Ухвала

іменем україни

25 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Нагорняка В.А., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра», третя особа
- приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання виконавчого напису
нотаріуса таким, що не підлягає
виконанню, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 12 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 27 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом про визнання
виконавчого напису, вчиненого 25 квітня
2013 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про звернення стягнення
на квартиру АДРЕСА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ
«КБ «Надра»),таким, що не підлягає
виконанню, посилаючись на те, що
виконавчий напис був вчинений з
порушенням вимог чинного
законодавства, оскільки відповідачем
не були надані документи, які доводять
безспірність заявлених вимог та вимога
про усунення порушень нею не була
отримана.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 12 лютого 2014 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду м. Києва від 27 березня 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 12 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 27 березня 2014 року,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 22 липня 2008 року
між сторонами у справі був укладений
кредитний договір, відповідно до умов
якого банк надав ОСОБА_3 кошти в сумі 10
515,66 доларів США на строк по 21 липня 2028
року, зі сплатою 14,49 % річних.

Для забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором, 22 липня 2008
року між цими ж сторонами був укладений
договір іпотеки, відповідно до умов
якого іпотекодавець передав в іпотеку
нерухоме майно - трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

03 грудня 2012 року банком на адресу
ОСОБА_3 було направлено досудову вимогу
про сплату заборгованості за кредитним
договором. У вимозі також зазначено, що
у разі її не виконання банк буде
змушений захищати свої майнові права
шляхом вчинення виконавчого напису про
звернення стягнення на предмет іпотеки
або звернення до суду з вимогою про
примусове стягнення боргу.

Враховуючи, що ОСОБА_3 заборгованість
перед банком не було погашено, останній
25 квітня 2013 року звернувся до
нотаріусом із заявою про вчинення
виконавчого напису.

25 квітня 2013 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 вчинено виконавчий
напис, яким в рахунок погашення боргу
за кредитним договором звернуто
стягнення на квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
виконавчий напис приватним нотаріусом
вчинено з дотриманням вимог Закону
України «Про нотаріат» та постанови
Кабінету Міністрів України «Про
затвердження переліку документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів
нотаріусів» від 29 червня 1999 року.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Здійснення виконавчого напису
нотаріусом регулюється ст. ст. 87, 88
Закону України «Про нотаріат», ст. 33
Закону України «Про іпотеку»,
Переліком документів, за якими
стягнення заборгованості провадиться
у безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріусів,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 29 червня 1999
року № 1172, Інструкцією «Про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України», затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 03
березня 2004 року № 20/5.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Відповідно до положень ст. 88 Закону
України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє
виконавчі написи, якщо подані
документи підтверджують безспірність
заборгованості або іншої
відповідальності боржника перед
стягувачем та за умови, що з дня
виникнення права вимоги минуло не
більше трьох років, а у відносинах між
підприємствами, установами та
організаціями - не більше одного року.

Частиною 4 пункту 283 Інструкції
передбачено, що вчинення виконавчого
напису в разі порушення основного
зобов'язання та (або) умов іпотечного
договору здійснюється нотаріусом
після спливу тридцяти днів з моменту
одержання іпотекодавцем та боржником,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про усунення
порушень.

Пунктом 283 Інструкції встановлено, що
для вчинення виконавчого напису
стягувачем або уповноваженим
представником нотаріусу подається
заява, у якій, зокрема, має бути
зазначено: відомості про найменування
і адресу стягувача та боржника; дата та
місце народження боржника - фізичної
особи, місце його роботи; номери
рахунків у банках, кредитних установах,
код в ЄДРПОУ для юридичної особи; строк,
за який має провадитися стягнення;
інформація щодо суми, яка підлягає
стягненню або предметів, що
підлягатимуть витребуванню, включаючи
пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може
містити також іншу інформацію,
необхідну для вчинення виконавчого
напису.

Згідно із ч. 2 п. 284 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 3 березня 2004 року № 20/5,
заборгованість або інша
відповідальність боржника визнається
безспірною і не потребує додаткового
доказування у випадках, якщо подані для
вчинення виконавчого напису документи
передбачені Переліком документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України.

За п. 1 Переліку документів, за якими
стягнення заборгованості провадиться
у безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріусів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29 червня 1999 року
№ 1172, для одержання виконавчого напису
подаються документи, що підтверджують
безспірність заборгованості боржника
та встановлюють прострочення
виконання зобов'язання.

Пунктом 286 Інструкції передбачено, що
при вчиненні виконавчого напису
нотаріус повинен перевірити, чи подано
на обґрунтування стягнення документи,
зазначені у Переліку документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів.

Відповідно до пункту 1 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
затвердження переліку документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів
нотаріусів» від 29 червня 1999 року № 1172
для одержання виконавчого напису для
стягнення заборгованості за
нотаріально посвідченими угодами
подаються, зокрема, оригінал
нотаріально посвідченої угоди;
документи, що підтверджують
безспірність заборгованості боржника
та встановлюють прострочення
виконання зобов'язання.

Тобто, вказаними приписами
законодавства встановлено, що нотаріус
при вчиненні виконавчого напису про
звернення стягнення на предмет іпотеки
не встановлює права та обов'язки
учасників правовідносин, а лише
перевіряє наявність документів з
урахуванням положень Переліку, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку.

Як встановлено судами та це
підтверджується матеріалами цивільної
справи, 03 грудня 2012 року банком на
адресу ОСОБА_3 було направлено досудову
вимогу про сплату заборгованості за
кредитним договором та роз'яснені
наслідки несплати. Направлення вимоги
підтверджується описом вкладення до
цінного листа з поштовим штемпелем.

Враховуючи наведене, суди правильно
застосувавши зазначені вимоги законів,
дійшли обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволенні
позовних вимог.

Перевіривши доводи касаційної скарги
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів касаційної інстанції
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги та залишення без
змін рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 12 лютого 2014 року та
ухвали апеляційного суду м. Києва від 27
березня 2014 року, оскільки судові
рішення законні та обґрунтовані, а
доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 12 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.
Ткачук

Судді:

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

В.А. Нагорняк

І.М. Фаловська