АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4664/14
Справа: № 623/2990/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової
Л.А.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 12 травня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визначення розміру
аліментів у твердій грошовій сумі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з вищезазначеним
позовом, у якому вказував на те, що
рішенням Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 25.01.2012
року з нього на користь відповідачки
ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на
утримання їхнього повнолітнього сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який продовжує
навчання.

Розмір присуджених за цим рішенням
суду аліментів складає 14 частину з усіх
видів заробітку платника аліментів,
але не менше 30 % прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку.

Отже, на момент подання позову він,
позивач має сплачувати аліменти на
утримання свого сина, щонайменше 344,10
грн. (1147 х 30%).

Проте, станом на момент подання позову
та взагалі за період призначення
аліментів з лютого 2012 року він, позивач
не має постійних доходів, не отримує
ніяких видів соціальної допомоги.
Також на його утриманні знаходиться
матір похилого віку, у зв'язку з чим він
не має змоги сплачувати аліменти на
утримання свого повнолітнього сина у
розмірі, присудженому судом.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач ОСОБА_3 просив суд на підставі
ст. ст. 182, 192, 200 СК України змінити
розмір аліментів, що підлягають
стягненню з нього на користь ОСОБА_2 на
утримання їхнього сина ОСОБА_4, що
продовжує навчання, встановивши розмір
цих аліментів у твердій грошовій сумі в
розмірі 100,00 грн. щомісяця, до
закінчення строку його навчання.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3
підтримав заявлені ним вимоги в
повному обсязі й наполягав на їх
задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_2 заявлених до неї
позивачем ОСОБА_3 вимог не визнала та
заперечуючи проти їх задоволення
посилалась на те, що передбачені ст. 192
СК України підстави для зміни розміру
аліментів, які позивач повинен
сплачувати їй на утримання їхнього
сина, у даному випадку відсутні.

Відповідач ОСОБА_4 у своїх письмових
запереченнях на поданий ОСОБА_3 позов
також просив суд відмовити в його
задоволенні, посилаючись на
безпідставність заявлених позивачем
вимог.

Рішенням Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 12 травня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено.

Змінено розмір аліментів шляхом зміни
способу їх присудження, стягнутих
рішенням Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 25.01.2012
року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на
утримання їхнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на час навчання у розмірі
14 частини з усіх видів заробітку
(доходу) батька щомісячно, на розмір
аліментів у твердій грошовій сумі по
100,00 грн. щомісячно.

Не погодившись із таким рішенням
міськрайонного суду, відповідачка
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить
скасувати це судове рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
відмовити в задоволенні заявлених
позивачем ОСОБА_3 вимог за їх
безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
ОСОБА_2 посилаються на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, та порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що з
моменту ухвалення рішення Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 25.01.2012 року про стягнення з
ОСОБА_3 на її користь аліментів на
утримання їхнього сина - ОСОБА_4, що
продовжує навчання, будь-яких змін
матеріального або сімейного стану
платника чи одержувача аліментів та
стану їхнього здоров'я, що могло
вплинути на розмір присуджених
аліментів не відбулося, в зв'язку з чим
суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, безпідставно
задовольнив заявлені позивачем ОСОБА_3
вимоги, змінивши розмір присуджених
аліментів до 100,00 грн. щомісячно, що ніяк
не відповідає законодавчому обов'язку
батька утримувати свого сина та
вимогам розумності й справедливості,
враховуючи весь комплекс тих
необхідних витрат, які відповідачка
повинна нести в зв'язку з навчанням
їхнього сина у вищому навчальному
закладі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення
міськрайонного суду у відповідності до
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує зокрема
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущений строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом
першої інстанції у справі рішення не
відповідає зазначеним вимогам
процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачем
ОСОБА_3 вимоги суд першої інстанції
виходив із того, що з лютого 2012 року
змінився матеріальний стан позивача,
оскільки він не працює, не перебуває на
обліку в Ізюмському міськрайонному
центрі зайнятості як безробітний, в
регіоні де він проживає вкрай складно
працевлаштуватися на постійну роботу з
отриманням регулярної заробітної
плати, позивач проживає за рахунок
отриманого мінливого доходу та не має
можливості платити аліменти на користь
відповідачки ОСОБА_2 регулярно і в
повному обсязі у частці від заробітної
плати (доходу), що ставить його у
скрутне матеріальне становище.

Однак, із таким висновком
міськрайонного суду судова колегія
погодитися не може, оскільки цей
висновок не відповідає матеріалам
справи.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН
про права дитини від 20 листопада 1989
року, яка ратифікована Постановою
Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від
27 лютого 1991 року та набула чинності для
України 27 вересня 1991 року, держава
визнає право кожної дитини на рівень
життя, необхідний для фізичного,
розумового, духовного, морального і
соціального розвитку дитини. Батьки
або інші особи, які виховують дитину,
несуть основну відповідальність за
забезпечення в межах своїх здібностей
і фінансових можливостей умов життя,
необхідних для розвитку дитини.

Обов'язок батьків утримувати дитину
встановлений на законодавчому рівні, а
саме: ст. 180 Сімейного кодексу України
(далі: СК України).

Відповідно до цієї правової норми
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття.

При цьому обов'язок утримувати дитину є
рівною мірою обов'язком як матері так і
батька, тобто обов'язком особистим,
індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ст. 181 СК України способи
виконання батьками свого обов'язку
утримувати дитину визначаються за
домовленістю між ними.

За рішенням суду кошти на утримання
дитини (аліменти) присуджуються у
частці від доходу її матері, батька і
(або) у твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів, суд
відповідно до ч. 1 ст. 182 того ж Кодексу
повинен враховувати:

- стан здоров'я та матеріальне
становище дитини;

- стан здоров'я та матеріальне
становище платника аліментів;

- наявність у платника аліментів
інших дітей, непрацездатних батьків;

- інші обставини, що мають істотне
значення.

При цьому ч. 2 ст. 182 СК України прямо
передбачено, що мінімальний розмір
аліментів на одну дитину не може бути
меншим, ніж 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку.

Обов'язок батьків утримувати
повнолітніх дітей, які продовжують
навчання, передбачений ст. 199 Сімейного
кодексу України.

Відповідно до цієї правової норми, в
разі, якщо повнолітні дочка, син
продовжують навчання і у зв'язку з цим
потребують матеріальної допомоги,
батьки зобов'язані утримувати їх до
досягнення двадцяти трьох років за
умови, що вони можуть надавати
матеріальну допомогу.

Право на звернення до суду з позовом
про стягнення аліментів має той з
батьків, з ким проживає дочка, син, а
також самі дочка, син, які продовжують
навчання.

Згідно ст. 200 СК України суд визначає
розмір аліментів на повнолітню дочку,
сина у твердій грошовій сумі і (або) у
частці від заробітку (доходу) платника
аліментів з урахуванням обставин,
зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року № 3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»,
обов'язок батьків утримувати
повнолітніх дочку, сина, які
продовжують навчатися після
досягнення повноліття (незалежно від
форми навчання), виникає за
обов'язкової сукупності таких
юридичних фактів: досягнення дочкою,
сином віку, який перевищує 18, але є
меншим 23 років; продовження ними
навчання; потреба у зв'язку з цим у
матеріальній допомозі; наявність у
батьків можливості надавати таку
допомогу.

Відповідно до ст. 192 СК України розмір
аліментів, визначений за рішенням суду
або домовленістю між батьками, може
бути згодом зменшено або збільшено за
рішенням суду за позовом платника або
одержувача аліментів у разі зміни
матеріального або сімейного стану,
погіршення або поліпшення здоров'я
когось із них.

Як роз'яснено в п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року №3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справи щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»
розмір аліментів, визначений судовим
рішенням або за домовленістю між
батьками, суд може змінити за позовом
платника або одержувача аліментів у
зв'язку зі зміною матеріального чи
сімейного стану, погіршення чи
поліпшення здоров'я когось із них.

У новому розмірі аліменти сплачуються
з дня набрання рішенням законної сили.

Таким чином, зміна розміру аліментів як
і зміна способу присудження аліментів
може мати місце виключно за наявності
конкретно передбачених законодавством
підстав.

Як встановлено по справі, рішенням
Ізюмського міськрайонного суду
Харківської області від 25 січня 2012 року
з позивача ОСОБА_3, працюючого
приватним підприємцем, було стягнуто
аліменти на користь його колишньої
дружини - відповідачки по справі ОСОБА_2
на утримання їхнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що продовжує навчання, у
розмірі 14 частини з усіх видів
заробітку, але не менше ніж 30 %
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку щомісяця, починаючи
з 22.12.2011 року до закінчення строку його
навчання (а.с. 7-8).

Як вбачається з зазначеного рішення,
відповідач ОСОБА_3 проти такого розміру
аліментів, що підлягають сплаті ним на
користь його колишньої дружини ОСОБА_2
на утримання їхнього сина ОСОБА_4, що
продовжує навчання й на теперішній час,
та способу їх присудження не
заперечував і вказане рішення набрало
законної сили.

По справі також встановлено, що позивач
ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_2, й до цього часу є
приватним підприємцем, що
підтверджується відповідною довідкою
виконкому Ізюмської міської ради
Харківської області (а.с. 21).

Його мати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3,
перебуває на пенсійному обліку
управління ПФУ в Ізюмському районі та
отримує пенсію за віком у розмірі 1
168,86 грн., тобто фактично є
самозабезпеченою особою (а.с. 56).

Крім того, остання отримує щомісячну
субсидію від держави на відшкодування
оплати за житлово-комунальні послуги
(а.с. 54).

По справі також встановлено, що позивач
ОСОБА_3 є власником декількох
транспортних засобів, а саме:
вантажного самоскиду ЗИЛ-ММ 555,
автомобіля ВАЗ 21061, мотоцикла ММВЗ - 3.1135,
та двох причепів ХТ 81024, що не виключає
його можливості сплачувати аліменти
своїй колишній дружині ОСОБА_2 на
утримання їхнього сина ОСОБА_4, який
продовжує навчання, в розмірі,
визначеному рішенням Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 25 січня 2012 року (а.с. 67-68).

При цьому будь-яких належних та
допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, доказів на підтвердження
існування підстав, передбачених ст. 192
СК України, для зміни розміру
присуджених зазначеним судовим
рішенням аліментів позивач ОСОБА_3 до
суду першої інстанції не представив.

Проте, суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, на зазначені
обставини належної уваги не звернув, а
виходячи лише з нічим не підтверджених
доводів позивача ОСОБА_3, безпідставно
задовольнив заявлені ним позовні
вимоги, змінивши як спосіб присудження
аліментів (у твердій грошовій сумі), так
і зменшивши їх розмір до 100,00 грн.
щомісяця, який у даному випадку не
відповідає вимогам ні розумності, ні
справедливості з урахуванням реальних
витрат, необхідних для забезпечення
навчання повнолітнього сина позивача
ОСОБА_4 у вищому навчальному закладі.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, рішення Ізюмського
міськрайонного суду Харківської
області від 12 травня 2014 року, ухвалене
по справі, не може бути визнане
законним, обґрунтованим, а тим паче
справедливим, у зв'язку з чим судова
колегія вважає за необхідне на
підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
скасувати це судове рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
відмовити в задоволенні заявлених
позивачем ОСОБА_3 вимог за їх
недоведеністю та безпідставністю.

Таким чином, на підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 180, 181, 182, 192, 199, 200 СК
України, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 61, 303, 304, 307, 309,
313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,
-|

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 12 травня
2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про визначення розміру
аліментів у твердій грошовій сумі -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: