та функції
працівника фіксуються трудовим
договором та посадовою інструкцією.
Укладання трудового договору з
фізичною особою відповідно до вимог
ст.24 КЗпП України є обов'язковим.

Таким чином, наявність
трудового договору є обов'язковою
умовою на момент укладання договору
про повну матеріальну
відповідальність, а посада та трудові
обов'язки працівника, зазначені у
трудовому договорі мають відповідати
тим, що зазначені у посадовій
інструкції, договорі про повну
матеріальну відповідальність та у
загальному Переліку Постанови
Державного комітету Ради Міністрів
СРСР з праці та соціальних питань № 447/24
від 28 грудня 1977р.

Проте, на доведення факту
наявності правових підстав для
укладання оскаржуваних договорів про
повну матеріальну відповідальність,
відповідач дійсно не надав до суду
трудового договору, укладеного з
ОСОБА_2, як керівником відділення банку
та його посадової інструкції, зі змісту
яких вбачалось би, що до його трудових
обов'язків входила обробка та
зберігання грошових цінностей; що його
як працівника ознайомлено з посадовими
обов'язками, а перелік трудових
обов'язків відповідав би переліку,
зазначеному у загальному Переліку
Постанови № 447/24.

Як вбачається зі змісту копії
договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
12.05.2010р., договір укладено між ОСОБА_2, як
працівником та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», як
роботодавцем. Між тим, в пунктах
договору відсутня інформація про те,
керівником якої групи банку працює
позивач, як того вимагає зміст додатку
№3 до Наказу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від
19.11.2009р. №PR-2009-409 (а.с83-85); яку роботу він
виконує відповідно до трудового
договору та відсутня печатка установи
банку, якою завіряється та
скріплюється договір. Відображення
вказаної інформації в договорі про
повну матеріальну відповідальність є
обов'язковими реквізитами відповідно
до вимог ст.135-1 Кодексу законів про
працю України та Постанови № 447/24.
Відповідно до вимог, зазначених у
додатку № 2 до Постанови № 447/24
обов'язковими реквізитами договору
мають бути адреси сторін, їх підписи,
дата укладання договору та печатка
адміністрації. Зазначені обставини є
грубими порушеннями вимог трудового
законодавства та наказів ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК», що свідчить про його
недійсність.

Факт відсутності трудового
договору, укладеного з ОСОБА_2 та
печатки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у договорі
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р.
представник відповідача пояснив тим,
що договір в інтересах банку укладала
особа за довіреністю, а не керівник
банку, а наявність трудового договору
не є обов'язковою умовою при укладенні
договорів про повну матеріальну
відповідальність. Про те, суд правильно
не прийняв зазначені доводи
представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо
необов'язковості наявності трудового
договору та печатки банку у
оскаржуваному договорі, оскільки
зазначені вимоги законодавства ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» дотримано при вкладенні
аналогічного договору про повну
матеріальну відповідальність з
касиром Березівського відділення
ОСОБА_5, завіренного підписом тієї ж
посадової особи ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», що
і у оскаржуваному договорі, законність
якого представником відповідача у
судовому засіданні визнавалась з
посиланням на рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
15.11.2012р. та Ухвалу Дніпропетровського
апеляційного суду від 14.05.2013р., яким
рішення суду першої інстанції залишено
у силі по стягненню з ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та Товариства з обмеженою
відповідальністю Фінансового
агентства «ВЕРУС» завданих збитків
(а.с. а.с. 69, 140- 142).

Крім того, відповідач не
спростував доводів позивача щодо
наявності у оскаржуваному договорі не
його підпису.

Суд першої інстанції, за клопотанням
позивача на встановлення факту
наявності особистого підпису позивача
у оскаржуваному договорі, його
посадових повноважень, трудового
договору та інших доказів на доведення
трудових відносин між позивачем та
відповідачем, ухвалою від 10.02.2014р.
витребував від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
оригінали документів для огляду в
судовому засіданні (а.с. 96, 101). Однак,
відповідач не надав до суду оригіналів
зазначених документів пославшись на
неможливість її виконання в силу того,
що відповідно до протоколу опису речей
і документів, вилучених на підставі
ухвали слідчого судді від 15.08.2013р.,
особова справа ОСОБА_2 знаходиться у СВ
Березівського РВ УМВС України в
Одеській області (а.с. 143).

