Справа № 555/180/14-ц
Номер провадження 2/555/182/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 року

Березнівський районний суд
Рівненської області в складі:

головуючого судді - Мельника В. Я.

при секретарі Лисенко О. Л.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

його представника,

адвоката ОСОБА_2,

представника

відповідача Філімонова Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Березне цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до державного
підприємства "Соснівське лісове
господарство" про стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 вказує в заяві, що рішенням
Березнівського районного суду від 14
березня 2013 року його було поновлено на
посаді старшого майстра Бистрицького
лісництва державного підприємства
"Соснівське лісове господарство".

Через відсутність у рішенні вказівки
на негайне його виконання в частині
поновлення на посаді та послідуюче
оскарження рішення відповідачем його
фактично було поновлено на роботі лише
6 червня 2013 року після залишення судом
апеляційної інстанції вказаного
рішення в силі.

Як наслідок за 60 днів з 14 березня 2013
року по 6 червня 2013 року з вини
відповідача йому не було виплачено
заробітну плату, яку розраховує за цей
період з середньоденного заробітку в
розмірі 135 гривень 37 копійка в сумі 8 122
гривні 20 копійок.

Вказує, що втративши роботу позбувся
можливостей лікувати доньку,
забезпечувати сім'ю матеріально, тому
невиконання рішення суду призвело до
моральних страждань, які відповідно до
вимог ст. 23 ЦК України оцінює в розмірі 2
000 гривень.

Просить зазначені суми стягнути з
відповідача на його користь.

В судовому засіданні з наведених
підстав ОСОБА_1 підтримав заявлені
позовні вимоги.

Позивач вважає, що адміністрацією
відповідача його безпідставно не було
допущено до роботи з мотивів
оскарження рішення суду першої
інстанції. Як наслідок він втратив
можливість працювати і отримувати
заробітну плату в період з 14 березня 2013
року по 6 червня 2013 року.

Адже згідно з п. 2 та п. 4 ст. 367 ЦПК
України обов'язковим є негайне
виконання судового рішення у справах
про присудження працівникові виплати
заробітної плати, але не більше ніж за
один місяць, та поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника.

Та обставина, що в рішенні суду була
відсутня подібна вказівка, не може
позбавляти його такого права.

Таким чином, вказаний період
тривалістю 60 днів є вимушеним прогулом,
за цей час йому належить середній
заробіток в розмірі 8 122,2 гривні з
розрахунку середньоденної заробітної
плати на момент звільнення з роботи -
135,37 грн. та спричинена моральна шкода -
2000 гивень. Просить задовольнити його
позовні вимоги.

Представник відповідача Філімонов Ю.М.
не визнав заявлених вимог з тих
підстав, що позивач пропустив строк
звернення до суду. На його думку, у
відповідності з ч.1 ст. 233 КЗпП України
позивач мав звернутися до суду з цим
позовом протягом 3 місяців з дня коли
йому було відмовлено в
трудовлаштування згідно рішення суду.
При цьому, попередньо звернутися до
суду за внесенням виправлень в рішення
суду щодо його негайного виконання.

Крім цього, вважає вимоги позивача по
суті також безпідставими. Адже
рішенням суду відповідача не було
зобов'язано поновити ОСОБА_1 на роботі з
дня постановлення рішення суду, не
приймалося також рішення про стягнення
з ДП "Соснівське лісове господарство"
на його користь заробітної плати за час
вимушеного прогулу за один місяць.

Що стосується моральної шкоди, ОСОБА_1
не довів, що вона йому спричинена з вини
відповідача. Крім цього, з наведених
ним підстав судом при поновленні його
на роботі вже стягнуто на його користь
моральну шкоду в розмірі 1 000 гривень.

Просить в повному обсязі відмовити
позивачеві в задоволенні його позовних
вимог.

В ході розгляду справи представником
відповідача Філімоновим Ю.М. також
заперечено правильність розрахунку
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу. Він вказав, що позивачем
невірно вирахувана кількість днів
прогулу, в дійсності тривалість
вимушеного порогулу становить не 60, а 55
днів.

Позивач з цим погодився і зменшив
розмір вимог в цій частині до 7 445
гривень 35 копійок.

Вислухавши позивача ОСОБА_1 та
представників сторін, суд знаходить
позов таким, що підлягає до часткового
задоволенння.

З пояснень сторін та свідків ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судовому засіданні
позивачем ОСОБА_1 безспірно доведений
той факт, що після прийняття судом 14
березня 2013 року рішення про поновлення
його на роботі адміністрацією ДП
"Соснівське лісове господарство" без
законних підстав позивача не було
допущено до роботи. Приступив ОСОБА_1 до
роботи лише з 6 червня 2013 року, тобто
після прийняття апеляційним судом
Рівненської області ухвали від 16
травня 2013 року, якою рішення про
поновлення на роботі ОСОБА_1 залишено
без змін (а. с. 4-8).

Слід зазначити, що ухвала апеляційного
суду Рівненської області набула
законної сили з моменту її
проголошення, тобто з 16 травня 2013 року.

Тоді як наказом відповідача № 86-к від
06.06 2013 року ОСОБА_1 поновлений на
попередній посаді саме з 06.06.2013 року.

Це свідчить про небажання відповідача
виконувати рішення суду від 14 березня
2013 року в частині поновлення ОСОБА_1 на
роботі під приводом його оскарження до
суду апеляційної інстанції та що в
рішенні відсутня вказівка на його
негайне виконання.

У відповідності з ч.5 ст. 235 КЗпП України
рішення про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, прийняте органом, який
розглядає трудовий спір, підлягає
негайному виконанню.

Таким чином, зважаючи на вимоги закону
ОСОБА_1 мав бути допущеним до роботи і
працювати на попередній посаді з 15
березня 2013 року.

Враховуючи те, що у відповідності з
законодавством рішення суду в частині
поновлення працівника на роботі
підлягає обов'язковому негайному
виконанню, дії адміністрації
відповідача по недопущенню його до
роботи після 14 березня 2014 року слід
визнати вимушеним прогулом.

Право громадянина на працю та
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується, є одним з
найважливіших конституційних прав
особи, що закріплене в ст. 43 Конституції
України.

А згідно зі ст. 21 Конституції України
права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними.

Та обставина, що в рішенні суду від 14
березня 2014 року відсутня вказівка щодо
його негайного виконання, на думку
суду, це не позбавляє позивача ОСОБА_1
права на отримання середнього
заробітку за період коли він не
працював - з 15 березня 2013 року по 15
травня 2013 року та з 16 травня 2013 року по 5
червня 2013 року включно, оскільки це
прямо передбачено трудовим
законодавством, при тому що ОСОБА_1
після поновленння його на роботі
звернувся до відповідача з рішенням
суду з приводу поновлення його на
попередній посаді.

Отже, не працював він в цей період з
вини відповідача.

Сторони в судовому засіданні погодили
конкретний розмір середнього
заробітку за період вимушеного
прогулу. Представик відповідача
Філімонов Ю.М. не заперечив його
розміру. Він становить за 55 днів
прогулу 7 445 гривень 35 копійок (135,37 грн. х
55 днів).

Проте відповідач не визнає за
позивачем ОСОБА_1 права на його
отримання.

Тоді як на підставі досліджених в
судовому засіданні доказів таку його
позицію суд визнає необгрунтованою та
такою що суперечить трудовому
законордавству і стягує на користь
позивача ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з вини
відповідача за період з 15 березня 2013
року по 6 червня 2013 року в розмірі 7 445
гривень 35 копійок, вважаючи його
розрахунок з середньоденного
заробітку на час звільнення з роботи в
розмірі 135,37 грн. правомірним.

Не заслуговують на увагу посилання
представника відповідача Філімонова
Ю.М. про пропуск позивачем строку
звернення до суду, встановленого ч.1 ст.
233 КЗпП України, адже стосується ця
норма трудових спорів не пов'язаних зі
стягненнями заробітної плати.

Тоді як ч.2 ст. 233 КЗпП України
встановлено, що у разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

А рішенням Конституційного Суду
України № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 від 15
жовтня 2013 року за конституційним
зверненням громадянки ОСОБА_7 щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 233 Кодексу
законів про працю України, статей 1, 12
Закону України "Про оплату праці"
встановлено, що в аспекті
конституційного звернення положення
частини другої статті 233 Кодексу
законів про працю України у системному
зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону
України "Про оплату праці" від 24 березня
1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно
розуміти так, що у разі порушення
роботодавцем законодавства про оплату
праці не обмежується будь-яким строком
звернення працівника до суду з позовом
про стягнення заробітної плати, яка
йому належить, тобто усіх виплат, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, зокрема й за час
простою, який мав місце не з вини
працівника, незалежно від того, чи було
здійснене роботодавцем нарахування
таких виплат.

В частині ж вимог про стягнення
моральної шкоди з відповідача суд
рахує позов ОСОБА_1 необгрунтовним.

Зазначаючи підстави для покладення на
ДП "Сосонівське лісове господарство"
відповідальності в цій частині, ОСОБА_1
покликається на обставини, які вже були
враховані судом першої інстанції в
рішенні від 14 березня 2013 року та з якими
погодився апеляційний суд Рівненської
області.

Нових обставин відповідно до вимог ст.
23 ЦК України ОСОБА_1 в судовому
засіданні не навів. Отже, його доводи
про спричинення йому моральної шкоди
невиплатою середнього заробітку за
вказаний період не відповідають
дійсності. В цій частині позову суд
відмовляє ОСОБА_1 в задоволенні його
вимог.

В частині майнових вимог ОСОБА_1, що
задоволені судом, слід покласти на
відповідача судові витрати в розмірі
встановленому законодавством - п.п. 1 п.1
ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий
збір" - 243 гривні 60 копійок.

Керуючись ст. ст. 4-11,209,212-215, 218, п.4 ч.1 ст.
367 ЦПК України, ч.2 ст. 233, ст.235 Кодексу
законів про працю України, ст. ст. 23,1167
ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства
"Соснівське лісове господарство" на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу в розмірі 7 445
гривень 35 копійок та судові витрати в
доход держави - 243 гривні 60 копійок.

В частині позовних вимог про стягнення
з державного підприємства "Соснівське
лісове господарство" моральної шкоди в
розмірі 2 000 гривень ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Березнівський
районний суд.

Суддя: Мельник В. Я.