Номер провадження: 22-ц/785/5757/14
Головуючий у першій інстанції Бондар
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів - Артеменко І.А.

- Сватаненко В.І.

при секретарі -Добряк Н.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» на рішення
Приморського районного суду міста
Одеси від 15 квітня 2014 року по справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, орган опіки та
піклування про виселення з квартири
АДРЕСА_1,

ВСТАНОВИЛА:

14 лютого 2014 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом .
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач
посилається на те, що рішенням
Приморського районного суду міста
Одеси від 11 квітня 2012 року звернуто
стягнення на спірну квартиру, як на
предмет іпотеки. На теперішній час
стала необхідність у виселенні
відповідача та третіх осіб з займаної
квартири.

Відповідач у суді першої інстанції
участь не брав.

Заочним рішенням Приморського
районного суду міста Одеси від 15 квітня
2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ
«Приватбанк» відмовлено у повному
обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«Приватбанк» ставиться питання про
скасування рішення суду першої
інстанції в зв'язку з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалення нового рішення про
задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що згідно з кредитною
угодою № 39М від 05 лютого 2008 року та
договором про видачу траншу від 12.02.2008
року, банк надав відповідачу кредит в
розмірі 52 500,00 доларів США .

З метою виконання зобов'язань по
кредитному договору між позивачем і
відповідачем укладений договір
іпотеки, предметом якого є квартира під
АДРЕСА_1, загальною площею - 43,9 кв.м.,
заставною вартістю 77 000,00 доларів
США(а.с. 9).

Відповідач належним чином не виконав
взяті на себе зобов'язання у зв'язку з
чим банк звернувся до суду з позовом
про стягнення заборгованості по
кредитному договору та звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 11.04.2012 року позов ПАТ КБ
«Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки
задоволено та звернено стягнення на
предмет іпотеки за договором іпотеки
від 08 лютого 2008 року, а саме: квартиру
під АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач
посилається на те, що на виконання
рішення суду про стягнення на предмет
іпотеки необхідно виселення мешканців,
оскільки при продажу можуть бути
порушені як права позивача - продавця
так і права покупця.

Банк вказує, що з метою досудового
вирішення питання про виселення
мешканців спірної квартири в
відповідності до ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» направив на їх адресу
повідомлення, яким вимагав
добровільно звільнити спірну квартиру
в тридцяти денний строк з дня отримання
цієї вимоги (а.с.15). Відповідно до
реєстру поштових повідомлень вказаний
лист був направлений відповідачу 14
листопада 2013 року. В зв'язку з
викладеним просить задовольнити позов.

Судова колегія розглядаючи справу
вважає, що суд першої інстанції вірно
прийшов до висновку про відмову в
задоволенні позову з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і порядку,
передбачених законом.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки суд за заявою іпотекодержателя
вправі винести рішення про виселення
мешканців.

Разом з тим ч. 1 ст. 40 цього ж Закону
зазначено, що звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться в порядку, встановленому
законом.

У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону
законодавець встановлює певний
порядок дій банку: після прийняття
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільнять
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
які звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК.
Вимога про добровільне звільнення
житлового приміщення може бути
направлена разом з вимогою,
передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону N 898-IV.

Недотримання вищезазначеної
процедури є підставою для відмови в
позові про виселення мешканців
житлового приміщення, що є предметом
іпотеки, і на яке звертається
стягнення.

Виходячи із аналізу наведених правових
норм закону, примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо добровільно
мешканці не звільнять житловий будинок
або житлове приміщення, на яке звернуто
стягнення як на предмет іпотеки
протягом одного місяця з дня отримання
письмової вимоги іпотекодержателя або
нового власника, або в інший погоджений
сторонами строк. Оскільки на час
ухвалення рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки відсутні
виконання імперативно-диспозитивних
приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону N
898-IV та ч. 3 ст. 109 ЖК, щодо примусового
виселення за рішенням суду мешканців
із житлового будинку або житлового
приміщення, на які здійснюється
звернення як на предмет іпотеки, то
такі позовні вимоги на цій стадії не
можуть бути задоволені, оскільки на цей
момент відсутні порушення, невизнання
або оспорювання прав та свобод
іпотекодержателя або нового власника
щодо звільнення таких житлових
приміщень їх мешканцями в розумінні
вимог ст. 3 ЦПК щодо права особи для
звернення до суду за захистом (Лист
Верховного Суду України від 07.10.2010 року
"Узагальнення судової практики
розгляду цивільних справ, які
виникають з кредитних правовідносин
(2009 - 2010 роки)".

Таким чином, обов'язковою умовою для
виселення відповідача по справі є
отримання боржниками повідомлення про
добровільне звільнення житлового
приміщення, після чого законодавством
обумовлений місячний термін для
виселення.

Позивач в відповідності до ст. 60 ЦПК
України не надав доказів того, що
відповідач та треті особи отримали
повідомлення про звільнення
приміщення. А від так судова колегія
вважає , що відсутні підстави для
примусового виселення за рішенням суду
мешканців із житлового будинку.

Посилання апелянта на реєстр
відправлень поштової кореспонденції ,
відповідно до якого позивач вважав, що
відповідач та треті особи отримали
повідомлення про виселення, не бере до
уваги, оскільки вказаний реєстр не є
доказом отримання сторонами вказаного
застереження.

Також судова колегія вирішуючи питання
по суті позивних вимог звертає увагу на
приписи Закону України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», відповідно до якого
не може бути примусово стягнуто
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України "Про заставу" та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України "Про іпотеку", якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 15 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду
Одеської області
В.О.
Суворов

І.А. Артеменко

В.І.
Сватаненко