РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3481/14-ц

пр. № 2/759/2505/14

01 липня 2014 року
м.
Київ

Святошинський районний суд м.
Києва у складі головуючого судді
Ключника А.С. за участю секретаря
судового засідання Борисенко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі судових засідань
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах
дітей Святошинської районної в м. Києві
Державної адміністрації про надання
дозволу на виїзд неповнолітньої дитини
за межі України без згоди та супроводу
батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із
позовом до відповідача про надання
дозволу на виїзд за кордон малолітньої
дитини без згоди та супроводу батька.

Позовні вимоги обґрунтовано тим,
що 19.02.2005 року між позивачем та
відповідачем було укладено шлюб, від
якого народилась ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 20.07.2012 року
шлюб між позивачем та відповідачем
розірвано.

Позивачем зазначено, що остання
проживає разом з малолітньою дитиною
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, займається її
вихованням та матеріальним утриманням,
відповідач ж має нову сім'ю, і
відмовляється в добровільному порядку
надати нотаріально завірену заяву на
дозвіл виїзду малолітньої доньки за
кордон.

Позивачем зазначено, що 18.07.2013
року між нею та «Raiffeisen Bank International AG»
(Австрія) був укладений безстроковий
контракт на роботу. За цим контрактом
визначено робоче місце за кордоном та
гарантовано місце в дитячому
дошкільному закладі для її доньки.

Позивачем вказано, що між нею та
відповідачем склалися напружені
стосунки, внаслідок чого сторони не
можуть знайти порозуміння щодо питання
виїзду спільної дитини за кордон.

З огляду на зазначене, позивач
просила суд надати дозвіл на
багаторазові поїздки малолітньої
дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до
досягнення нею повноліття, за кордон, а
саме до країн-учасниць Шенгенської
угоди, до Російської Федерації,
Білорусії, Великої Британії, Грузії,
Домініканської республіки, Сполучених
Штатів Америки, Єгипту, Ізраїлю, Індії,
Туреччини, Йорданії, Канади, Куби,
Мексики, ОАЕ, Сінгапуру, Таїланду,
Тунісу, Кіпру, Шрі-Ланки, Японії, Китаю з
туристичною, навчальною метою, з метою
відвідування родичів, а також для
оздоровлення та відпочинку у супроводі
ОСОБА_1, та/або бабусі ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та/або дідуся ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, та/або бабусі ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_4, та/або дідуся ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_5, та/або тітки ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_6.

У судовому засіданні 01.07.2014 року
представник позивача ОСОБА_9 позов
підтримав у повному обсязі з підстав
викладених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні
позов визнав, за умови, що позивачкою
йому не будуть чинитись перешкоди у
зустрічах зі спільною дитиною ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Представник третьої особи в
судове засідання не з'явився та подав
до суду заяву про можливість розгляду
справи без участі їхнього представника
(а.с. 20).

Вислухавши пояснення осіб, які
брали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, письмові докази, суд
дійшов висновку, що у задоволенні
позову слід відмовити, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України
суд, здійснюючи правосуддя, захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб у спосіб, визначений законами
України.

Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України
у разі визнання відповідачем позову
суд за наявності для того законних
підстав ухвалює рішення про
задоволення позову.

Згідно п.24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.2009 року
№2 «Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» - у разі визнання
відповідачем позову, яке має бути
безумовним, і якщо таке визнання не
суперечить закону й не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб (не
відповідача), суд ухвалює рішення про
задоволення позову, обмежившись у
мотивувальні частині рішення
посилання на визнання позову без
з'ясування і дослідження інших
обставин справи.

Суд, зважаючи на вимоги ч.1 ст. 213
ЦПК України, якою встановлено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, 19.02.2005 року між
позивачем та відповідачем було
укладено шлюб, від якого народилась
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6 - копія
свідоцтва про народження).

Рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 20.07.2012 року
шлюб між позивачем та відповідачем
розірвано (а.с. 7).

У письмових пояснень викладених у
позовній заяві позивача зазначено, що
18.07.2013 року між нею та «Raiffeisen Bank International
AG» (Австрія) був укладений безстроковий
контракт на роботу, з приводу якого
остання бажає виїхати для
працевлаштування за кордон разом з
малолітньою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Всупереч зазначеному положенню,
позивачем не надано суду жодного
доказу укладення 18.07.2013 року між нею та
«Raiffeisen Bank International AG» (Австрія)
безстрокового контракту на роботу.
Доводи позивача про те, що відповідач в
добровільному порядку відмовляється
надати завірену заяву на дозвіл виїзду
малолітньої доньки за кордон не
віднайшли свого підтвердження в
судовому засіданні, а навпаки
спростовані самим відповідачем, який
не заперечував щодо такого дозволу, за
умови, що позивачем в подальшому йому
не буде створено перешкод у
спілкуванні зі своєю донькою.

Статтею 33 Конституцією України
від 28 червня 1996 року передбачено, що
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які установлюються
законом.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України
визначено, що фізична особа, яка не
досягла шістнадцяти років, має право на
виїзд за межі України лише за згодою
батьків (усиновлювачів),
піклувальників та в їхньому супроводі
або в супроводі осіб, які уповноважені
ними.

Порядок виїзду за кордон дітей
громадян України визначено Законом
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадяни України»,
постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57
«Про затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України», Правилами оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231
(із змінами).

Правила перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджені Постановою Кабінету
Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із
змінами і доповненнями, передбачають,
що перетинання державного кордону для
виїзду за межі України громадянами, які
не досягли 16-річного віку, здійснюються
лише за згодою обох батьків
(усиновлювачів) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених ними, які
на момент виїзду з України досягли
18-річного віку. Виїзд за межі України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон і проїзного документа
дитини, їх тимчасового затримання та
вилучення, затверджених постановою КМУ
від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами)
визначено зокрема, що виїзд
неповнолітніх громадян України за межі
території України здійснюється за
одним із таких документів: паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон, виданий дітям громадянам
України згідно з цими правилами;
проїзний документ дитини, виданий
відповідно до Правил; паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон одного з батьків, у який,
відповідно до Правил, записано дитину,
яка прямує у його супроводі через
державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено,
що оформлення паспорта/проїзного
документа здійснюється на підставі
заяви батьків (законних представників
батьків чи дітей), а у разі, коли батьки
не перебувають у шлюбі між собою, - того
з них, з ким проживає дитина,
справжність підпису яких засвідчено
нотаріально. За наявності заперечень
одного з батьків документ може бути
оформлено на підставі рішення суду.

Виїзд за межі України громадян,
які не досягли 16-річного віку, у
супроводі одного з батьків або у
супроводі осіб, які уповноважені одним
з батьків за нотаріально посвідченою
згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою
згодою другого з батьків із
зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон;

2) без нотаріально посвідченої
згоди другого з батьків: коли другий з
батьків є іноземцем або особою без
громадянства, що підтверджує запис про
батька у свідоцтві про народження
дитини, і він відсутній у пункті
пропуску; коли у паспорті громадянина
України для виїзду за кордон, з яким
прямує громадянин, який не досяг
16-річного віку, або проїзному документі
є відповідний запис про вибуття на
постійне місце проживання за межі
України чи відмітка про взяття на
консульський облік в дипломатичному
представництві України за кордоном;

3) у разі пред'явлення оригіналів
документів або їх нотаріально
посвідчених копій:

свідоцтва про смерть другого з
батьків;

рішення суду про позбавлення
батьківських прав другого з батьків;

рішення суду про визнання другого
з батьків безвісно відсутнім;

рішення суду про визнання другого
з батьків недієздатним;

рішення суду про надання дозволу
на виїзд за межі України громадянина,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків;

довідки про народження дитини,
виданої відділом реєстрації актів
цивільного стану, із зазначенням
підстав внесення відомостей про батька
відповідно до частини першої статті 135
Сімейного кодексу України (під час
виїзду дитини за кордон у супроводі
одинокої матері).

Таким чином, діючим
законодавством не встановлено
обмеження щодо виїзду неповнолітньої
дитини за кордон, а лише встановлено
певний порядок її виїзду за кордон за
згодою батьків або дозволу суду при
відсутності згоди одного з батьків.

Разом з тим, згідно зі ст. 141 СК
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про охорону дитинства» батько
і мати мають рівні права та обов'язки
щодо своїх дітей. Предметом основної
турботи та основним обов'язком батьків
є забезпечення інтересів своєї дитини.

Таким чином, сімейне
законодавство виходить із принципу
повної рівноправності обох батьків,
батька і матері у всіх правах і
обов'язках відносно своїх дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Враховуючи викладене, а також
роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.2009 року
№2 «Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» - у п.24 якої зазначено що
визнання відповідачем позову, має бути
безумовним, і таке визнання не
суперечить закону, суд оцінюючи
зібрані по справі докази в їх
сукупності та співставленні,
належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо, а
також їх достатності і взаємному
зв'язку, приходить до висновку про
необґрунтованість позовних вимог, не
доведеністю їх належними і допустимими
доказами, у зв'язку з чим вважає за
необхідне відмовити позивачу в
задоволенні його позову в повному
обсязі.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 141, 157 СК України, ст. 11
Закону України «Про охорону
дитинства», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 209,
212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Служба у справах дітей
Святошинської районної в м. Києві
Державної адміністрації про надання
дозволу на виїзд неповнолітньої дитини
за межі України без згоди та супроводу
батька - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
А. Ключник