Зазначені обставини
неможливості надання ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» оригіналів письмових
доказів суд правильно не прийняв до
уваги, оскільки відповідно до вимог ч.3
ст.100 КПК України передбачена
можливість звернення з клопотанням
володільця документа до слідчого,
прокурора, суду щодо отримання
оригіналів документів, долучивши
замість них до кримінального
провадження завірені копії.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав до суду
доказів звернення із зазначеною заявою
до СВ Березівського РВ УМВС України в
Одеській області, чи то письмову
відмову слідчого органу у задоволенні
цього клопотання. Також відповідач не
звертався до суду із заявою про
витребування доказів від СВ
Березівського РВ УМВС України в
Одеській області у порядку,
передбаченому ст.ст.133-134 ЦПК України
при розгляді справи.

Суд також обґрунтовано не
прийняв до уваги твердження
відповідача щодо встановлення
законності та обґрунтованості
оскаржуваних договорів про повну
матеріальну відповідальність та факту
законності перебування позивача
ОСОБА_2 на посаді керівника
Березівського відділення Южного ГРУ
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовими рішеннями
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 15.11.2012р. та
ухвалою Дніпропетровського
апеляційного суду від 14.05.2013р., що
відповідно до вимог ч. 3 ст.61 ЦПК України
доказуванню не підлягає, оскільки
зазначені судові рішення скасовані
Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04.12.2013р. (а.с. 69-72,
98-100).

Відповідно до ст.24 Кодексу
законів про працю України, письмова
форма трудового договору є
обов'язковою при укладенні договору з
фізичною особою. При укладенні
трудового договору, громадянин
зобов'язаний подати паспорт, трудову
книжку, документ про освіту (
спеціальність, кваліфікацію), про стан
здоров'я та інші документи.

Відповідно до ст.29 Кодексу
законів про працю України, до початку
роботи за укладеним трудовим договором
власник підприємства або
уповноважений ним орган зобов'язаний
роз'яснити працівникові його права та
обов'язки під розписку та
проінформувати про умови праці.

Відповідно до ст. 32 Кодексу
законів про працю України, переведення
на іншу роботу на тому ж підприємстві
або в іншу місцевість допускається
лише за згодою працівника.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав до
суду доказів існування трудового
договору; доказів про роз'яснення
ОСОБА_2 його права та обов'язків
керівника відділення банку відповідно
до посадової інструкції; доказів про
інформування працівника про умови
праці; доказів існування письмової
згоди працівника про переведення його
з смт. Комінтернівське Одеської
області до м. Березівка Одеської
області, як того вимагає трудове
законодавство.

Крім того, статтею 42 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність» №2121-ІІІ від 07.12.2000р.
встановлено, що посаду керівника (у
тому числі, керівника відокремленого
підрозділу банку) може займати
виключно особа, яка має вищу освіту.

Відповідно до наданих
відповідачем копій наказів Южне ГРУ
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 06.03.2007р.,
14.05.2008р., 06.05.2010р. про призначення та
переведення ОСОБА_2 на посаду керівника
відділення банку та укладених з ним
договорів про повну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р. та
03.02.2011р. вбачається, що суттєвою умовою
для займання посади керівника
відділення банку є наявність вищої
освіти. Проте, як вбачається з копії
атестату про повну загальну середню
освіту від 22.06.1997р. сер. ОА №013946, ОСОБА_2
у 1997р. закінчив Комінтернівську
середньоосвітню школу. Відповідно до
копії диплома про освіту сер. ВВ№ 5277,
виданого на ім'я ОСОБА_2, він у 2000 році
закінчив восьмимісячні заочні
спеціалізовані курси навчання з
дисципліни «бухгалтерський облік» та
отримав кваліфікацію «бухгалтер». З
огляду вказаних документів та
зазначених вище позивачем обставин не
вбачається факту наявності отримання
позивачем вищої економічної освіти. (
а.с. 138-139).

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав до
суду трудового договору, укладеного з
ОСОБА_2 про можливість виконання ним
обов'язків керівника відділення банку
з відповідальністю за збереження
грошових коштів у сховищах без
наявності вищої освіти та відповідної
кваліфікації. З наданих електронних
копій наказів ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від
06.03.2007р., 14.05.2008р., 06.05.2010р. не вбачається
факту належного їх доведення до відома
працівника так, як це виконано у наказі
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 07.12.2011р., в
якому має місце відмітка та особистий
підпис ОСОБА_2 про ознайомлення з даним
наказом ( а.с. 82 ) ,

Відповідно до вимог Наказу ПАТ
КБ «ПРИВАТБАНК» від 19.11.2009р. №HR-2009-409,
обов'язковою умовою є доведення до
відома та роз'яснення працівникам
зазначеного наказу під розписку,
відповідно до якого допуск до роботи з
готівкою та іншими цінностями можливий
лише працівників, які здали заліки з
дисципліни «організація роботи по
вдосконаленню касових операцій в
питаннях, які відносяться до
функціональних обов'язків керівників
відділень банку» та тесту «Схоронність
цінностей та реквізити вузлів» в СДО
«Прометей». Відповідач не надав до суду
доказів про доведення до відома та
роз'яснення ОСОБА_2 наказу ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» від 19.11.2009р. №HR-2009-409, як на
доведення факту займання ним посади
керівника відділення банку з
обов'язком повної матеріальної
відповідальності.

На доведення тверджень щодо
законності трудових відносин між
позивачем та відповідачем; наявності
підстав займання позивачем посади
керівника відділення банку; наявності
особистого підпису позивача у
оскаржуваному договорі про повну
матеріальну відповідальність від
12.05.2010р.; існування оригіналу
оскаржуваного електронного договору
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р.,
відповідач не надав жодного оригіналу
тих доказів, на які він посилається у
своїх запереченнях на позов. Зазначена
обставина є підставою для суду про
визнання їх копій неналежними доказами
по справі.

Частиною 2 ст.64 ЦПК України
передбачено, що письмові докази, як
правило, подаються в оригіналі. Якщо
подано копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, має право вимагати подання
оригіналу.

Статтею 59 ЦПК України
передбачено, що суд не бере до уваги
докази, які одержано з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи , які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Таким чином, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
відповідач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не
довів у зазначений законодавством
спосіб законності оскаржуваних
позивачем договорів про повну
матеріальну відповідальність.

Щодо обґрунтування
відповідачем законності електронного
договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
03.02.2011р. положеннями Законів України №
851-IV від 22.05.2003р. «Про електронні
документи та електронний
документообіг» (надалі - Закон № 851-IV) та
№ 852-IV від 22.05.2003р. «Про цифровий підпис»
(надалі - Закон № 852-IV), суд правильно
зазначив наступне.

Постановою Державного
комітету Ради Міністрів СРСР з праці та
соціальних питань №447/24 від 28 грудня
1977р. «Про затвердження переліку посад
та робіт, котрі заміщуються чи
виконуються працівниками, з якими
підприємством, установою, організацією
можуть укладатися письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження цінностей, переданих їм на
схов, обробку, продаж (відпуск),
перевезення або застосування в процесі
виробництва» не передбачено при
вкладенні договорів про повну
матеріальну відповідальність
застосування електронної його форми,
електронного підпису та електронної
печатки банку.

Статтею 1 Закону № 851-IV
зафіксовано поняття обов'язкового
реквізиту електронного документа, без
якого він не може бути підставою для
його обліку і не матиме юридичної сили.

Ст.5 Закону № 851-IV зафіксовано
поняття електронного документу, як
документу, інформація в якому
зафіксована у вигляді електронних
даних, включаючи обов'язкові реквізити
електронного документа.

Ст. 6 Закону № 851-IV передбачено, що
електронний підпис є обов'язковим
реквізитом електронного документа,
який використовується для
ідентифікації автора та/або
підписувача електронного документа
іншими суб'єктами електронного
документообігу.

При цьому слід відмітити, що
оскаржуваний договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р. не
містить електронного підпису
керівника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», як
сторони у договорі та електронної
печатки, що є обов'язковим реквізитом.

Відповідно до ст. 9 Закону № 851-IV
під електронним документообігом слід
розуміти сукупність процесів
створення, оброблення, відправлення,
передавання, одержання, зберігання,
використання та знищення електронних
документів, які виконуються із
застосуванням перевірки цілісності та,
у разі необхідності, з підтвердженням
факту одержання таких документів.

Ст.11 Закону № 851-IV зазначено
порядок одержання електронних
документів. Електронний документ
вважається одержаним адресатом з часу
надходження авторові повідомлення в
електронній формі від адресата про
одержання цього електронного
документа автора, якщо інше не
передбачено законодавством або
попередньою домовленістю між
суб'єктами електронного
документообігу.

Якщо попередньою домовленістю
між суб'єктами електронного
документообігу не визначено порядок
підтвердження факту одержання
електронного документа, таке
підтвердження може бути здійснено в
будь-якому порядку автоматизованим чи
іншим способом в електронній формі або
у формі документа на папері. Зазначене
підтвердження

повинно містити дані про факт і час
одержання електронного документа та
про відправника цього підтвердження.

Оскаржуваний електронний договір про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р. не
містить даних про одержання
електронного документа другою
стороною договору, підпис якої
відсутній.

Статтею 7 Закону № 851-IV
встановлено вимоги до подання
оригіналу електронного документа.
Відповідно до закону, оригіналом
електронного документа вважається
електронний примірник документа з
обов'язковими реквізитами, у тому числі
з

електронним цифровим підписом автора.

Оригінал електронного
документа повинен давати змогу довести
його цілісність та справжність у
порядку, визначеному законодавством; у
визначених законодавством випадках
може бути пред'явлений у візуальній
формі відображення, в тому числі у
паперовій копії. Копією документа на
папері для електронного документа є
візуальне подання електронного
документа на папері, яке засвідчене в
порядку, встановленому законодавством.

Відповідач не надав до суду
оригіналу електронного договору про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р., що має
відповідати вимогам статті 7 Закону
№ 851-IV від 22.05.2003р. «Про електронні
документи та електронний
документообіг» чи вимогам,
встановленим Постановою Державного
комітету Ради Міністрів СРСР з праці та
соціальних питань № 447/24 від 28 грудня
1977р. щодо оформлення договорів про
повну матеріальну відповідальність.

Відповідно до вимог ст.13
Закону № 851-IV суб'єкти електронного
документообігу повинні зберігати
електронні документи на електронних
носіях інформації у формі, що дає змогу
перевірити їх цілісність на цих носіях.
При копіюванні електронного документа
з електронного носія інформації
обов'язково здійснюється перевірка
цілісності даних на цьому носії.

Відповідач не надав до суду
доказів на підтвердження перевірки
цілісності даних електронного
договору, а у судовому засіданні
зазначив, що до суду надано копію
електронного договору про повну
матеріальну відповідальність, яку
розпечатано з електронного носія без
перевірки цілісності даних на цьому
носії, що надало суду підстави на
сумніви щодо його існування.

Статтею 14 Закону № 851-IV
передбачено порядок організації
електронного документообігу,
відповідно до якого, електронний
документообіг здійснюється відповідно
до законодавства України або на
підставі договорів, що визначають
взаємовідносини суб'єктів
електронного документообігу.

Ст. 16 Закону № 851-IV передбачено
права та обов'язки суб'єктів
електронного документообігу, де
зокрема зазначено, що якщо в процесі
організації електронного
документообігу виникає необхідність у
визначенні додаткових прав та
обов'язків суб'єктів електронного
документообігу, що не визначено
законодавством, такі права та обов'язки
можуть встановлюватися цими суб'єктами
на договірних засадах.

З урахуванням тієї
обставини, що ст.3 Закону № 851-IV від
22.05.2003р. «Про електронні документи та
електронний документообіг» та
Постановою Державного комітету Ради
Міністрів СРСР з праці та соціальних
питань № 447/24 від 28 грудня 1977р. щодо
порядку вкладення договорів про повну
матеріальну відповідальність не
передбачено застосування електронного
документообігу у законодавстві, що
регулює трудові взаємовідносини між
суб'єктами, то слід вважати, що їх
застосування обов'язково має бути
урегульовано або трудовим договором,
або окремим відповідним договором між
працедавцем та працівником установи
банку щодо застосування ними у процесі
роботи електронного документообігу.

Крім того, відповідач не надав
до суду трудового договору, укладеного
з позивачем, як працівником на посаді
керівника Березівського відділення
банку де мало бути зазначено про
можливість застосування електронного
виду договорів та домовленостей, або
окремого договору, яким би визначались
взаємовідносини суб'єктів
електронного документообігу, тобто
ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Щодо посилання відповідача на
Закон України № 852-IV від 22.05.2003р. «Про
цифровий підпис» (надалі - Закон № 852-IV),
як підстави визнання законності
електронного підпису позивача у
договорі про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
03.02.2011р., то суд правильно зазначив
наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону № 852-IV
електронний цифровий підпис за
правовим статусом прирівнюється до
власноручного підпису (печатки) у разі,
якщо особистий ключ підписувача
відповідає відкритому ключу,
зазначеному у сертифікаті.

Статтею 6 Закону № 852-IV
зафіксовано вимоги до сертифіката
ключа. Так, сертифікат ключа має
містити такі обов'язкові дані, як
найменування та реквізити центру
сертифікації ключів (центрального
засвідчувального органу,
засвідчувального центру); зазначення,
що сертифікат виданий в Україні;
унікальний реєстраційний номер
сертифіката ключа; основні дані
(реквізити) підписувала - власника
особистого ключа; дату і час початку та
закінчення строку чинності
сертифіката; відкритий ключ;
найменування криптографічного
алгоритму, що використовується
власником особистого ключа; інформацію
про обмеження використання підпису.

Ст. 5 Закону № 852-IV встановлено
особливості застосування електронного
цифрового підпису. Так, ч.2 зазначеної
статті встановлено, що юридичні та
фізичні особи можуть на договірних
засадах засвідчувати чинність
відкритого ключа сертифікатом
ключа, сформованим центром
сертифікації ключів, а також
використовувати електронний цифровий
підпис без сертифіката ключа.

Зазначеної інформації про
існування сертифіката ключа чи
договору про застосування
електронного цифрового підпису на час
укладення електронного договору про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р. між
позивачем ОСОБА_2, як працівником на
посаді Березівського відділення банку
та відповідачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», як
роботодавцем - відповідач до суду не
надав.

Таким чином, за наявності
зазначених суттєвих невідповідностей
електронного договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р. вимогам
Законів України № 851-IV від 22.05.2003р. «Про
електронні документи та електронний
документообіг» та № 852-IV від 22.05.2003р.
«Про цифровий підпис»; вимогам
Постанови Державного комітету Ради
Міністрів СРСР з праці та соціальних
питань № 447/24 від 28 грудня 1977р. «Про
затвердження переліку посад та робіт,
котрі заміщуються чи виконуються
працівниками, з якими підприємством,
установою, організацією можуть
укладатися письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження цінностей,
переданих їм на схов, обробку, продаж
(відпуск), перевезення або застосування
в процесі виробництва» та 135-1 КЗпП
України в їх сукупності дійсно надали
для суду підстави прийти до
обґрунтованого висновку про його
недійсність.

Щодо заяви позивача про
поновлення строку позовної заяви на
оскарження договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р., то суд
правильно зазначив наступне.

До матеріалів цивільної справи
позивач надав копію поштового конверта
зі штемпелем від 24.10.2012р., а в судовому
засіданні надав на огляд суду та
учасникам засідання оригінал конверта,
в якому знаходилася судова повістка до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська та копія позовної
заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Товариства з
обмеженою відповідальністю
Фінансового агентства «ВЕРУС» про
стягнення завданих збитків. Відповідно
до додатків, зазначених у позовній
заяві, мало бути більше 25 документів
без зазначення кількості сторінок. Суд
правильно прийняв доводи позивача про
неотримання ним копії оскаржуваного
договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
03.02.2011р., який зазначено у переліку
додатків, оскільки розмір наданого до
суду поштового конверта дозволяє
помістити до нього лише надані
позивачем судову повістку до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська та копію позовної
заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» без додатків,
зазначених в ній. Крім того, суд
акцентував увагу на тому, що у позовній
заяві ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 та
переліку додатків до неї відсутні
відомості про існування договору про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р.

Заперечуючи проти цієї
обставини, представник ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» не надав доказів
належного відправлення та отримання
ОСОБА_2 копії договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р. при
поданні позовної заяви ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська.

З наданих до суду позивачем
поштового документа про відправку
заяви від 06.11.2012р. до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська та
самої заяви від 06.11.2012р. до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська про
надання додатків до позову вбачається,
що ОСОБА_2 звертався до суду із заявою
про надання йому копій додатків до
позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

З поштового документа про
отримання Ухвали Дніпропетровського
апеляційного суду від 18.12.2012р. та копії
Ухвали Дніпропетровського
апеляційного суду від 06.12.2012р. вбачаєть,
що цивільна справа за позовом ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6
та Товариства з обмеженою
відповідальністю Фінансового
агентства «ВЕРУС» про стягнення
завданих збитків з 06.12.2012р. вже
перебувала у провадженні
Дніпропетровського апеляційного суду.

Доказів отримання ОСОБА_2 копії
договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
03.02.2011р. до відправлення цивільної
справи з Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська до
Дніпропетровського апеляційного суду
відповідач - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на
момент розгляду цієї справи до суду не
надав та не спростував доводів
позивача щодо неотримання ним копії
договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
03.02.2011р.

З поштового документа про
відправку заяви ОСОБА_2 від 18.12.2012р. до
Дніпропетровського апеляційного суду
та самої заяви вбачається, що до
початку розгляду цивільної справи
№22-ц/490/12964/12 у лютому 2013р.
Дніпропетровським апеляційним судом,
ОСОБА_2 так і не був ознайомлений з
матеріалами цивільної справи за
позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Товариства з
обмеженою відповідальністю
Фінансового агентства « ВЕРУС» про
стягнення завданих збитків та не
отримав копії договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.02.2011р., чим був
позбавлений можливості його
оскарження по суті.

Зазначені обставини дали
можливість суду зробити вірний
висновок про обґрунтованість заяви
ОСОБА_2 про поновлення пропущеного
тримісячного строку на оскарження
договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
03.02.2011р., передбаченого ст.233 КЗпП
України, як такий, що пропущено за
незалежних від нього обставин та
поновити його відповідно до вимог ст.234
КЗпП України.

Відносно пропущеного, як на
думку відповідача, строку на
оскарження договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р., то суд
правильно зазначив наступне.

В матеріалах справи
знаходиться надана до суду позивачем
копія заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від
06.03.2013р. до Дніпропетровського
апеляційного суду про залучення до
матеріалів справи копії договору про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р., який
містить особистий підпис ОСОБА_2, як
керівника відділення банку, що має
слугувати підставою для притягнення
його до повної матеріальної
відповідальності (а.с. 12). Про існування
даної заяви представник відповідача не
заперечував, тому суд обґрунтовано
визнав факт того, що про існування
договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність від
12.05.2010р. ОСОБА_2 дізнався лише при
розгляді апеляційної скарги у судовому
засіданні Дніпропетровського
апеляційного суду 06.03.2013р., а тому
вважав, що тримісячний строк на
оскарження договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність від 12.05.2010р.,
встановлений ст.233 КЗпП України,
позивачем не було пропущено.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які
посилався як на підставу своєї
апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа
розглянута по суті правильно, законних
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315,
317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» -
відхилити, рішення Комінтернівського
районного суду Одеської області від 24
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може
бути оскаржена в касаційному порядку
до касаційного суду протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою.

Головуючий
Р.Д.
Громік

Судді
М.М.
Драгомерецький

В.О. Панасенков