Номер провадження: 22-ц/785/2690/14
Головуючий у першій інстанції Донцов
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Счастлівцевої Л.В.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5, - ОСОБА_6,
представників відповідача, ТОВ
"Будівельних об'єктів", ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами представника
ОСОБА_5, - ОСОБА_6, та Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельних об'єктів», на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 10 грудня 2013 року за позовом ОСОБА_3
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельних
об'єктів», ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору, виконком
Одеської міської ради, про визнання
права власності на квартири, визнання
недійсними договору про дольову участь
у будівництві житла, свідоцтва про
право власності на квартиру, договору
купівлі-продажу квартири, витребування
майна, припинення права власності на
квартиру, вселення та виселення,
стягнення безпідставно набутих
грошових коштів,

в с т а
н о в и л а:

14 березня 2006 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Будівельних об'єктів" (далі - ТОВ
"Будівельних об'єктів") про визнання
інвестором (дольщиком), визнання права
на отримання житлової площі по її
собівартості та визнання права
власності на квартиру НОМЕР_1 у буд.
АДРЕСА_1 (т. 3, а.с. 2-7).

21 червня 2007 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_12, ТОВ
"Будівельних об'єктів" про визнання
права власності на квартири НОМЕР_2 та
НОМЕР_1 у буд. АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 2-3).

27 жовтня 2008 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, припинення
права власності, скасування реєстрації
права власності, визначення правочину
нечинним, усуненні перешкод у
користуванні житлом, зобов'язання
здійснити реєстрацію права власності,
стягнення грошових коштів та
відшкодування моральної шкоди (т. 1, а.с.
3-9).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 09 вересня 2010 року цивільні
справи за вказаними позовами об'єднані
в одно провадження (т. 1, а.с. 216).

10 вересня 2013 року представник позивача
ОСОБА_3, - ОСОБА_4, остаточно уточнив
вимоги та просив суд:

визнати за ОСОБА_3 право власності на
квартири НОМЕР_2 та НОМЕР_1 в будинку
АДРЕСА_1;

визнати недійсним договір НОМЕР_1 від
27.07.2003р. про дольову участь у
будівництві будинку АДРЕСА_1,
укладеного між ТОВ «Будівельних
об'єктів» та ОСОБА_10, предметом якого є
квартира НОМЕР_1;

визнати недійсним свідоцтво про право
власності від 04.04.2007р. на ім'я ОСОБА_10,
видане Виконкомом Одеської міської
ради на квартиру НОМЕР_1 в будинку
АДРЕСА_1, на бланку серії САВ № 301771;

визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 в
будинку АДРЕСА_1 від 25 грудня 2007р.,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_10,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_13, зареєстрований в
реєстрі за № 2829;

припинити право власності ОСОБА_5 на
квартиру НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1;

витребувати від ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 квартиру НОМЕР_1 в будинку
АДРЕСА_1;

виселити ОСОБА_5 з квартири НОМЕР_1 в
будинку АДРЕСА_1;

вселити ОСОБА_3 до квартири НОМЕР_1 в
будинку АДРЕСА_1;

стягнути з ТОВ «Будівельних об'єктів»
як безпідставно набутих 311715 гривень 80
копійок на користь ОСОБА_3 в якості
різниці між сумою фактично виконаних
взятих на себе зобов'язань ОСОБА_3 за
договорами НОМЕР_2, НОМЕР_1 про дольову
участь у будівництві житлового будинку
АДРЕСА_1 укладеними відповідно 12
вересня 1998 року та 10 жовтня 1998 року між
ОСОБА_3. та ТОВ «Будівельних об'єктів»
(т. 4, а.с. 191).

В обґрунтовування своїх вимог позивач
ОСОБА_3 послався на те, що 12 вересня 1998
року між ним та відповідачем ТОВ
«Будівельних об'єктів» було укладено
договір про дольову участь у
будівництві житла НОМЕР_2 та 10 жовтня 1998
року укладено договір про дольову
участь у будівництві житла НОМЕР_1,
згідно яких він взяв на себе
зобов'язання здійснити часткове
фінансування у формі дольової участі у
будівництво багатоповерхового
житлового будинку по АДРЕСА_1, та
відповідно мав отримати у власність
квартири НОМЕР_2, НОМЕР_1, у зазначеному
будинку. Згідно умов вказаних
договорів оплата дольової участі у
будівництві мала здійснюватися шляхом
надання ним будівельних матеріалів,
наданням послуг, пов'язаних з
закінченням будівництва будинку,
поставкою та встановленням
броньованих дверей, гаражних воріт,
поставкою металу на суму вартості
дольової участі у будівництві.

Свої зобов'язання за вказаними
договорами він виконав в повному
обсязі, при цьому сума фактично
виконаних ним зобов'язань згідно
розрахунку перевищує загальну
вартість зобов'язань згідно зазначених
договорів на 40907,58 доларів США., проте
ТОВ «Будівельних об'єктів» ухиляється
від складання акту приймання - передачі
квартир НОМЕР_2, НОМЕР_1 в будинку
АДРЕСА_1 до нього та видачі інших
документів для реєстрації у
встановленому порядку прав власності
на ці об'єкти, а також ухиляється від
повернення вартості перевищення
фактично виконаних ним зобов'язань.

ТОВ «Будівельних об'єктів» визнає факт
укладання та виконання з його боку
договору НОМЕР_2 від 12.09.1998 року
відносно квартири НОМЕР_2 в будинку
АДРЕСА_1 але примірник договору ТОВ
«Будівельних об'єктів» містить
виправлення вартості одного кв.м. житла
в секції «Б» з 375 дол. США на 536 дол. США, в
пункті 2.1 договору спотворено значення
суми повної вартості дольової участі, а
саме зазначено 226 168, 00 грн., що складає
41883 дол. США, тобто розраховано за
курсом НБУ - 5,40 грн., що не відповідає
дійсності, оскільки курс НБУ станом на
12.09.1998 р. складав 2,27 грн., в п 1.1. договору
внесено недостовірні данні про рішення
Одеського міськвиконкому № 978 від
13.08.1998 p., хоча таке рішення прийнято
пізніше, а саме 13.11.1998 р., в п. 1.4 договору
виправлено строки здачі будинку до
експлуатації, а саме зазначено IV
квартал 2002p. - III квартал 2003 року. Тому
він вважає що підчас розрахунку
вартості квартири НОМЕР_2, слід
прийняти за основу дійсну вартість
одного кв. м. житла в секції «Б», яку
можливо встановити вивчивши
аналогічні договори дольової участі у
будівництві, укладені ТОВ «Будівельних
об'єктів» з іншими фізичними особами.

Він фактично користується квартирою
НОМЕР_2, починаючи з 2000 року, та з цього
часу повністю сплачує всі комунальні
послуги і витрати по утриманню майна, з
цього часу користувався квартирою
НОМЕР_1 до 28.08.2008 p., від коли за його
відсутності, відповідачем ОСОБА_5 було
виламано вхідні двері та здійснено
самовільне вселення та заволодіння
його власним майном, яке знаходилося у
квартирі НОМЕР_1, тому з цього часу він
немає можливості користуватися
квартирою НОМЕР_1 та власним майном.

Після чого йому стало відомо, що нібито
27 липня 2003 року між ТОВ "Будівельних
об'єктів" та відповідачкою ОСОБА_14 був
укладений договір НОМЕР_1 про дольову
участь у будівництві будинку АДРЕСА_1,
предметом якого є квартира НОМЕР_1 в
цьому будинку, який має бути визнаний
недійсним у зв'язку з тим, що вказаний
договір насправді укладено не 27.07.2003
року, а в квітні 2007 року, тобто після
закінчення будівництва вказаного
будинку, без намірів створення
правових наслідків обумовлених ним,
оскільки не передбачав реальної участі
відповідачки ОСОБА_10 у дольовому
будівництві житла, та був лише потрібен
для виконання формальних дій,
пов'язаних з реєстрацією права
власності на квартиру НОМЕР_1 за
ОСОБА_10, натомість вказаним правочином
ТОВ «Будівельних об'єктів» та ОСОБА_10
прикрили інший правочин, а саме
фактичний договір купівлі продажу
квартири НОМЕР_1, на відчуження якого
ТОВ «Будівельних об'єктів» не мало
права.

Він вважає, що зазначені обставини
підтверджуються тим, що 17 липня 2005 року
проведено загальні збори учасників
дольового будівництва та власників
квартир будинку АДРЕСА_1 для вирішення
питання про утворення Об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку за вказаною адресою, при цьому
у списках учасників дольового
будівництва житла ОСОБА_10 не було, про
неї, як особу-дольника ні чого відомо не
було, а квартира НОМЕР_1 обліковувалася
за ним, як дольовим учасником у
будівництві житла. Відповідачка
ОСОБА_10 не вселялася в квартиру
НОМЕР_1 та не вносила будь яких внесків
на виконання зобов'язань щодо дольової
участі у будівництві житла,
обумовленні відповідним договором від
27.07.2003 року, тому ОСОБА_10 не набула
право власності, отже видане 04.04.2007 р.
виконкомом Одеської міської ради на її
ім'я свідоцтво про право власності на
квартиру НОМЕР_1 має бути визнано
недійсним.

25 грудня 2007 року між ОСОБА_5 як
покупцем, та ОСОБА_10 як продавцем, був
укладений договір купівлі продажу
квартири НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 який
також є недійсним у зв'язку з тим, що на
час укладання вказаного договору діяв
арешт на вказане майно, зареєстрований
у Єдиному реєстрі заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна, продавець
ОСОБА_10 до укладання вказаного
договору безпідставно набула право
власності на квартиру НОМЕР_1 в
результаті протиправних дій директора
ТОВ «Будівельних об'єктів» ОСОБА_12,
направлених на незаконне відчуження
майна, яке належить йому, тобто діяла на
підставі недійсного правочину, від так
не мала права розпорядження вказаним
майном, отже під час укладання договору
купівлі продажу квартири НОМЕР_1
недодержано вимоги ст. 203 ЦК України.
Правовими наслідками визнання
договорів недійсними та повернення
майна його власнику є припинення права
власності відповідача ОСОБА_5 на
квартиру НОМЕР_1, витребування від
нього вказаної квартири, виселення
відповідача та його вселення в
квартиру.

Представник відповідача, ТОВ
«Будівельних об'єктів», та відповідач
ОСОБА_5 проти позову заперечували і в
своїх поясненнях зазначали, що договір
НОМЕР_1 від 10.10.1998 року про дольову
участь у будівництві житла між ОСОБА_3
та ТОВ «Будівельних об'єктів» не
укладався та директором ОСОБА_12. не
підписувався, останній також не
підписувався під рукописними записами
щодо виконання зобов'язань ОСОБА_3 в
повному обсязі, та під зобов'язаннями
ТОВ «Будівельних об'єктів» повернути
ОСОБА_3 192229 грн. (по курсу долару США -
35598). Позивачем надані фіктивні докази
та в повному обсязі ним свої
зобов'язання дольової участі у
будівництві житла не виконані.
Визнання за ОСОБА_3 права власності на
квартири неможливе у зв'язку з
наявністю судових рішень, якими
визнанно нечинним Розпорядження
Приморської районної адміністрації
Одеської міської Ради № 285 від 03.02.2005р.
«Про затвердження акту державної
технічної комісії по прийняттю до
експлуатації закінченого будівництвом
90-квартирного житлового будинку з
підземними і надземними гаражами по
АДРЕСА_1

Відповідачка ОСОБА_10 проти позову
заперечувала й в своїх поясненнях
зазначала, що в квітні 2006 року вона за
пропозицією директора ТОВ
«Будівельних об'єктів» ОСОБА_12
вирішила придбати у власність квартиру
НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1. За
домовленостю з директором ТОВ
«Будівельних об'єктів» ОСОБА_15
квартира мала бути придбаною нею за
ціною 60000 доларів США. Про існування
судових спорів між ТОВ «Будівельних
об'єктів» та ОСОБА_3 їй стало відомо
набагато пізніше, чим був переданий
завдаток. В квітні 2007 року вона дійсно
підписала договір дольової участі у
будівництві житла НОМЕР_1 та акт
приймання передачі квартири НОМЕР_1,
але без поставлення на цих документах
дати та підписала замовлення та
договір на виконання
інвентаризаційних робіт з КП «ОМБТІ та
РОН», привезених до неї представником
ТОВ «Будівельних об'єктів». Через де
кілька днів отримала від того ж
представника оформлене на її ім'я
свідоцтво про право власності на
квартиру НОМЕР_1, видане виконкомом
Одеської міської ради 04.04.2007 року.
27.12.2007р. вона підписала в якості
продавця договір купівлі продажу
вказаної квартири, де покупцем вказано
ОСОБА_5, при цьому самого ОСОБА_5 не
бачила та коштів від нього не
отримувала.

Під час розгляду справи, ІНФОРМАЦІЯ_1
року, помер відповідач ОСОБА_12 (т. 4, а.с.
90-92). Суд залучив до участі у справі у
якості правонаступника померлого
відповідача ОСОБА_12, - ОСОБА_11, яка в
судове засідання не з'явилася.

Представник третьої особи, виконкому
Одеської міської ради, у судове
засідання не з'явився.

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Суд визнав
за позивачем ОСОБА_3 право власності на
квартири НОМЕР_2 та НОМЕР_1 в будинку
АДРЕСА_1, визнав недійсним договір
НОМЕР_1 від 27.07.2003 р. дольової участі у
будівництві житла, укладений між ТОВ
«Будівельних об'єктів» та ОСОБА_10,
предметом якого є квартира НОМЕР_1 в
будинку АДРЕСА_1, визнав недійсним
свідоцтво про право власності від
04.04.2007 р. на ім'я ОСОБА_10, виданого
Виконавчим комітетом Одеської міської
ради на квартиру НОМЕР_1 в будинку
АДРЕСА_1, викладеного на бланку серії
САВ № 301771, припинив право власності
відповідача ОСОБА_5 на квартиру НОМЕР_1
в будинку АДРЕСА_1, витребував від
відповідача ОСОБА_5 на користь
позивача квартиру НОМЕР_1 в будинку
АДРЕСА_1, виселив відповідача ОСОБА_5 з
квартири НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1,
вселив позивача ОСОБА_3 до квартири
НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 та стягнув з
ТОВ «Будівельних об'єктів» на користь
позивача вартість безпідставно
набутого майна в розмірі 311715,80 гривень,
в якості різниці між сумою фактично
виконаних до взятих на себе зобов'язань
позивача за договором НОМЕР_2, НОМЕР_1,
про дольову участь у будівництві
житлового будинку АДРЕСА_1 укладеними
відповідно 12 вересня 1998 року, 10 жовтня
1998 року, між позивачем та ТОВ
«Будівельних об'єктів». В іншій частині
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, просить
рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову,
мотивуючи тим, що суд першої інстанції
порушив норми процесуального і
матеріального права.

В апеляційній скарзі відповідач, ТОВ
«Будівельних об'єктів», просить
рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову,
мотивуючи тим, що суд першої інстанції
порушив норми процесуального і
матеріального права.

В запереченні на апеляційну скаргу
представник відповідача ОСОБА_3, -
ОСОБА_4, просить скаргу відхилити у
зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційних скарг представника
відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, та
відповідача, ТОВ «Будівельних
об'єктів», пояснення на апеляцію
представника позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представника відповідача ОСОБА_5, -
ОСОБА_6, представників відповідача, ТОВ
"Будівельних об'єктів", Єжової Н.Д.,
Блажиєвої О.О., Боривського О.М.,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги
представника відповідача ОСОБА_16, -
ОСОБА_6, та відповідача, ТОВ
«Будівельних об'єктів», задоволенню не
підлягають, оскільки рішення суду
першої інстанції постановлено з
дотримання норм матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
12 вересня 1998 року між позивачем ОСОБА_3
та відповідачем ТОВ «Будівельних
об'єктів» укладено договір про дольову
участь у будівництві житла НОМЕР_2 (т. 2,
а.с. 13-14).

10 жовтня 1998року між позивачем ОСОБА_3 та
відповідачем ТОВ «Будівельних
об'єктів» укладено договір про дольову
участь у будівництві житла НОМЕР_1 (т.2,
а.с. 12).

Згідно розділом 1 вказаних договорів
позивач взяв на себе зобов'язання
здійснити часткове фінансування у
формі дольової участі у будівництві
багатоповерхового житлового будинку
по АДРЕСА_1, а відповідач, ТОВ
«Будівельних об'єктів», відповідно
передати за актом позивачу квартири
НОМЕР_2, НОМЕР_1 у зазначеному будинку.

За умовами вказаних договорів оплата
дольової участі у будівництві мала
здійснюватися шляхом надання
позивачем будівельних матеріалів,
наданням послуг пов'язаних з
закінченням будівництва будинку,
поставкою та встановленням
броньованих дверей, гаражних воріт,
поставкою металу на суму вартості
дольової участі у будівництві.

Позивачем ОСОБА_3 на виконання вказаних
договорів про дольову участь у
будівництві НОМЕР_2, НОМЕР_1 здійснено
придбання та доставку на будівельний
майданчик багатоповерхового будинку
за адресою АДРЕСА_1, забудовником якого
був ТОВ «Будівельних об'єктів»
матеріалів, виробів, а також сплачено
послуг на загальну суму 87969,58 дол. США,
виходячи з перерахунку за офіційним
курсом гривні до долару США
встановленого НБУ на день їх придбання,
що підтверджується наданими до
матеріалів справи відповідними
накладними, актами прийому-передачі,
актом приймання встановлених дверей
від 14.04.2002 p., актами звірки розрахунків,
актом прийому встановлених дверних
замків та ручок в кількості 186
комплектів від 24.03.2001 p., з доданими до
нього актами прийому установлених
дверних замків на кожному поверсі та
підписаних начальником ОКС ТОВ
«Будівельних об'єктів» ОСОБА_17 та
заступником директора ТОВ
«Будівельних об'єктів» ОСОБА_7 після
перевірки стану та комплектності
дверних ручок та замків за період з 15
вересня 1998 року до 26 листопада 2002 року
(т. 3, а.с. 11-62), фото-таблицею, з якої
вбачається, що на даний час в наявності
є двері встановлені ОСОБА_3 у
багатоповерховому будинку АДРЕСА_1 (т. 5,
а.с. 28-52), а також свідченням свідків
ОСОБА_18., ОСОБА_19, та ОСОБА_20

Загальна вартість квартир НОМЕР_2 та
НОМЕР_1 будинку АДРЕСА_1 визначена
умовами вищенаведених договорів
НОМЕР_2, НОМЕР_1 складає 47062 доларів США.

Згідно надпису в нижньому лівому кутку
договору НОМЕР_1 про дольову участь у
будівництві житла 2 від 10.10.1998 року,
укладеного між ТОВ «Будівельних
об'єктів» та позивачем ОСОБА_3
підтвердженого підписом генерального
директора ТОВ «Будівельних об'єктів»
ОСОБА_12., "станом на 10 грудня 2002 року
оплату проведено повністю 100%, крім того
зазначено, що проведено поставку
матеріалів та послуг на суму 55285
доларів США (397899 грн. до курсу долара
США), та визначено, що після закінчення
будівництва буде проведено повернення
за поставку матеріалів 192229 грн. (по
курсу долару США 35598 у.о.)" - т. 1. а.с. 10 зв.

Висновком експерта № 1438 від 21 жовтня 2011
року повторної судово-почеркознавчої
експертизи, проведеної судовими
експертами Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
ГУМВС України в Одеській області,
встановлено, що підписи на вказаному
договорі від імені генерального
директора ТОВ "Будівельних об'єктів"
ОСОБА_12 виконані самім ОСОБА_12 (т. 4, а.с.
9-16).

Тому суд першої інстанції правильно
виходив з того, що ТОВ «Будівельних
об'єктів» погодилось з фактом
виконання зобов'язань ОСОБА_21 за
договором про дольову участь у
будівництві житла НОМЕР_1 в розмірі 100%
оплати, та визначилося з зобов'язанням
щодо повернення надлишкової вартості
виконаних зобов'язань позивача в
розмірі еквівалентному 35598 доларів США.
Фактично різницю між загальною
вартістю вказаних квартир НОМЕР_2 та
НОМЕР_1 та вартістю виконаних
зобов'язань становить 40907,58 доларів США.

ТОВ «Будівельних об'єктів» своїх
зобов'язань по відношенню до позивача
ОСОБА_3 не виконало, але при цьому не
оскаржувало прав ОСОБА_3 на квартиру
НОМЕР_2, допустило його вселення, проте
належним чином оформити передачу йому
вказаних квартир не здійснило, що
позбавило позивача ОСОБА_3 можливості
здійснити реєстрацію свого права
власності в позасудовому порядку.

У 2000 році ТОВ «Будівельних об'єктів»
надало дозвіл на вселення всім
дольовим учасникам, які сплатили 100%
вартість житла, в тому числі погодило
вселення позивача ОСОБА_3 до квартир
НОМЕР_2, НОМЕР_1 та не мало до нього будь
яких претензій до серпня 2005 року,
отримувало від нього плату за
користування комунальними послугами,
що підтверджено відповідним договором
- відомістю про оплату комунальних
послуг за користування квартирами
НОМЕР_2, НОМЕР_1 (т.1, а.с. 22-23), свідченнями
свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19 та встановлено
рішенням апеляційного суду Одеської
області від 13 травня 2009 pоку, яким
задоволено апеляційну скаргу позивача
ОСОБА_3 та скасовано заочне рішення
Приморського районного суду м. Одеси,
від 25.12.2005р., винесено нове рішення, яким
у позові ТОВ «Будівельних об'єктів» до
ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити
перешкоди у користуванні та
розпорядженні квартирою НОМЕР_1 та
виселенні відмовлено.

Відмовляючи у позові ТОВ «Будівельних
об'єктів» до ОСОБА_3, апеляційний суд
виходив з встановленого факту
укладання договору про дольову участь
у будівництві житла за НОМЕР_1 від 10
жовтня 1998 p., між ОСОБА_3 і ТОВ
«Будівельних об'єктів», яким сторони
визначили частку ОСОБА_3 у будівництві
житла, яка становила 66937 грн.. або 19687
доларів США, та домовились про її
оплату шляхом надання ОСОБА_3
будівельних матеріалів і послуг,
пов'язаних із закінченням будівництва
будинку (т. 5, а.с. 6-8).

10 квітня 2002 року Генеральним директор
"Будівельних об'єктів" ОСОБА_12 був
затверджений акт робочої комісії про
прийняття до експлуатації закінченого
будівництвом 12-поверхового житлового
будинку по АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 74-77).

Розпорядженням Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради
№ 285 від 03 лютого 2005 року затверджений
Акт державної технічної комісії про
прийняття до експлуатації закінченого
будівництвом 90-квартирного житлового
будинку з підземними та наземними
гаражами по АДРЕСА_1 (будівельний) від 31
січня 2005 року (т. 5, а.с. 159, т. 2, а.с. 78).

16 лютого 2005 року виконком Одеської
міської ради надав відповідачу, ТОВ
"Будівельних об'єктів", свідоцтво про
право власності на 90-квартирний
житловий будинок з підземними та
наземними гаражами по АДРЕСА_1.

Виходячи з положень ст. 12 Закону
України «Про власність», який був
чинний на час укладання договорів про
дольову участь, та яким регулюються
спірні правовідносини, громадянин
набуває права власності на доходи від
участі в суспільному виробництві,
індивідуальної праці, підприємницької
діяльності, вкладення коштів у
кредитні установи, акціонерні
товариства, а також на майно, одержане
внаслідок успадкування або укладення
інших угод, не заборонених законом.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України (2003р.), який набрав
чинності з 01 січня 2004 року, Цивільний
кодекс України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього кодексу
застосовуються до тих прав та
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Спірні правовідносини виникли до 01
січня 2004 року, але продовжують існувати
після набрання чинності ЦК України,
тому суд першої інстанції правильно
застосував положення цього Кодексу.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

У частині ст. 11 ЦК України зазначено, що
у випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що позивач ОСОБА_3 довів в
судовому належними, допустимими та
переконливими доказами те, що він
виконав у повному обсязі зобов'язання
за договорами про дольову участь у
будівництві житла НОМЕР_2 від 12 вересня
1998 року та НОМЕР_1 від 10 жовтня 1998 року, а
відповідач, ТОВ "Будівельних об'єктів",
безпідставно не виконує зобов'язання
по передачі квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_1,
чим порушує його право власності на
майно. Тому у відповідності до ст. ст. 15,
16 ЦК України його вимоги про визнання
права власності на квартири підлягають
захисту судом шляхом визнання права
власності на спірні квартири за
правилами ст. 392 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що
28 серпня 2008 pоку відповідачем ОСОБА_5 за
відсутності позивача ОСОБА_3 було
виламано вхідні двері та здійснено
вселення та заволодіння його власним
майном, яке знаходилося у квартирі
НОМЕР_1, що підтверджується свідченням
свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20,
відповіддю Приморського РВ УМВС
України від 29.08.2008 р. за зверненням
ОСОБА_3 до міліції щодо самовільного
захоплення квартири НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 18),
а також визнано представником
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 судовому
засіданні.

Після цього позивачу ОСОБА_3 стало
відомо про існування договору НОМЕР_1
від 27 липня 2003 року, укладеного між ТОВ
"Будівельних об'єктів" та відповідачкою
ОСОБА_10, предметом якого є квартира
НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 74),
акту прийому-передачі квартири НОМЕР_1
відповідачці ОСОБА_10 від 09 жовтня 2005
року (т. 1, а.с. 75), свідоцтва про право
власності на квартиру НОМЕР_1 у буд.
АДРЕСА_1 від 04 квітня 2007 року, видане
виконкомом Одеської міської ради (т. 1,
а.с. 75) та Витягу про реєстрацію прав
власності на нерухоме майно 10 квітня 2007
року (т. 1, а.с. 76).

Відповідачка ОСОБА_10 визнала в
судовому засіданні те, що в квітні 2006
року за пропозицією директора ТОВ
«Будівельних об'єктів» ОСОБА_12. вона
погодилася придбати у власність
квартиру НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 за
60000 доларів США для чого передала йому
завдаток в розмірі 10000 доларів США,
отримавши відповідну розписку. В
квітні 2007 року вона підписала договір
дольової участі у будівництві житла
НОМЕР_1, та акт приймання-передачі
квартири НОМЕР_1, проте без
проставленої на цих документах дати, не
маючі на меті намірів буди реальним
учасником дольового будівництва житла,
спрямовувала свої дії виключно на
придбання квартири шляхом купівлі
продажу, та вважала що договір дольової
участі у будівництві житла є саме
формою договору купівлі продажу
квартири від будівельників.

Таким чином, укладаючи в квітні 2007 року
договір про дольову участь у
будівництві житла НОМЕР_1 та підписуючи
акт приймання-передачі квартири
НОМЕР_1, сторони, а саме відповідачі
ОСОБА_10 та ТОВ «Будівельних об'єктів»
розуміли, що кожен з них не має реальних
намірів спрямовувати свої дії на
настання правових наслідків
обумовлених предметом цього договору,
оскільки ТОВ «Будівельних об'єктів» не
могло приймати до участі у будівництві
будинку будь яких осіб та приймати від
них внески після закінчення
будівництва, а ОСОБА_10 не збиралася
бути реальним дольовим учасником у
будівництві, та спрямовувала свої дії
виключно на придбання квартири шляхом
купівлі продажу.

25 грудня 2007 року між ОСОБА_5 як
покупцем, та ОСОБА_10 як продавцем, був
укладений договір купівлі продажу
квартири НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 за
20000 грн., право власності зареєстровано
у КП "ОМТІ та РОН" 27 грудня 2007 року (т. 1,
а.с. 14-17).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною 1-3, 5 та 6
статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У статті 235 ЦК України зазначено, що
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійними" від 06
листопада 2009 року, викладених у п. 25
постанови № 9, За удаваним правочином
(стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216 ЦК,
можуть застосовуватися тільки у
випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

У п. 5 вказаної постанови Пленуму
Верховного Суду України зазначено, що
відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

У відповідності до чч. 3, 6 ст. 13 ЦК
України не допускаються дії особи, що
вчиняються з наміром завдати шкоди
іншої особи, а також зловживання правом
в інших формах.

У разі недодержання особою при
здійсненні своїх права вимог, які
встановлені частинами другою-п'ятою
цієї статті. Суд може зобов'язати її
припинити зловживання своїми правами,
а також застосувати інші наслідки,
встановлені законом.

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
іншій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно і сплатити за нього певну грошову
суму.

Статтею 658 цього Кодексу передбачено,
що право продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що відповідачі ОСОБА_10 та ТОВ
«Будівельних об'єктів» в квітні 2007 року
в реальності між собою уклали договір
купівлі продажу квартири НОМЕР_1 в
будинку АДРЕСА_1 приховавши цей договір
формальним договором дольової участі у
будівництві житла НОМЕР_1, на якому
проставлено дату 27 липня 2003 року, тобто
уклали удаваний правочин. Факт
укладання удаваного правочину також
визнано в судовому засіданні
представником ОСОБА_10 ОСОБА_10 не набула
право власності, отже видане 04.04.2007 р.
виконкомом Одеської міської ради на її
ім'я свідоцтво про право власності на
квартиру НОМЕР_1 має бути визнано
недійсним.

Таким чином, зазначене свідчить, що про
зловживання відповідачами ОСОБА_10 та
ТОВ «Будівельних об'єктів» своїми
правами та про намір позбавити
інвестора ОСОБА_3 права власності на
спірну квартиру у незаконній спосіб.

Судом першої інстанції встановлено, що
обидві сторони договору
купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 за 20 000
грн., укладеного 25 грудня 2007 року,
розуміли, що підписанням цього
договору проводиться формальне
переведення прав від продавця до
покупця без здійснення реальних
розрахунків та без передання квартири
від володіння продавця до володіння
покупця, що не могло не викликати
сумніву правомірності такої угоди у
відповідача ОСОБА_5

Вказана поведінка ОСОБА_5, як покупця
та ОСОБА_10, як продавця свідчить про те
що ОСОБА_5 усвідомлював той факт, що
набуває майно у суб'єкта, який не
наділений правом на його відчуження, та
водночас усвідомлював факт порушення
своїми діями прав іншої особи ОСОБА_3,
оскільки за встановленими судом
обставинами набуття квартири міг та
зобов'язаний був про це знати.

Проведення державної реєстрації права
власності ОСОБА_5 на квартиру НОМЕР_1 в
будинку АДРЕСА_1 в Єдиному електронному
реєстрі прав власності на нерухоме
майно вчинено в порушення вимог закону,
оскільки на час проведення вказаної
реєстрації 27.12.2007р., витяг № 17235204 було
зареєстроване обтяження, а саме арешт
вказаного майна у Єдиному державному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна на підставі ухвали
Київського районного суду м. Одеси від
27.06.2007 року (реєстрація 25.12.2007р. о 15:22 за
номером № 6307574).

Статтею 330 ЦК України передбачено, що,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним. В
даному випадку під незаконним
володінням слід розуміти фактичне
володіння майном особою, якщо воно не
має правової підстави, або правова
підстава, якого недійсна (володіння
встановлене в результаті недійсної
угоди).

У частині 1 ст. 388 ЦК України зазначено,
що, якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

За змістом наведеного майно, яке вибуло
з володіння власника на підставі угоди,
яка в подальшому визнана недійсною,
слід вважати таким, що вибуло з
володіння власника поза його волею.

У пункті 10 постанови № 7 Пленуму «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 30 травня 2008 року
Верховний Суд України роз'яснив, що
відповідно до частини п'ятої статті 12
ЦК України добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

З матеріалів справи з достовірністю
підтверджується те, що спірна квартира
НОМЕР_1 вибула із власності позивача
ОСОБА_3 помимо його волі, оскільки він
не знав і не міг знати про її
відчуження. А як тільки дізнався,
одразу ж звернувся до суду за захистом
своїх прав.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
позивач ОСОБА_3 має право витребувати
майно із незаконного володіння ОСОБА_5
за правилами ст. 388 ЦК України шляхом
припинення права власності
відповідача ОСОБА_5 на квартиру НОМЕР_1
та зобов'язання не чинити йому
перешкоди в користуванні спірним
нерухомим майном шляхом виселення
відповідача ОСОБА_5 їз квартири НОМЕР_1
та вселення позивача у цю квартиру.

Вказаний правовий висновок
узгоджується з правовим висновком
Верховного Суду України, висловленими
в постанові від 30 січня 2012 року у справі
№6-61цс11, в постанові від 07 листопада 2012
року у справі №6-107цс12, в постанові від 21
листопада 2012 року у справі №6-136цс12, в
постанові від 16 квітня 2014 року у справі
№ 6-146цс13, в постанові від 11 червня 2014
року у справі №6-52цс14, який у
відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України
є обов'язковим для всіх судів України.

Судом першої інстанції встановлено, що
загальна вартість матеріалів, виробів,
та сплачених послуг на виконання
позивачем зобов'язань за договорами
дольової участі у будівництві житла
НОМЕР_2,НОМЕР_1 склала еквівалент 87969,58
доларів США.

Тому суд першої інстанції правильного
виходив з того, що відповідач, ТОВ
«Будівельних об'єктів», мало належним
чином оформити передачу ОСОБА_3
належних йому квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_1
в будинку АДРЕСА_1, а також повернути
йому фактичну різницю між загальною
вартістю вказаних квартир - 47062 дол. США
та вартістю виконаних зобов'язань в
сумі еквіваленту 40907,58 доларів США (87969,58
дол. США - 47062 дол. США).

Таким чином, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно із законом.

Посилання представника відповідача
ОСОБА_5, ОСОБА_6, та відповідача ТОВ
«Будівельних об'єктів» в апеляційних
скаргах на те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним, оскільки суд не
звернув уваги на те, що договір
дольової участі у будівництві житла
НОМЕР_1 від 10.10.1998 p., укладений між ТОВ
«Будівельних об'єктів» та ОСОБА_3 є
сфальсифікованим, не приймаються до
уваги за таких підстав.

В матеріалах справи наявні висновки №
6732/03 судово-технічної експертизи від 30
листопада 2009 року та № 6733/02
судово-почеркознавчої експертизи від 22
грудня 2009 року, які проведені судовими
експертами Одеського
науково-дослідного інституту судових
експертиз, а також висновки експерта №
855 та № 856 від 15 червня 2011 року повторної
судової техніко-криміналістичної
експертизи, № 1438 від 21 жовтня 2011 року
повторної судово-почеркознавчої
експертизи, які проведені судовими
експертами Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру ГУ
МВС України в Одеській області.

У частині 6 ст. 147 ЦПК України заначено,
що висновок експерта для суду не є
обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими статтею 212
цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дав належну оцінку наданим
сторонами у справі доказам у
відповідності до положень
процесуального законодавства та
правильно виходив з того, що висновки
експерта № 855 та № 856 від 15 червня 2011
року повторної судової
техніко-криміналістичної експертизи,
№ 1438 від 21 жовтня 2011 року повторної
судово-почеркознавчої експертизи, які
проведені судовими експертами
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру ГУ
МВС України в Одеській області
відповідають вимогам закону та
матеріалам справи.

Згідно висновку повторної судової
техніко-криміналістичної експертизи №
855 від 15.06.2011р., проведеної
Науково-дослідним
експертно-криміналістичним центром
відтиски печаток проставлені різними
кліше в тому числі на зразках, наданих,
як порівняльний матеріал.

Згідно висновку повторної судової
техніко-криміналістичної експертизи №
856 від 15.06.2011 p., проведеної
Науково-дослідним
експертно-криміналістичним центром
відтиски печаток проставлені на
договорі НОМЕР_1 від 10.10.1998 p., укладеного
між ТОВ «Будівельних об'єктів» та
ОСОБА_3, заявці на поставку металу від
02.11.2000 p., листах звірки, нанесені одним
кліше і не тими відтиски яких надані в
якості зразків для порівняння, при
цьому відтиски печатки надані в якості
зразків для порівняння нанесені двома
різними кліше.

Тому суд правильно виходив з того, що
посадові особи ТОВ «Будівельних
об'єктів» під час укладання і підпису
документів протягом тривалого часу
користувалися трьома різними кліше
печатки ТОВ «Будівельних об'єктів».

Висновком повторної судової -
почеркознавчої експертизи № 1438 від
20.10.2011 p., проведеної Науково-дослідним
експертно - криміналістичним центром
підтверджено справжність підпису від
імені ОСОБА_12, виконаних на примірнику
договору про дольову участь у
будівництві квартири НОМЕР_1, тому
немає підстав вважати вказаний договір
підробленим.

Доводи представників відповідача
ОСОБА_5 та відповідача ТОВ «Будівельних
об'єктів» в апеляційних скаргах про те,
що судом не враховано, що в справі
наявні судові рішення, винесені в
поряду адміністративного судочинства,
якими визнанно нечинним Розпорядження
Приморської районної адміністрації
Одеської міської Ради № 285 від 03.02.2005 р.
«Про затвердження акту державної
технічної комісії по прийняттю до
експлуатації закінченого будівництвом
90 квартирного житлового будинку з
підземними і надземними гаражами по
АДРЕСА_1 в експлуатацію, що
унеможливлює задоволення позовних
вимог ОСОБА_3, не приймаються до уваги з
наступних підстав.

За змістом статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд під час прийняття рішення про
скасування незаконного рішення
суб'єкта владних повноважень має право
визначити, з якого моменту відповідне
рішення втрачає чинність. Суд визначає,
що рішення суб'єкта владних
повноважень є скасованими з моменту
набрання постановою законної сили,
тобто лише на майбутнє, якщо на
підставі цього рішення виникли
правовідносини, які доцільно зберегти,
оскільки інакше буде заподіяно значно
більшої шкоди суб'єктам правовідносин
порівняно з відвернутою.

З вказаних судових рішень вбачається,
що Розпорядження Приморської районної
адміністрації Одеської міської Ради №
285 від 03.02.2005 р. «Про затвердження акту
державної технічної комісії по
прийняттю до експлуатації закінченого
будівництвом 90 квартирного житлового
будинку з підземними і надземними
гаражами по АДРЕСА_1 втратило чинність
саме з 05.08.2009 p., тобто лише на майбутнє, з
правовим наслідком визнання нечинним
свідоцтва про право власності від
16.02.2005 р. на вказаний будинок видане
виконавчим комітетом Одеської міської
ради товариству з обмеженою
відповідальністю «Будівельних
об'єктів».

Разом з тим правові наслідки, які
виникли з моменту прийняття
оскаржуваного Розпорядження
Приморської районної адміністрації
Одеської міської Ради № 285 від 03.02.2005р.
до моменту визнання його не чинним
05.08.2009 p., а саме початок експлуатації
будинку, підключення до мереж і
комунікацій, укладання та виконання
договорів з постачальниками
комунальних послуг, вселення в
квартири будинку їх власників, та осіб
які мають право на проживання,
інвентаризація та реєстрація в
передбаченому порядку прав власності
судовими рішеннями збережені.

Питання про скасування Акту державної
технічної комісії по прийняттю до
експлуатації закінченого будівництвом
90 квартирного житлового будинку з
підземними і надземними гаражами по
АДРЕСА_1, складеного та підписаного
31.01.2005 p., тобто колегіального акту
компетентних органів визначених
державою, вказаними судовими рішеннями
не вирішувалося.

На час вирішення цього спору
багатоквартирний будинок АДРЕСА_1
будівництвом закінчений, підключений
до мереж водопостачання та
каналізації, опалення,
електропостачання, тобто фактично
експлуатується, повністю заселений
особами, які мають право власності та
право проживання в квартирах
розташованих в даному будинку.

Крім того, рішенням апеляційного суду
Одеської області від 13 травня 2009 pоку,
яким задоволено апеляційну скаргу
ОСОБА_3 та скасовано заочне рішення
Приморського районного суду м. Одеси,
від 25.12.2005 p., фактично визнано що
квартира НОМЕР_1, яка є предметом спору
по цій справі, є об'єктом цивільних
прав, вказані висновки є обов'язковими
для суду при вирішенні цієї справи.

Твердження представників відповідача
ОСОБА_5 та відповідача ТОВ «Будівельних
об'єктів» в апеляційних скаргах про те,
що суд першої інстанції не дав належної
оцінки доказам, наданим позивачем,
зокрема щодо доказів придбання
товарно-матеріальних цінностей, не
приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції всебічно та повно з'ясував
обставини, що мають значення для справи
та дав належну оцінку доказами, які
наявні в справі.

До апеляційної скарги відповідач ТОВ
«Будівельних об'єктів» додав ряд
документів, оцінюючи належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо та у їх сукупності,
колегія суддів вважає, що вказані
докази слід відхилити у зв'язку з тим,
що вказані докази не стосуються
предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційні
скарги не містять.

Таким чином, наведені в апеляційних
скаргах доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006
року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" зазначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини
передбачено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь - якого
висунутого проти нього кримінального
судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства є принцип
"рівності вихідних умов", дотримання
балансу сторін при розгляді справи в
суді.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.)
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу № 1 є
попередження порушень принципу
безперешкодного користуванням своїм
майном. Втручання в право
безперешкодного користування своїм
майном передбачає "справедливу
рівновагу" між інтересами суспільства
та необхідністю дотримання основних
прав людини.

В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот
проти Швеції" від 29 червня 1982 року
Європейський суд виходив із контексту
загальної норми про мирне володіння
майном, проголошеної в першому реченні
частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що
"пошук цієї рівноваги ... відбиває
структуру статті 1 Протоколу № 1 у
цілому".

"Справедлива рівнова га" між інтересами
суспільства та ін тересами особи
полягає в тому, що тягар, спричинений
особі втручанням у її інтереси, має
перебільшуватися або достатньо
компенсуватися процедурами або
певними формами чи за ходами,
направленими на послаблен ня "тягаря".

В рішенні у справі "Антрік проти
Франції" від 25 серпня 1994 року
Європейський суд виходив, що при
вирішенні питання щодо правомірності
позбавлення права власності "має бути
обґрунтоване співвідношення
пропорційності між застосованими
заходами та переслідуваною метою, яку
намагаються досягнути шляхом заходів
позбавлення особи її власності".

В рішенні у справі "Совтрансавто
Холдінг проти України" від 25 липня 2002
року Європейський суд зазначив, що
спосіб, в який проводився та закінчився
судовий розгляд справи, також як і
ситуація невпевненості, якої зазнав
заявник, порушили "справедливу
рівновагу" між вимогами суспільного
інтересу та потребою захищати право
заявника на повагу до його майна. Як
наслідок, держава не забезпечила
виконання свого зобов'язання
гарантувати заявнику ефективне
користування своїм правом власності,
гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

В рішенні у справі «Звежинський проти
Польщі» від 19 червня 2001 року
Європейський суд зазначив, що
позбавлення майна, у зазначенні цього
речення, може бути виправданим, лише
якщо воно відбудеться в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом. Крім того, будь-яке втручання у
право власності має відповідати
критерію пропорційності. Суд нагадує,
що під час втручання необхідно
дотримуватися «справедливої
рівноваги» між загальними інтересами
суспільства і вимогами захисту
основних прав людини. Цю рівновагу буде
порушено, якщо людині доведеться нести
надто специфічний або надмірний тягар.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що позивачем
ОСОБА_3 доведено, що відповідачі
порушують його права власності на
спірні квартири, отже його вимоги про
визнання права власності на квартири,
витребування майна із чужого
незаконного володіння та усунення
перешкод у здійсненні права власності
забезпечує "справедливу рівновагу" між
інтересами суспільства та інтересами
власника, поновлює його право на мирне
володіння майном, а також є дотриманням
справедливої рівноваги між інтересами
сторін у справі та положень ч. 1 ст. 6
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини і ст. 1 ЦПК
України.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_5,
- ОСОБА_6, та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельних
об'єктів», відхилити, рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 10 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік