Номер провадження: 22-ц/785/5564/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Оверіної О.В..,

за участю секретаря судового
засідання Счастлівцевої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Іллічівської
міської державної нотаріальної
контори Одеської області про визнання
неправомірними дій державного
нотаріуса при посвідченні договору, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Іллічівського міського суду Одеської
області від 28.03.2014 року,

встановила:

До Іллічівського міського суду
Одеської області надійшов зазначений
позов (т. 1 а.с. 2-5), який під час судового
розгляду позивачем був уточнений (т. 1
а.с. 209-210, 215-219, 252).

Позивач та його
представник підтримали позовні вимоги
в редакції заяви від 06.11.2013 р. (т. 1 а.с.
215-219), просили встановити, що
нотаріальні дії, вчинені нотаріусом
Іллічівської міської державної
нотаріальної контори щодо посвідчення
договору довічного утримання від 18.05.1995
р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
неправомірні, вчинені на підставі
документів, які не є
правовстановлюючими щодо власності
ОСОБА_3 на будинок та господарчі
побудови; зобов'язати Іллічівську
міську державну нотаріальну контору
Одеської області скасувати реєстрацію
вчинення нотаріальних дій по
посвідченню договору довічного
утримання від 18.05.1995 р. у реєстрі за 1995 р.
за № 2-2863, про що повідомити Іллічівське
БТІ та Олександрівську селищну раду м.
Іллічівська Одеської області. Із
пояснень в судовому засіданні,
вказаного позову на а.с. 215-219 т.1 та
письмових пояснень на а.с. 33, 159-164, 186-189,
211 т. 1, а.с. 9-16, 50-54 т.2 вбачаються слідуючі
обґрунтування позовних вимог:
оформлення договору довічного
утримання 18.05.1995 р. відбулось на
підставі документів, які не мали
юридичної сили, що на підставі договору
довічного утримання від 14.05.1974 р. між
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позивач став власником
будинку, що діючим на той час
законодавством не була передбачена
обов'язковість нотаріального
посвідчення, державної реєстрації
такого договору.

Рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 28.03.2014 року у
задоволенні позову відмовлено в
повному обсязі.
Не погоджуючись з
рішенням суду, ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення міського суду
ухвалити нове, яким позовні вимоги
задоволити, посилаючись на порушення
судом першої інстанції при
постановленні оскаржуваного рішення
норм матеріального та процесуального
права.
Заслухавши суддю-доповідача,
доводи апеляційної скарги та
заперечень на неї, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовної заяви та доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.
Згідно ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні
позову міський суд виходив з того що
позивач не довів наявність
нотаріального посвідчення, державної
реєстрації договору довічного
утримання від 14.05.1974 р. (а.с. 227, 228, 23 т.1), а
також неправомірність нотаріальних
дій при посвідченні договору довічного
утримання 18.05.1995 р. (а.с. 117 т. 1).
Колегія
суду погоджується з такими висновками
міського суду виходячи з наступного.
Спірні правовідносини щодо
укладення договору довічного
утримання від 18.05.1995 р., які виникли до
набуття чинності ЦК України (в редакції
від 16.01.2003 р.), підлягають перевірці їх
відповідності нормам законодавства,
діючого станом на 18.05.1995 р., в т.ч. ЦК УРСР
(в редакції від 18.07.1963 р. із змінами,
внесеними до нього).
Відповідно д ст. ст. 47, 426 ЦК
УРСР договір довічного утримання
підлягав нотаріальному посвідченню.
Такі ж вимоги встановлені і ст. ст. 209, 1304
ЦК України (станом з 01.01.2004 р.).

Порядок посвідчення
договорів довічного утримання був
встановлений ст. ст. 34, 41-48, 52, 54 Закону
України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. та
п.п. 48-53, 55-58 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 18.06.1994
р. №18/5. Так згідно п.п. 49, 50 вказаної
Інструкції при нотаріальному
посвідченні договорів про відчуження
жилого будинку нотаріус вимагає
надання документів, які підтверджують
право власності на вказане майно у
осіб, які його відчужують; право
власності на жилий будинок може бути
підтверджено одним із перелічених
документів, в т.ч. нотаріально
посвідченим договором купівлі-продажу
за наявності відмітки реєструючого
органу або реєстраційного посвідчення,
яке є невід'ємною частиною
правовстановлюючого документа,
довідку-характеристику бюро технічної
інвентаризації, а в населених пунктах,
де інвентаризація не проведена, -
довідку виконавчого комітету.
Дотримання цих вимог підтверджується
п. 2 договору (а.с. 117 т. 1) та доказами на
а.с. 61, 74, 116 т. 1 і іншими матеріалами
інвентарної справи БТІ (а.с. 58-142 т. 1).

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами, а
саме - Інструкцією про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу УРСР,
затвердженою заступником Міністра
комунального господарства УРСР 31.01.1966
р., яка була діючою до 13.12.1995 р.

Зазначений нормативний акт передбачав
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно.
Не зважаючи на вказані
норми, позивач не довів наявність
нотаріального посвідчення, державної
реєстрації договору довічного
утримання від 14.05.1974 р. (а.с. 227, 228, 23 т.1), а
також неправомірність нотаріальних
дій при посвідченні договору довічного
утримання 18.05.1995 р. (а.с. 117 т. 1).

Окрім того необхідно зазначити, що
на підставі заяви ОСОБА_2 від 24.12.2012р.
(т.1. а.с. 61) ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 25.12.2012 року була
прийнята відмова від позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про визнання договору
довічного утримання від 18.05.1995 р.
недійсним і закрито провадження у цій
справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 205 та ст.
ст. 206, 306 ЦПК України (т. 1 а.с 7).
Таким чином встановлено й це
вбачається з матеріалів справи, що
оскаржуване судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається
апелянт в скарзі, були предметом
дослідження судом першої інстанції та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальної частині оскаржуваного
рішення.
Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.
Згідно ч. 1
ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.
Таким
чином колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції розглянув справу
відповідно до ст. 11 ЦПК України: за
зверненням фізичних осіб, в межах
заявлених ними вимог та на підставі
наданих ними доказів, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи.
Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо судом
першої інстанції постановлено рішення
з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.
ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України,
судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Іллічівського міського
суду Одеської області від 28.03.2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Ю.І.Кравець

Судді

О.Г.Журавльов

О.В.Оверіна