Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
№ 22-ц/778/2518/14 Головуючий у 1
інстанції: Колодіна Л.В.
Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 09» липня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк Кіпру» в
особі Регіональної дирекції
Публічного акціонерного товариства
«Банк Кіпру» у м. Запоріжжя

на ухвалу Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 17 березня 2014 року по справі

за скаргою Публічного акціонерного
товариства «Банк Кіпру» на дії
головного державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Мелітопольського міськрайонного
управління юстиції Захарчук Наталії
Володимирівни, боржник: ОСОБА_4, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2014 року ПАТ «Банк Кіпру»
звернувся до суду зі скаргою на дії
головного державного виконавця ВДВС
Мелітопольського міськрайонного
управління юстиції Захарчук Н.В.,
боржник: ОСОБА_4

В обґрунтування скарги зазначив, що
постановою державного виконавця ВДВС
Мелітопольського МРУЮ Захарчук Н.В. від
31.08.2012 року відкрито виконавче
провадження на підставі виконавчого
листа № 2, виданого 28.05.2012 року
Мелітопольський міськрайонним судом
Запорізької області, яким звернуто
стягнення на предмет іпотеки згідно
Іпотечного договору № 5 від 30 січня 2008
року, укладеного між АБ «АвтоЗАЗбанк»
ТА ОСОБА_4, а саме: на житловий будинок,
який складається з будинку «А-2»,
загальною площею 126,90 кв.м., гаража-сараю
«Б-1», убиральні-душової «У», зливної
ями « 1» та огорожі « 2», розташований за
адресою АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_4, в
рахунок погашення заборгованості за
Кредитним договором № 6-К08 від 30 січня
2008 року, укладеного між АК
«АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_4, шляхом
проведення прилюдних торгів з
початковою ціною за експертною
оцінкою.

26 грудня 2012 року державний виконавець
винесла постанову про повернення
виконавчого документа стягувачеві на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України
«Про виконавче провадження», оскільки
стягувач перешкоджає проведенню
виконавчих дій, а саме: не надає витягу
з державного земельного кадастру щодо
реєстрації права власності, права
користування або договору оренди на
земельну ділянку, незважаючи на
попередження державного виконавця про
повернення йому виконавчого документа.

Вказані дії державного виконавця були
оскаржені, і ухвалою Апеляційного суду
Запорізької області від 13.03.2013 року дії
державного виконавця Захарчук Н.В. були
визнані незаконними, постанову про
повернення виконавчого документа від
26.12.2012 року по виконавчому провадженню
№34056030 скасовано.

Надалі державний виконавець поновила
виконавче провадження, про що винесла
відповідну постанову 26 березня 2013 року.

Однак 26 грудня 2013 року державним
виконавцем винесено постанову про
повернення виконавчого документа
стягувачу, яку банк отримав
рекомендованим листом 17 січня 2014 року.

Підставою для повернення виконавчого
документа стало те, що земельна
ділянка, на якій розташований
вищезазначений об'єкт нерухомості, не
оформлена згідно вимог чинного
законодавства, що є перешкодою для
подальшої реалізації предмета іпотеки,
а отже, на зазначене майно не можливо
звернути стягнення, а здійснені
державним виконавцем відповідно до
Закону України «Про виконавче
провадження» заходи щодо виявлення
такого майна виявилися
безрезультатними.

Вважає, що примусова реалізація
житлового будинку з прилюдних торгів
не передбачає укладення договору
купівлі-продажу, а також твердження про
необхідність кадастрового номеру
земельної ділянки для звернення
стягнення на житловий будинок є
невірним. Повернення державним
виконавцем виконавчого документу
робить неможливим виконання рішення
суду, яке набуло законної сили та
підлягає обов'язковому та безумовному
виконанню в спосіб та порядок,
передбачені в ньому.

На підставі зазначеного просив визнати
дії головного державного виконавця
ВДВС Мелітопольського МРУЮ Захарчук
Н.В. незаконними та скасувати постанову
про повернення виконавчого документу
від 26 грудня 2013 року по виконавчому
провадженню № 34056030, винесену головним
державним виконавцем ВДВС
Мелітопольського МРУЮ Захарчук Н.В.

Ухвалою Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 17 березня 2014 року в
задоволенні скарги відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за
апеляційною скаргою ПАТ «Банк Кіпру».

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк Кіпру»,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати ухвалу суду та
постановити нову про задоволення
скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
представника Захарчук Н.В., обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.312 ЦПК
України, розглянувши скаргу на ухвалу
суду першої інстанції, апеляційний суд
скасовує ухвалу суду першої інстанції
і постановляє ухвалу з цього питання,
якщо воно було вирішено судом першої
інстанції з порушенням норм
процесуального права.

За положеннями ст.ст. 383, 387 ЦПК України
учасники виконавчого провадження та
особи, які залучаються до проведення
виконавчих дій, мають право звернутися
до суду зі скаргою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення, ухваленого відповідно до
цього Кодексу, порушено їх права чи
свободи. За результатами розгляду
скарги суд постановляє ухвалу. У разі
встановлення обґрунтованості скарги
суд визнає оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи. Якщо оскаржувані
рішення, дії чи бездіяльність були
прийняті або вчинені відповідно до
закону, в межах повноважень державного
виконавця або іншої посадової особи
державної виконавчої служби і права чи
свободи заявника не було порушено, суд
постановляє ухвалу про відмову в
задоволенні скарги.

У справі, яка переглядається, звернення
стягнення на предмет іпотеки здійснено
на підставі заочного рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 19 квітня 2012
року (а.с. 103-105).

Відмовляючи в задоволенні скарги на
дії державного виконавця, суд першої
інстанції виходив із того, що постанова
державного виконавця від 26 грудня 2013
року про повернення виконавчого листа
стягувачу постановлена відповідно до
вимог закону.

Проте висновки суду не відповідають
вимогам закону і фактичним обставинам
справи.

Відповідно до статті 124 Конституції
України судові рішення є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 14 ЦПК
України судові рішення, що набрали
законної сили, обов'язкові для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України, а у випадках, встановлених
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, - і за її межами.
Невиконання судового рішення є
підставою для відповідальності,
встановленої законом.

Крім того, виконання рішення суду є
елементом справедливого судового
розгляду, передбаченого статтею 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Визначений законодавством принцип
обов'язковості виконання судових
рішень, ухвалених судами іменем
України, реалізовується державними
органами, визначеними Законом України
«Про державну виконавчу службу»,
згідно з нормами Закону України «Про
виконавче провадження».

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Закон України «Про виконавче
провадження» визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Згідно з приписами статті 9 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець здійснює
необхідні заходи щодо своєчасного і
повного виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб і порядок, визначені
виконавчим документом.

У відповідності до статті 11 Закону «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право, зокрема, накладати арешт на
майно боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Положеннями статті 52 Закону України
«Про виконавче провадження»
встановлено, що звернення стягнення на
майно боржника полягає в його арешті,
вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до частини 4 статті 63 Закону
України «Про виконавче провадження»
після надходження документального
підтвердження належності боржнику на
праві власності будинку чи іншого
нерухомого майна державний виконавець
накладає на них арешт та вносить
відомості про такий арешт до
відповідних реєстрів в установленому
законодавством порядку. Про накладення
арешту на будинок чи інше нерухоме
майно, заставлене третім особам,
державний виконавець невідкладно
повідомляє таким особам.

Примусове звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється
державним виконавцем з урахуванням
положень Закону України «Про іпотеку» (
ч.8 ст. 54 Закону України «Про виконавче
провадження»).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що іпотека - це вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Частиною 4 статті 6 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, якщо будівля
(споруда), що передається в іпотеку,
розташована на земельній ділянці, яка
належить іпотекодавцю на праві
власності, така будівля (споруда)
підлягає передачі в іпотеку разом із
земельною ділянкою, на якій вона
розташована.

Якщо ця земельна ділянка належить
іншій особі та була передана
іпотекодавцю в оренду (користування),
після звернення стягнення на будівлі
(споруди) їх новий власник набуває
права і обов'язки, які мав
іпотекодавець за правочином, яким
встановлено умови оренди цієї
земельної ділянки (користування нею).

Підстави для звернення стягнення на
предмет іпотеки встановлені у статтях
12, 33 Закону України «Про іпотеку» та у
статті 589 Цивільного кодексу України.

Частинами першою, третьою, п'ятою
статті 33 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону

Звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 41 Закону
України «Про іпотеку» реалізація
предмета іпотеки, на який звертається
стягнення за рішенням суду або за
виконавчим написом нотаріуса,
проводиться, якщо інше не передбачено
рішенням суду, шляхом продажу на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження, передбаченої
Законом України «Про виконавче
провадження», з дотриманням вимог
цього Закону. Організація продажу
предмета іпотеки покладається на
спеціалізовані організації, які
залучаються на конкурсній основі
органами державної виконавчої служби.
Право вибору спеціалізованої
організації належить
іпотекодержателю.

Статтею 47 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлений
вичерпний перелік підстав для
повернення виконавчого документу
стягувану.

Із матеріалів справи вбачається, що 30
січня 2008 року між АБ «АвтоЗАЗбанк»,
правонаступником якого є ПАТ «Банк
Кіпру», та ОСОБА_4 був укладений
кредитний договір (а.с.90-96).

У виконання кредитних зобов'язань
боржник передав в іпотеку належний
йому на праві власності житловий
будинок, який складається з будинку
«А-2», загальною площею 126,90 кв.м.,
гаража-сараю «Б-1», убиральні-душової
«У», зливної ями « 1» та огорожі « 2»,
розташований за адресою АДРЕСА_1 що
підтверджується нотаріально
посвідченим договором №5 від 30.01.2008 р.,
відповідними записами у Державному
реєстрі іпотек, у Єдиному реєстрі
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна (а.с. 97-102)

У зв'язку з невиконанням кредитного
договору боржником рішенням
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 19 квітня 2012
року звернуто стягнення на предмет
іпотеки згідно іпотечного договору № 5
від 30 січня 2008 року, укладеного між АБ
«АвтоЗАЗбанк» ТА ОСОБА_4, а саме: на
житловий будинок, який складається з
будинку «А-2», загальною площею 126,90
кв.м., гаража-сараю «Б-1»,
убиральні-душової «У», зливної ями « 1»
та огорожі « 2», розташований за адресою
АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_4, в рахунок
погашення заборгованості за Кредитним
договором № 6-К08 від 30 січня 2008 року,
укладеного між АК «АвтоЗАЗбанк» та
ОСОБА_4, шляхом проведення прилюдних
торгів з початковою ціною за
експертною оцінкою.

Для примусового виконання судового
рішення видано виконавчий лист
№815/1567/2012 від 28.05.2012 р.

Згідно довідки МБТІ зазначений жилий
будинок зареєстрований за ОСОБА_4 на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно, яке видане
виконавчим комітетом Новенської
сільської ради від 25.12.2007 року і
зареєстровано в реєстрі прав власності
на нерухоме майно №17488359 від 24.01.2008 року.

Постановою державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Мелітопольського міськрайонного
управління юстиції Запорізької
області від 26.12.2013 року, яка є предметом
оскарження,повернуто виконавчий лист
стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону
України «Про виконавче провадження».

Зокрема, згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавчий документ, на підставі якого
відкрито виконавче провадження, за
яким виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувану в разі, якщо: у боржника
відсутнє майно, на яке може бути
звернуто стягнення, а здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними.

В обґрунтування постанови державний
виконавець послався на те, що земельна
ділянка під будинком немає
кадастрового номеру. З такими доводами
погодився і суд першої інстанції,
відмовивши у задоволенні скарги ПАТ
«Банк Кіпру» на дії державного
виконавця.

Однак, суд першої інстанції не
врахував, що предметом іпотеки є жилий
будинок і відповідно до виконавчого
листа №815/1567/2012 від 28.05.2012 р., виданого
Мелітопольським міськрайонним судом
Запорізької області, звернуто
стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1,
який належить боржнику за виконавчим
документом - ОСОБА_4 В ході проведення
виконавчих дій до відділу ДВС надійшла
відповідь про наявність за боржником
зареєстрованого нерухомого майна.
Відсутність кадастрового номеру
земельної ділянки, на якій
розташований жилий будинок, не може
розцінюватися як відсутність майна у
боржника.

Таким чином, оскільки у судовому
рішенні та виконавчому листі визначено
майно, на яке звернуто стягнення, право
власності на будинок зареєстровано за
ОСОБА_4, обставини, передбачені п.2 ч.1 ст.
47 Закону України «Про виконавче
провадження» відсутні, а тому у
державного виконавця не було підстав
для застосування п.2 ч.1 ст. 47 Закону
України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції всупереч вимогам
ст.386 ЦПК України залишив поза увагою ці
обставини, не надав їм належної оцінки
і прийшов до помилкового висновку про
відповідність постанови вимогам
закону.

Постанову про повернення виконавчого
листа банк отримав 17 січня 2014 року,
скарга подана 22.01.2014 р., тобто в межах
строку встановленого ч.1 ст.385 ЦПК
України (а.с.11).

Повернення державним виконавцем
виконавчого документу всупереч п.2 ч.1
ст.47 Закону України порушує права
стягувача на виконання рішення суду
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, яке набуло законної сили та
підлягає обов'язковому та безумовному
виконанню в спосіб та в порядку,
передбаченому в ньому.

За таких обставин оскаржувана ухвала
не може бути визнана такою, що
постановлена з дотриманням норм
процесуального права, а тому на
підставі ч.3 ст.312 ЦПК України, вона
підлягає скасуванню, а скарга банку
підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 307,312,383,387 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк Кіпру» в
особі Регіональної дирекції
Публічного акціонерного товариства
«Банк Кіпру» у м. Запоріжжя
задовольнити.

Ухвалу Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 17 березня 2014 року
скасувати.

Скаргу Публічного акціонерного
товариства «Банк Кіпру» на дії
головного державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Мелітопольського міськрайонного
управління юстиції Захарчук Наталії
Володимирівни задовольнити.

Визнати неправомірними дії головного
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Мелітопольського міськрайонного
управління юстиції з винесення
постанови від 26 грудня 2013 року по
виконавчому провадженню №34056030 про
повернення стягувачу виконавчого
листа №815/1567/2012,виданого 28 травня 2012
року Мелітопольським міськрайонним
судуом Запорізької області, на
примусове виконання рішення суду про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Скасувати постанову головного
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Мелітопольського міськрайонного
управління юстиції від 26 грудня 2013 року
по виконавчому провадженню №34056030 про
повернення стягувачу виконавчого
листа №815/1567/2012, виданого 28 травня 2012
року Мелітопольським міськрайонним
судом Запорізької області, на
примусове виконання рішення суду про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: