АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5008/14
Справа № 644/1279/14
Категорія: про зобов'язання вчинити дії
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді -
Швецової Л.А.,

суддів: Тичкової О.Ю.,
Даниленка В.М.

при секретарі: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 27 травня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
Харківської обласної державної
адміністрації, третя особа яка не
заявляє самостійних вимог Головне
управління Державної казначейської
служби України у Харківській області
про зобов'язання компенсувати на
лікування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом , в якому
просив суд зобов'язати Харківське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів та Харківську
обласну державну адміністрацію
компенсувати йому витрати не
ендопротезування та реабілітаційні
заходи, у зв'язку з лікуванням
посттравматичного лівостороннього
гонартрозу за кордоном у розмірі 381
621,39 грн.

В обґрунтування свої позовних вимог
позивач зазначив, про те, що він
виконуючи інтернаціональний борг в ДР
Афганістан отримав кульове поранення,
за наслідками якого йому було
поставлено відповідний діагноз -
хронічний остеомиелит медиального
мищелка лівої великоберцової кістки,
стадія ремісії, анкілоз лівого
колінного суглоба, після лікування
якого Позивач є інвалідом Радянської
армії 2-ої групи.

На протязі багатьох років ОСОБА_2 до
різних медичних установ з питанням
лікування та протезування колінного
суглоба, проте лікування бажаного
результату не дало, у зв'язку з чим
позивачу, за невідкладних обставин
необхідності херугічного втручання, у
медичному центрі Дюссельдорфа було
проведено операцію з протезування
лівого колінного суглоба. На вказане
протезування та лікування позивачем
було витрачено 35 732,34 євро, що
становить 381 621,93 грн., проте, не
дивлячись на неодноразові звернення до
уповноважених державних органів,
позивач отримував відмову у
компенсуванні цих витрат.

Ухвалою судді Дзержинського районного
суду м. Харкова від 27 травня 2014 року
провадження у вказаній справі за
позовом ОСОБА_2 - закрито, та роз'яснено
позивачу його право звернутися з даним
позовом в порядку адміністративного
судочинства.

Не погодившись із таким процесуальним
рішенням судді районного суду, ОСОБА_2,
в особі свого представника ОСОБА_3 в
апеляційній скарзі просить скасувати
це судове рішення, як незаконне та
направити матеріали справи до того ж
суду першої інстанції для продовження
її розгляду.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
посилається на порушення судом першої
інстанції норм процесуального права, а
саме, правил щодо підвідомчості справ
судам загальної юрисдикції.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваної ухвали
судді районного суду відповідно до ст.
303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 311 ЦПК України
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
скасовує ухвалу і направляє справу для
продовження розгляду до до суду першої
інстанції, якщо останній порушив норми
процесуального та матеріального права,
які призвели до неправильного
вирішення питання.

Приймаючи процесуальне рішення про
повернення поданої прокурором
позовної заяви останньому суддя
районного суду виходив із того, що
ініційований ОСОБА_2 спір є
публічно-правовим, оскільки
відповідачами по справі є державні
установи які здійснюють владні
управлінські функції, а тому й повинен
розглядатись адміністративним судом
за правилами адміністративного
судочинства.

Однак, із таким висновком судді
районного суду судова колегія
погодитися не може, оскільки цей
висновок, у даному випадку є помилковим
і таким, що не ґрунтується на законі.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року
кожен при вирішенні спору щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на
розгляд його справи в суді, до
підсудності якого вона віднесена
процесуальним законом. ( стаття 8 Закону
№ 2453 - У1).

Вирішуючи питання про відкриття
провадження у справі, суди повинні
перевірити належність справ до їх
юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція - це визначена
законом сукупність повноважень судів
щодо розгляду цивільних справ,
віднесених до їх компетенції.

Відповідно до ст.15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів , що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі: КАС України) завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

За змістом частини другої статті 4 КАС
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на всі
публічно-правові спори, крім спорів,
для яких законом встановлений інший
порядок судового вирішення.

Законодавство не містить визначення
терміна "публічно-правовий спір". Для
розгляду спору адміністративним судом
необхідно встановити його
публічно-правовий зміст (характер). При
цьому для з'ясування характеру спору
необхідно враховувати, що протилежним
за змістом є приватноправовий спір. Це
означає, що в основі розмежування
спорів лежить поділ права на публічне
та приватне.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 3
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 березня 2013 року № 3 « Про
деякі питання юрисдикції загальних
судів та визнання підсудності
цивільних справ » критеріями
відмежування справ цивільної
юрисдикції від інших є, по - перше,
наявність у них спору про право
цивільне (справи за позовами, що
виникають із будь - яких правовідносин,
крім випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства), по - друге, суб'єктний
склад такого спору (однією зі сторін у
спорі є, як правило, фізична особа).

В порядку цивільного судочинства
підлягають розгляду справи у разі, якщо
однією зі сторін є фізична особа, а
вимоги взаємопов'язані між собою і
окремий їх розгляд неможливий.

Відповідно до абзацу другого п. 21
вказаної Постанови, враховуючи ст.1 ЦПК
України та ст. 2 КАС України, не є
публічно-правовим і розглядається у
порядку цивільного судочинства спір
між органом державної влади та/або
органом місцевого самоврядування
(суб'єктом владних повноважень), як
суб'єктом публічного права та суб'єктом
приватного права - фізичною особою, в
якому управлінські дії суб'єкта
владних повноважень спрямовані на
виникнення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків фізичної
особи. У такому випадку це спір про
право цивільне, незважаючи на те, що у
спорі бере участь суб'єкт публічного
права, а спірні правовідносини
врегульовані нормами цивільного та
адміністративного права.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
спірним є наявність у ОСОБА_2 права на
компенсацію йому витрат на
ендопротезування та реабілітаційні
заходи, що нерозривно пов'язане з
завданою позивачу каліцтвом шкоди,
тобто відносин, що мають
приватноправовий характер і
стосуються захисту саме майнових
(цивільних) прав позивача

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, оскаржувана ухвала Дзержинського
районного суду м. Харкова від 27 травня
2014 року не може бути визнана
обґрунтованою й такою, що постановлена
з додержанням вимог процесуального
закону, в зв'язку з чим судова колегія
вважає за необхідне на підставі п. 4 ч. 1
ст. 311 ЦПК України скасувати це судове
рішення, а матеріали справи направити
на до суду першої інстанції для
подальшого її розгляду.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 15, 303, 304, 307, 312 - 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу судді Дзержинського районного
суду м. Харкова від 27 травня 2014 року -
скасувати.

Матеріали справи за позовом ОСОБА_2 до
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
Харківської обласної державної
адміністрації, третя особа яка не
заявляє самостійних вимог Головне
управління Державної казначейської
служби України у Харківській області
про зобов'язання компенсувати на
лікування, направити до суду першої
інстанції для подальшого розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно з моменту її
проголошення, є остаточною й згідно п. 2
ч. 1 ст. 324 ЦПК України касаційному
оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: