провадження 2/369/37/14
РІШЕННЯ

Іменем України

17.03.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
про захист прав споживачів та визнання
договорів недійсними, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2013 року позивачка звернулась
до суду з даним позовом. Свої вимоги
мотивувала тим, що між нею та
відповідачем у 2007 році був укладений
кредитний договір, за яким вона
отримала кредит на споживчі цілі в
розмірі 50 000 дол. США строком до 2022 року.
Даний договір вважає недійсним,
оскільки істотна умова договору щодо
порядку видачі та погашення кредиту не
відповідає вимогам генеральної
ліцензії банку на право здійснення
валютних операцій та вимогам
Інструкцій про касові операції в
банках України. На час укладення
спірного правочину у банку була
відсутня генеральна ліцензія на
проведення операцій з готівковою
іноземною валютою. Платіжною одиницею
в Україні є гривня, іноземна валюта
може використовуватись у випадках та
порядку, встановленому законом.
Вказала, що своїми неправомірними
діями банк ввів її в оману, зміст
правочину суперечить чинному
законодавству, в тому числі і Закону
України «Про захист прав споживачів»,
господарському кодексу. Оскільки
основне зобов'язання є недійсним, тому
воно не підлягає забезпеченню, тобто є
недійсним і договір іпотеки.

Просила суд визнати недійсним
кредитний договір 2007 року, укладений
між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1; визнати
недійсним договір іпотеки №02-10/4295,
укладений 27 грудня 2007 року між ЗАТ
«Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_2 та
зареєстрованим в реєстрі за №4959.

У судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали.
Просили задоволити.

У судове засідання представник ПАТ
«Укрсоцбанк» не з'явився. Про час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином. Причини неявки суду не
повідомив. Клопотань про відкладення
розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що у задоволенні
позову слід відмовити, виходячи з
наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено,
що 27 грудня 2007 року між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_1 укладено кредитний договір
№10-29/4945. За даним договором ОСОБА_1
отримала кредит в розмірі 50 000 дол. США
зі сплатою 13,5% річних та з кінцевим
терміном погашення до 26 грудня 2022 року.

У якості забезпечення виконання умов
кредитного договору 27 грудня 2007 року
між Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_1 укладено іпотечний договір
№02-10/4295.

У 1.1. договору вказано, що в іпотеку
передається квартира, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

Стаття 99 Конституції України
закріплюючи за гривнею правовий статус
грошової одиниці України, не визначає
сферу її обігу і не встановлює
будь-яких обмежень щодо можливості
використання в Україні грошових
одиниць іноземних держав.

Згідно з приписами ст. 192 ЦК України
законним платіжним засобом
обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України є грошова одиниця України -
гривня. Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадку
і порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові (кредит)
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК
України передбачено, що за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Стаття 2 цього Закону визначає
банківський кредит як будь-яке
зобов'язання банку надати певну суму
грошей, будь-яку гарантію, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми. При цьому,
відповідно до приписів цієї статті,
кошти - це гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, законодавство України
чітко визначає правомочність банків на
підставі відповідних ліцензій
надавати кредити та бути суб'єктом
кредитних зобов'язань, а спеціальне
законодавство у сфері банківської
діяльності не містить приписів, які
забороняють банкам надавати кредити в
іноземній валюті або регламентували
умови кредитування в іноземній валюті.

Згідно ст.. 533 ЦК України, грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Згідно п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
(редакція якого діяла на час укладення
Кредитного договору) на підставі
банківської ліцензії банки мають право
здійснювати операції та угоди з
валютними цінностями.

Пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» встановлюється, що
Генеральні ліцензії видаються
комерційним банкам на здійснення
валютних операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Пункт «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» передбачає вимогу щодо
отримання індивідуальної ліцензії
Національного Банку України на
здійснення операцій щодо надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі.

В той же час, на сьогодні
законодавством не встановлено терміни
та суми кредитів в іноземній валюті як
критерій їх віднесення до сфери дії
режиму індивідуального ліцензування.
Ця обставина, з огляду на відсилочний
характер норми Декрету, не дозволяє
поширити режим індивідуального
ліцензування на валютні операції,
пов'язані з наданням резидентами
(банками та іншими фінансовими
установами) кредитів в іноземній
валюті.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій, єдиною
правовою підставою для здійснення
банками кредитування в іноземній
валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», є наявність у
банку генеральної ліцензії на
здійснення валютних операцій, що
отримана у встановленому порядку.

Додатково слід зазначити, що
відповідно до п. 1.5 Положення "Про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу"
(затверджене постановою Правління НБУ
від 14.10.2004 р. № 483 та зареєстроване в
Міністерстві юстиції України 09.11.2004 р.
за № 1429/10028), використання іноземної
валюти як засобу платежу на території
України без індивідуальної ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк, якому у
встановленому порядку видано ліцензію
та письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями.

Виходячи з наведеного, надання та
одержання кредиту в іноземній валюті
та сплата процентів за цим кредитом не
потребує наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти як засобу платежу на території
України жодної з сторін договору.

Таким чином, відповідно до норм ст.ст.
192, 533, 1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону
України "Про Національний банк
України", ст.ст. 2, 47, 49 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
ст.ст. 1, 4, 34 Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
ст.ст. 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю"
банки та інші установи, які у
встановленому порядку отримали
генеральну ліцензію НБУ на здійснення
валютних операцій, мають достатні
юридичні підстави та законне право для
надання резидентам України кредитів в
іноземній валюті.

Згідно Дозволу до банківської ліцензії
Національного банку України,
відповідачу було надано право на
здійснення операцій, визначених
пунктами 1-4 частини другої та четвертої
ст. 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність».

Як зазначалось, 27 грудня 2007 року між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_1 укладено кредитний договір
№10-29/4945. За даним договором ОСОБА_1
отримала кредит в розмірі 50 000 дол. США
зі сплатою 13,5% річних та з кінцевим
терміном погашення до 26 грудня 2022 року

Відповідно до ст.627 ЦК України,
відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначені умов договору
з урахуванням вимог цього кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

На підставі вищезазначеного
вбачається, що правочин може бути
визнаний вчиненим під впливом обману у
випадку навмисного цілеспрямованого
введення іншої сторони в оману щодо
фактів, які впливають на укладення
правочину. Крім того, відповідні
обставини наявності умислу, істотність
значення обставин, щодо яких введено в
оману, і сам факт обману, повинна
довести сторона, яка введено в оману.

Однією з підстав, що стало причиною
введення позивача в оману при
укладанні кредитного договору стало
порушення банком вимог Закону України
«Про захист прав споживачів»,
законодавства щодо валютного
регулювання. Оскільки позивач був
позбавлений можливості ознайомитись з
умовами кредитування та не міг
передбачити можливі ризики при
укладанні даного правочину.

Однак, як вбачається з матеріалів та
пояснень ОСОБА_1 добровільно виявила
бажання скористатися послугами банку
та укласти кредитний договір.

Суд вважає, що при укладенні умов
договору про надання кредиту ОСОБА_1
діяла вільно, виходячи з власних
інтересів, прийняла рішення про вибір
контрагента та про вступ з ним в
договірні відносини, на власний розсуд
з контрагентом визначила характер
договору, який вони уклали, його умови
(зміст), в тому числі порядок видачі та
погашення кредиту.

Суд приходить до висновку про відмову у
задоволенні позову, оскільки
відповідачка, ставлячи вимогу про
визнання недійсним кредитного
договору, посилаються і на ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів».
Згідно Рішення Конституційного суду
України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. дія
Закону України «Про захист прав
споживачів» поширюється на
правовідносини між кредитодавцем та
позичальником (споживачем) за
договором про надання споживчного
кредиту, що виникають як під час
укладення, так і виконання такого
договору. Однак, відповідачкою не
доведено порушення її прав з боку
позивача саме як споживача.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» до договорів
із споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови
договору про встановлення жорстких
обов'язків споживача, тоді як надання
послуги обумовлене лише власним
розсудом виконавця, установлення
обов'язкових для споживача умов, з
якими він не мав реальної можливості
ознайомитися перед укладенням
договору, надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права в односторонньому
порядку змінювати умови договору на
власний розсуд або на підставах, не
зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст.203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою, та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п.14 постанови від 30 березня 2012
року №5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» при вирішенні спорів
про визнання кредитного договору
недійсним суди мають враховувати
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема ЦК
(статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Так, відповідно до ст.627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Тому з урахуванням того, що сторонами
на власний розсуд шляхом вільного
волевиявлення визначено умови
договору, зокрема щодо порядку його
видачі та погашення, у зв'язку з чим
відсутні підстави для визнання такої
умов договору дискримінаційною або ж
несправедливою. Тобто, позивач не
довів, що зміст кредитного договору
суперечить ст.ст.18,19 Закону України
«Про захист прав споживачів», а відтак
відсутні підстави для визнання
договору недійсним з підстав,
передбачених ч.1 ст.203 ЦК України.

На час укладення кредитного договору
позивач був ознайомлений з інформацією
про умови кредитування відповідно до
ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів». Доказів того, що права
позивача на отримання повної та
достовірної інформації щодо умов
договору та порядку сплати кредиту
були порушені суду не було подано.

Крім того, суд вважає, що істотними
умовами кредитного договору
відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК
України є умови про мету, суму і строк
кредиту, умови і порядок його видачі і
погашення, розмір порядок нарахування
та виплата процентів, відповідальність
сторін.

Як вбачається з тексту укладеного
сторонами кредитного договору такі
умови договору передбачено.

Отже, враховуючи вимоги закону та
встановлені обставини справи, суд
приходить до висновку, що позивач у
судовому засіданні не довів, що
оспорюваний кредитний договір не
відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і
підлягає визнанню недійсним на
підставі ст. 215 ЦК України, оскільки
умови договору та необхідні платежі
були погоджені сторонами при їх
укладенні та визнані такими, що не є
несправедливими.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні
позовних вимог про визнання кредитного
договору недійсним, тому підстави для
визнання недійсним договору іпотеки
відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст. 16, 526, 527, 530, 590, 652 ЦК України, ст.ст.
57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» про захист прав
споживачів та визнання договорів
недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н.С. Пінкевич