АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8526/2014
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 15 квітня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Авто
Просто» про визнання угоди недійсною
та стягнення грошових коштів,

встановила:

У листопаді 2013 року позивач
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ТОВ «Авто Просто» про захист прав
споживача, визнання угоди недійсною та
стягнення грошових коштів, в якому
просив визнати недійсною угоду № 361406
від 26.05.2011 року, укладену між ним та ТОВ
«Авто Просто», та стягнути з
відповідача на його користь сплачені
за недійсною угодою кошти в сумі 37 877
грн. 75 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 15 квітня 2014 року у
задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити позов
у повному обсязі, посилаючись на
порушення та неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Вказував, що суд першої інстанції не
обґрунтував незастосування до
правовідносин ст. 227 ЦК України, на яку
він посилався у якості підстави для
задоволення позову, ухваливши рішення
поза межами позовних вимог. Зазначав,
що суд першої інстанції не з'ясував, чи
охоплюються правовідносини, що виникли
між сторонами, поняттям «операції з
адміністрування придбання товарів в
групах», чи підпадає діяльність
відповідача під дану категорію послуг
та чи відноситься вказана послуга до
сфери фінансових послуг.

Зазначав, що на час укладення угоди
діяльність відповідача мала ознаки
фінансової послуги, що пов'язана із
залученням фінансових активів від
фізичних осіб та підпадала під дію
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», зокрема щодо
необхідності ліцензування такої
діяльності.

В судовому засіданні апелянт та його
представник підтримали апеляційну
скаргу та просили задовольнити;
представник відповідача вважав доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просив залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої позовні вимоги
обґрунтовував тим, що 26.05.2011 року між
позивачем та відповідачем було
укладено угоду № 361406 на придбання
легкового автомобіля «Kia Cerato» на суму 156
000 грн. На виконання умов вказаної
угоди він сплатив відповідачу 37 877 грн.
75 коп., однак автомобіль не отримав. На
його думку, даною угодою були порушені
його права як споживача, оскільки
зазначеною угодою визначено обов'язок
позивача сплачувати відповідачу в
якості плати за послуги, пов'язані з
видачею автомобіля, які визначені у
відсотковому відношенні від вартості
автомобіля. Плата за послуги,
встановлена відповідачем, пов'язана зі
вступом до системи при укладанні угоди
та при видачі автомобіля - є
несправедливою та безпідставною. Тому
умови за оспорюванню угодою позивач
вважає несправедливими, що є підставою
для визнання її недійсною відповідно
до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист
прав споживачів».

Крім того, враховуючи, що відповідач
надає фінансову послугу, його
діяльність має здійснюватись за
наявності відповідної ліцензії, проте
у відповідача така ліцензія на час
укладення договору була відсутня, що
відповідно до ст. 227 ЦК України також є
підставою для визнання угоди
недійсною.

Також позивач вважає, що відповідач,
укладаючи угоди такого характеру
здійснює нечесну підприємницьку
практику, що дає підстави визнати
оспорювань угоду недійсною, оскільки
відповідно до п. 2 ч. 1, п.5 ч. 2 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»
нечесна підприємницька практика
включає будь-яку діяльність, що вводить
споживача в оману або є агресивною;
якщо підприємницька практика спонукає
або може спонукати споживача дати
згоду на здійснення правочину, на який
в іншому випадку він не погодився б,
така практика вводить в оману стосовно
характеру, атрибутів та прав продавця
або його агента, зокрема інформації про
його особу та активи, статус, наявність
ліцензії тощо.

При вирішенні даного спору судом
першої інстанції встановлено, що
відповідно до ст. 10 угоди № 361406,
підписання цієї угоди та додатків до
неї, є свідченням факту ознайомлення,
розуміння сторонами та згоди сторін з
усіма визначеннями, умовами та змістом
угоди та додатків до неї. Учасник
заявляє, що отримав усі коректно
викладені пояснення від представника
Авто Просто, уважно прочитав та
зрозумів угоду та додатки до неї, що
засвідчує своїм підписом.

Відповідно до п. 13.8 ст. 13 додатку № 2 до
угоди № 361406, якщо учасник виявить
бажання розірвати угоду та відмовитись
від подальшої участі в системі АвтоТак
протягом семи днів від дня підписання
угоди, такому учаснику повертається
вся сума коштів, внесена ним на рахунок
«Авто Просто». Протягом зазначених 7
днів учасник зобов'язаний письмово
повідомити про розірвання угоди
шляхом подання заяви в центральний
офіс «Авто Просто».

Судом встановлено, що таких дій позивач
не вчинив та не надіслав такої заяви
протягом семи днів з дня підписання
угоди, а отже, він прийняв умови угоди.
Підпис позивача на угоді та додатках до
неї є доказом того, що позивачу було
повністю зрозумілі умови та зміст
угоди і додатків до неї.

В даній угоді, укладеній сторонами,
передбачені всі істотні умови угоди:
порядок визначення ціни автомобіля,
строки та порядок здійснення платежів,
система розподілу автомобілів серед
учасників групи, відповідальність
сторін, строк функціонування системи,
порядок розірвання контракту. Також
дана угода спрямована на настання
правових наслідків: позивач повинен
сплачувати внески, результатом яких є
отримання автомобіля, а відповідач -
акумулювати кошти, придбати автомобіль
та передати його позивачу в разі
настання певних обставин.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що в судовому засіданні не
знайшли підтвердження доводи позивача
про вчинення правочину з використанням
нечесної підприємницької практики,
введення споживача в оману, оскільки
вони спростовуються положеннями самої
угоди, в якій передбачені всі істотні
умови: час та місце виконання
правочину, права та обов'язки сторін.

Також судом відхилені доводи позивача
щодо недійсності угоди в силу п.7 ч. 3 ст.
19 Закону України «Про захист прав
споживачів», якою встановлено, що
забороняється, як таке, що вводить в
оману утворення, експлуатація або
сприяння розвитку пірамідальних схем ,
коли споживач сплачує за можливість
одержання компенсації, яка надається
за рахунок залучень інших споживачів
до такої схеми, а не за рахунок продажу
або споживання продукції.

Виходячи із умов угоди, суд першої
інстанції дійшов висновку, що
відповідач отримує плату саме за
рахунок продажу продукції ( надання
послуг), а не за рахунок залучення інших
споживачів, а тому вимоги позивача
визнати угоду № 361406 як таку, що
покладена в основу пірамідальної схеми
- є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов висновку, що в судовому
засіданні не знайшов підтвердження
факт порушення відповідачем прав
позивача як споживача, а також
позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
вимог щодо визнання недійсною угоди №
361406 та як наслідок - повернення суми
коштів, сплачених за недійсною угодою.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону. Норми
матеріального права - ст. 203, 215, 229, 230, 627,
901 ЦК України, Закон України «Про захист
прав споживачів» відповідно до спірних
правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача
зводяться до того, що суд належним
чином не застосував норму ст. 227 ЦК
України, на яку посилався позивач, як на
правову підставу визнання недійсною
даної угоди, оскільки відповідач на час
укладення оспорюваного договору
здійснював свою діяльність, яка
полягає у наданні фінансових послуг
споживачам, без наявності у нього
ліцензії.

Проте зазначені доводи не можуть бути
прийняті до уваги колегією суддів як
підстава для скасування рішення,
оскільки відповідно до ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що відповідно до додатку
№ 2 Угоди система «АвтоТак» - це
торговельна марка зареєстрована
згідно із законодавством України та
використовується для позначення
послуг АВТО ПРОСТО з адміністрування
системи придбання автомобілів у
групах. Кожна укладена угода
включається в групу, кожній
сформованій групі надається
порядковий номер, кожному учаснику
системи - порядковий номер його в
групі. Після формування групи
учасників залучення інших учасників не
відбувається. Право на отримання
автомобіля здійснюється в порядку,
передбаченому угодою, і відповідно до
платежів, здійснених самим учасником, а
не відповідно до платежів, здійснених
іншими учасниками групи.

Отже, отримання споживачем автомобіля
здійснюється виключно відповідно до
платежів, здійснених ним самим, і
незалежно від платежів інших клієнтів
відповідача.

Також колегія суддів вважає, що при
вирішенні даного спору судом першої
інстанції належним чином було
враховано правові позиції Верховного
Суду України, висловлені при перегляді
рішень з мотивів неоднакового
застосування судами норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, та які є
обов'язковими для всіх судів України
при застосуванні зазначеної норми
права в силу ст. 360-7 ЦПК України.

Так, у постанові №6-40цс-13 від 11.09.2013 року
Верховний Суд України вказав, що за
схемою придбання товарів у групах
придбання товарів для кожного
споживача (крім останнього)
відбувається, у тому числі й за рахунок
внесків інших учасників. Різниця між
споживачами-учасниками є тільки в часі
одержання товару кожним із них,
оскільки в кінцевому підсумку товар
одержать усі учасники, навіть ті, які
фінансово були найменш «активними», за
умови виконання ними умов договору.

Верховним Судом України у даній
постанові зазначено, що ТОВ «АВТО
ПРОСТО» отримало відповідний дозвіл
(ліцензію) на здійснення діяльності
(надання фінансової послуги) щодо
«придбання товарів у групах» у
Нацкомфінпослуг, яка здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг, а тому не можна вважати
правильним те, що така діяльність
здійснюється товариством нелегітимно,
у тому числі й до введення законом
ліцензування такої діяльності.

Отже, якщо укладений сторонами
правочин передбачає одержання
споживачем необхідного йому товару,
визначає умови (схему фінансування
тощо), за яких такий товар може бути
одержаний (у тому числі закріплює
відповідні права та обов'язки сторін),
то до такого правочину не може бути
застосовано визначення «пірамідальної
схеми».

Відповідно до вищевказаного правового
висновку Верховного Суду України та як
вбачається з умов оспорюваної угоди №
361406, діяльність ТОВ «Авто Просто» з
адміністрування фінансових коштів є
фінансовою послугою, яка регулюється
Законом України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг».

Відповідно до частини п'ятої статті 1
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» під поняттям
«фінансова послуга» розуміється
операція з фінансовими активами, що
здійснюється в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, -і за рахунок залучених
від інших осіб фінансових активів, з
метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Законом України від 02.06.2011 року № 3462-ІV
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг» (введено в дію з 9
січня 2012 року) внесено зміни до частини
першої статті 4 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
та доповнено пункт 111, відповідно до
якого до фінансових послуг віднесено
послуги з адміністрування фінансових
активів для придбання товарів у групах.

Відповідно до пунктів 3, 4 Прикінцевих
положень до цього Закону фінансові
установи зобов'язані протягом одного
року з дня набрання чинності цим
Законом привести свою діяльність у
відповідність із вимогами цього Закону
(тобто до 9 січня 2013 року), а спеціально
уповноважений орган виконавчої влади у
сфері регулювання ринків фінансових
послуг зобов'язаний у шестимісячний
строк з дня опублікування цього Закону
розробити та затвердити ліцензійні
умови здійснення діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (як уповноважений державний
орган), 9 жовтня 2012 року затвердила
Ліцензійні умови провадження
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах (розпорядження № 1676
«Про затвердження Ліцензійних умов
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах»).

Ліцензійні умови закріпили
визначення, сутність, правовий статус
учасників (і вимоги до них) такого виду
фінансових правовідносин, як придбання
товарів у групах, та передбачили, що
діяльність таких груп направлена на
легітимне використання фінансової
схеми із залученням грошових коштів
споживачів для придбання певного виду
товарів та/або послуг.

Згідно з пунктом 1.2 частини першої
Ліцензійних умов адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групі - це фінансова послуга,
що надається ліцензіатом і передбачає
залучення грошових коштів учасників
групи, об'єднання цих коштів з метою
придбання та розподілу товарів між
учасниками групи.

Відповідно до правової позиції,
висловленої Верховним Судом України у
постанові від 25.06.2014 року по справі №
6-74цс 14, надання установою послуг з
адміністрування активів, створених за
рахунок залучених періодичних внесків
учасників групи з метою об'єднання їх
коштів і спрямованих на почергове
придбання кожним із них певних товарів,
обумовлених в договорі, є правомірною
діяльністю з надання фінансових послуг
(за умови отримання ліцензії),
передбаченою ст. 1 Закону України «Про
фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг», а не
нечесною підприємницькою практикою у
розумінні п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
наслідком якої є визнання угоди
недійсною.

Статтею 227 ЦК України передбачено, що
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу ( ліцензії)
може бути визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що
спірна угода № 361406 укладена сторонами
26 травня 2011 року, коли отримання
ліцензії для надання послуг з
адміністративного фінансування
активів для придбання товарів у групах
не вимагалось, а з 15 січня 2013 року ТОВ
«Авто Просто» здійснює свою
діяльність на підставі ліцензії, строк
дії якої до 15 січня 2018 року ( а.с. 53-55).

З урахуванням встановлених обставин та
вимог закону, колегія суддів вважає
безпідставними доводи апелянта про
наявність підстав відповідно до ст. 227
ЦК України для визнання оспорюваної
угоди недійсною.

Аналізуючи викладене, колегія суддів
вважає, що висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позову відповідає вимогам
закону і обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування висновків суду щодо
необґрунтованості заявленого позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи апелянта не
спростовують наведеного і зроблених в
рішенні суду першої інстанції
висновків, в зв'язку з чим підстави для
його скасування і задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 15 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді