Справа 206/387/14-ц
Провадження 2/206/272/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" червня 2014 р. Самарський районний суд
м.Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя
Сухоруков А.О.,

при секретарі
Сядро Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовною заявою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, про
стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

20 січня 2014р. позивач звернувся до суду з
вказаним позовом, який з урахуванням
уточнених позовних вимог обґрунтував
тим, що 26 січня 2009р. ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_1 було укладено договір про
надання банківських послуг НОМЕР_1.
Згідно умов договору, відповідачу було
відкрито рахунок і видано платіжну
картку. Кредитний ліміт був відсутній.
Клієнт мав можливість користуватися
грошовими коштами лише в межах
доступного залишку власних коштів на
рахунку. З червня 2009р. по листопад 2009р.
відповідач, перебуваючи на території
Республіки Грузія, здійснив низку
валютообмінних операцій в банкоматах
комерційних банків. В результаті
технічного збою в банкоматах був
встановлений занижений курс
купівлі-продажу валюти. Після
виявлення технічної помилки Банком
були скасовані всі проведені операції
із заниженим курсом і проведені
уточнюючі транзакції з використанням
вірного курсу, який діяв на момент
проведення транзакцій. В результаті
чого станом на 31.10.2013р. заборгованість
за картковим рахунком НОМЕР_1 складає
1617933,04грн, яка складається з:
заборгованості за кредитом - 629796,14 грн;
заборгованості по процентам за
користування кредитом - 910616,28 грн, а
також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та
правил надання банківських послуг: 500
грн. штраф (фіксована частина) та
77020,62грн. штраф (процентна складова).

На підставі викладеного позивач
просить стягнути з ОСОБА_1 грошові
кошти 1617933,04 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні представник
позивача Стриженко Ю.О. позов
підтримала та прохала його
задовольнити в повному обсязі з
підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні проти позову
заперечувала посилаючись на те, що
позивачем було пропущено строк
позовної давності у зв'язку з тим, що
після закінчення терміну дії платіжної
картки, нової платіжної картки не було
видано, а отже строк перебігу позовної
давності настав з дати закінчення
терміну дії платіжної картки. Крім того
нарахування спірної суми здійснено ще
у 2009 році, і з того часу минуло понад
чотири роки.

Між банком та її довірителем дійсно
існували певні правовідносини і
відповідач одержував банківську
картку, якою користувався в тому числі
і у Республіці Грузія. Наполягала, що
рахунок та картка мали дебетовий, а не
кредитний характер, тобто її
довіритель міг зняти лише ті грошові
кошти, які були зараховані ним на
рахунок, а не брати їх як кредит банку.
Зауважила, що наявна у матеріалах
справи копія заяви від імені ОСОБА_1 не
містить підпису та жодних умов з
нарахування відсотків.

Розрахунок заборгованості невірний та
не підтверджений жодним документом, а
також посилалася на те, що відповідач
не надавав своєї згоди і на заяві про
ознайомлення з Правилами та Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою не має
його підпису та ніякого кредитного
договору не укладалося. (а.с.45-49).

Вислухавши доводи та пояснення
представника позивача, представника
відповідача та самого відповідача,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог
необхідно відмовити з наступних
підстав.

Суд встановив, що згідно розрахунку
заборгованості за договором
№SAMDN0665 від 26.01.2009р, укладеного між
ПриватБанком та ОСОБА_1, станом на
31.10.2013р. заборгованість становить 1617933,04
грн. (а.с.8-10).

З копії анкети-заяви про приєднання до
Умов та Правил надання банківських
послуг у ПриватБанку, що додана до
позовної заяви, вбачається, що вона
ніким не підписана (а.с.12).

На ухвалу суду від 30 квітня 2014 року
банком так і не було надано оригіналу
кредитного договору, на який банк
посилається як на підставу своїх вимог,
навіть після надання судом додаткового
часу для пошуку цього документа.

З заяви ОСОБА_1 вбачається, що він 23
листопада 2009р. звертався до начальника
відділу №77 з метою з'ясування причини
виникнення негативного балансу по його
дебітним картам та блокування
заробітної плати. (а.с.52).

На цю заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» надав
відповідь, відповідно до якої вказано,
що встановлення кредитного ліміту,
тобто, можливості користуватися
коштами (на умовах строковості,
платності і повернення) з перевищенням
доступного залишку коштів, -
непередбачено. Внаслідок проведення
валюто обмінних операцій по його
картковим рахункам виникли
несанкціоновані овердрафти (а.с.53).

Як із розрахунку, наданого банком разом
із позовом (а.с.7-9), так і з роздруківки
руху коштів по рахунку ОСОБА_1 видно, що
станом на 14.11.2009 року сальдо поточної
заборгованості по кредиту та загальної
заборгованості по процентам
дорівнювали нулю, а через день, 16.11.2009
року сальдо заборгованості по кредиту
стало 629796,00 грн., з цього дня розпочато
щоденне нарахування значних відсотків,
заборгованість по яким на 31.10.2013 року
сягнула 910616,28 грн. Раптове виникнення
цієї заборгованості відображене в руху
коштів по рахунку, саме 16.11.2009 року
операційною системою банку було
здійснено понад 160 операцій в розмірах
по 10-12 тисяч гривень кожна, опис кожної
з цих транзакцій аналогічний - «отмена
списания по трензакции в связи с
неправильным курсом конвертации».
Також з цього документа видно, що
спочатку відбувалося поповнення
рахунку в України в гривнях, потім -
операції зі зняття готівки в
Республіці Грузія в період з січня по
серпень 2009 року (а.с.86-111).

Вказані вище спірні правовідносини
регулюються Цивільним кодексом
України.

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно статті 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Позивачнм не надано жодного належного
доказу на підтвердження існування
правовідносин з відповідачем. Хоча
відповідач і не заперечує самого факту
правовідносин, проте є спірною і не
доведеною правова природа цих
правовідносин, зокрема підстави для
нарахування відсотків.

Також слід звернути увагу, що на
користь доводів відповідача про
користування послугами банку як
дебетовим рахунком для переведення
грошових коштів слугує те, що рахунок у
першу чергу був поповнений значною
сумою в гривнях, і після цього кошти
знімалися у Республіці Грузія, і в
такому порядку відбувалося
неодноразово.

В основі суми, яку просить стягнути
банк, лежать 629796,00 грн., які виникли в
якості заборгованості одним днем -
16.11.2009 року, шляхом відміни транзакцій.
Проте банком при відміні транзакцій
взагалі не бралися до уваги значні
(десятки тисяч гривень) грошові кошти
неодноразового поповнення рахунку в
гривнях, жодного доказу щодо курсу
національної валюти України та Грузії,
який діяв на момент поповнення рахунку
та зняття коштів, проведення
транзакцій, позивачем надано не було,
тобто ця сума виникла без жодної
правової підстави, не підтверджена
документально. Отже жодного
достатнього і належного доказу
існування самої суми кредитної
заборгованості немає.

Згідно до ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Банку було відомо ще наприкінці 2009 року
про наявність нарахувань в якості
заборгованості по рахунку ОСОБА_1,
проте понад три роки до суду з позовом
не звертався, жодних поважних обставин
не навів, що є окремою самодостатньою
підставою для відмови у задоволенні
позовних вимог про стягнення 629796,00 грн.,
які виникли 16.11.2009 року.

Стаття 212 ЦПК України передбачає, що суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Банк у складі суми до стягнення заявляє
також 910616,28 грн. відсотків,
розрахованих на 31.10.2013 року. Проте як
зазначено вище, не доведена основа для
їх нарахування. Крім того, у позові (а.с.
3) банк заначає відсотки у розмірі 0,12% на
рік на суму залишку заборгованості по
кредиту, в уточненому позові (а.с. 82-85)
взагалі не посилається на жодну
відсоткову ставку. Проте виходячи з
цієї відсоткової ставки, за умови
обґгунтованості стягнення
забооргованості по кредиту,
заборгованість по відсоткам за три
роки, які передували зверненню до суду
з цим позовом, складали би 629796,00грн. Х
0,12% / 100 Х 3 = 2267,27 грн., що багатократно
відрізняється від заявленої і нічим не
підтвердженої суми відсотків.

У своєму позові банк посилається на
кредитний договір №SAMDN0665, який
відсутній у справі у вигляді копії,
оригінал на ухвалу суду надано не було.

Надана ж банком копія анкети-заяви про
приєднання до Умов та Правил надання
банківських послуг у ПриватБанку з
даними ОСОБА_1 (а.с. 12) не містять ні дати,
ні номеру цього документа, ні підпису
від імені відповідача.

Нерозбірлива і така, що майже не
піддається читанню текстової
інформаці, ксерокопія із зображенням
банківської картки та багатозначним
номером угорі дійсно містить підпис
від імені ОСОБА_1, проте цифри (номер) у
верхній частині аркуша « 160032860»
жодним чином не відповідають номеру
кредитного договору, на який
посилається банк у своєму позові, крім
того перед підписом вбачаються цифри,
які суд розуміє як дату підписання - «
21.06.2010», у той час як користування
спірним рахунком відбувалося значно
раніше, з січня 2009 року. Тобто ця копія
вочевидь не може стосуватися спірних
правовідносин, і не може братися до
уваги.

Суд, повністю відмовляючи у
задоволенні позовних вимог,
посилається на те, що позивачем
пропущено строк звернення до суду, не
надано жодного доказу щодо існування
та правової природи банківських
правовідносин з відповідачем,
нарахування заборгованості не
підтверджено документально різницею
курсів валют, і кожна з цих окремо
взятих обставин є достатньою та
необхідною підставою для відмови в
позові.

Керуючись ст.ст. 4- 8, 10, 11, 18, 57- 64, 88, 208, 209,
212 - 215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
оголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
А.О. Сухоруков