АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8017/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 липня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука
М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 24 грудня 2013 року по цивільній
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ПАТ «ВТБ «Банк»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2,
в якому просило стягнути з відповідача
заборгованість за кредитним договором
в сумі 92584 грн. 44 коп. та судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог
вказувало, що 26.11.2012 між ПАТ «ВТБ Банк»
та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №
R6В, згідно умов якого банк надав
відповідачці кредит у розмірі 84400,00
грн., на споживчі потреби, на строк до
26.11.2017, зі сплатою 27 % річних за весь
строк фактичного користування
кредитом. Факт видачі кредиту
відповідачу підтверджується
меморіальним ордером № 16732 від 26.11.2012. У
зв'язку з недотриманням ОСОБА_2
зазначених умов кредитного договору,
станом на 10.09.2013 загальна
заборгованість відповідачки перед
позивачем складає 92584,44 грн., яка
підлягає стягненню з відповідача
достроково у відповідності з вимогами
закону та умовами договору.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 24.12.2013 позов задоволено -
стягнуто ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ
Банк» кредитну заборгованість в сумі
92584,44 грн., а також судовий збір в сумі
925,84 грн., а всього 93510 грн. 28 коп.

В апеляційній скарзі представник
відповідача, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
скасувати і ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову. Вважає, що суд
першої інстанції розглянувши справу
без участі та належного повідомлення
відповідача повинен був ухвалити
заочне рішення, натомість суд
розглянув справу в загальному порядку,
чим порушив вимоги процесуального
закону. Крім цього, вказує, що суд
першої інстанції не дав належну оцінку
умовам кредитного договору та наявним
у справі доказам, з яких вбачається, що
у позивача були відсутні правові
підстави для дострокового стягнення
заборгованості, оскільки за умовами
договору дострокове стягнення можливе
лише у разі перевищення суми
заборгованості сумі кредиту більш як
на десять відсотків, а також за умови
належного повідомлення про це
відповідача.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином. З огляду на викладене,
колегія суддів визнала за можливе
розглянути справу за відсутності осіб,
які не з'явились, оскільки їх неявка не
є перешкодою для апеляційному розгляду
справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
порушив взяті на себе зобов'язання,
визначені кредитним договором щодо
вчасного повернення коштів, що
призвело до виникнення заборгованості
перед позивачем, яка, в силу вимог
закону та умов договору, підлягає
достроковому стягненню з відповідача.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 26.11.2012 між ПАТ «ВТБ Банк»
та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №
R6B, відповідно до п. 3.1 якого,
відповідачці було надано кредит у
розмірі 84400,00 грн., зі сплатою за
користування кредитом 27% річних, згідно
з п. 3.3. кредитного договору, на строк
відповідно до п.3.2. кредитного договору
- не пізніше 26.11.2017 року. (а.с. 11-17)

Позивачем виконано умови кредитного
договору та надано відповідачу
кредитні кошти в розмірі 84400,00 грн., що
підтверджується меморіальним ордером
№ 16732 від 26.11.2012 (а.с. 5).

Натомість, відповідачем порушено умови
зазначеного кредитного договору в
частині своєчасного повернення
кредиту та сплати відсотків за його
користування, у зв'язку з чим станом на
день проведення розрахунку (10.09.2013),
загальна заборгованість відповідача
перед позивачем складає 92584,44 грн., з
яких: борг за кредитом з урахування
індексу інфляції та 3% річних,
нарахованих у зв'язку з порушенням
зобов'язань щодо повернення кредиту -
79752,13 грн.; борг за процентами (плата за
користування кредитом) - 9033,50 грн.; пеня,
нарахована у зв'язку з несвоєчасною
сплатою процентів та кредиту в розмірі
0,5 % за кожен день прострочення платежу -
3798,81 грн. (а.с. 7-9).

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідач, не сплативши у вказаний в
графіку погашення заборгованості
строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК
України відповідно до якої, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін),
тобто згідно ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, при чому зобов'язання має
виконуватися належним чином і у
встановлений строк відповідно до умов
договору.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
не звільняє винну сторону від
відповідальності за порушення
зобов'язання.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що
договір є обов'язковим до виконання
сторонами.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредити) позичальникові у розмірі та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

При цьому, слід зазначити, що ч. 2
вказаної статті наголошує, що до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
«Позика», якщо інше не встановлено
параграфом 2 «Кредит» і не випливає із
суті кредитного договору.

Тому, відповідно до вимог ст. 1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюється договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи та проаналізувавши
норми права, які регулюють спірні
правовідносини сторін, суд першої
інстанції дійшов цілком правомірного
висновку про порушення відповідачем
взятих на себе зобов'язань, визначених
кредитним договором щодо вчасного
повернення коштів, що призвело до
виникнення заборгованості перед
позивачем, яка, в силу вимог закону та
умов договору, підлягає стягненню з
відповідача.

Доводи апеляційної скарги відповідача
щодо відсутності підстав для
дострокового стягнення заборгованості
є безпідставними, оскільки не
ґрунтуються на умовах договору та
вимогах закону.

Так, згідно п. 5.2.1. укладеного між
сторонами кредитного договору, банк
моє право відмовити в наданні кредиту
або вимагати дострокового повернення
кредиту, сплати нарахованих процентів,
можливої неустойки, комісійної
винагороди у випадках, передбачених
цим договором або чинним
законодавством України, зокрема у
випадку порушення позичальником
зобов'язань, що випливають з умов
кредитного договору; перевищення сумою
заборгованості суми кредиту більш як
на десять відсотків, тощо.

З наведеного вбачається, що сторони в
договорі передбачили, що у разі
порушення зобов'язань позичальником,
визначених кредитним договором, банк
має право вимагати дострокового
повернення кредиту, а також визначили й
інші випадки дострокового повернення
кредитних коштів.

Відповідно до п. 5.3.6. кредитного
договору позичальник зобов'язаний
здійснити дострокове повернення
кредиту протягом 30 (тридцяти)
календарних днів з дати відправлення
відповідного повідомлення банку з
вимогою дострокового повернення
кредиту. Повідомлення про дострокове
повернення кредиту було надіслано
банком 07.08.2013, що підтверджується
матеріалами справи.

У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК
України якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилась, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з п. 29 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ від
30.03.2012 № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають з кредитних
правовідносин», при вирішенні спорів
про дострокове повернення кредиту суд
має враховувати положенная статей 1050,
1054 ЦК і виходити з того, що якщо
договором встановлено обов'язок
позичальника повернути кредит
частинами (із розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини кредитодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини кредиту, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому від
суми кредиту. Передбачене статтею 1050 ЦК
право кредитодавця вимагати від
позичальника дострокового повернення
частини кредиту, що залишилася, є
самостійним. Реалізація такого права
жодним чином не залежить від
пред'явлення кредитодавцем вимог про
розірвання кредитного договору
відповідно до положення статті 651 ЦК.

Отже, реалізуючи право на дострокове
повернення кредитних коштів,
передбачене як договором так і законом,
позивач правомірно звернувся до суду з
даним позовом до закінчення дії
кредитного договору, виконавши при
цьому умови договору про повідомлення
боржника (відповідача) про дострокове
повернення коштів, а тому доводи
апеляційної скарги в цій частині є
необґрунтованими.

Також не можуть бути прийняті до уваги
доводи скарги про порушення судом норм
процесуального права щодо того, суд
повинен був ухвалити заочне рішення,
оскільки ст. 224 ЦПК України передбачено,
що у випадку неявки в судове засідання
відповідача належним чином
повідомленого про розгляд справи суд
може ухвалити заочне рішення, якщо
позивач не заперечує проти заочного
розгляду справи. Натомість з
матеріалів справи вбачається, що
відповідач неодноразово був
повідомлений про розгляд справи і не
з'являвся в судові засідання, а відтак у
суду першої інстанції були належні
підстави для розгляду справи в
загальному порядку.

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно розглянув справу, надав
всім доводам сторін належну правову
оцінку, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та постановив законне,
правильне по суті і справедливе
рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 24 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді