Справа № 182/1043/13-ц
Провадження № 2/0182/1182/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2014 року
м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд
Дніпропетровської області

в складі: головуючого - судді
Шестакової З.С.

при секретарі -
Пометій Є.Т.

за участю: представника позивача -
Куща С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Нікополі цивільну справу
за позовом Приватного підприємства
„Таврія" до ОСОБА_2, Фермерського
господарство „Скорук Максим
Анатолійович", Відділу Держкомзему у
Нікопольському районі
Дніпропетровської області Головного
управління Держкомзему України у
Дніпропетровській області, в якості
третьої особи Товариство з обмеженою
відповідальністю „Дніпропетровська
обласна земельна агенція", про визнання
недійсним договору оренди земельної
ділянки та визнання договору оренди
землі поновленим з попереднім
орендарем, суд

встановив:

Приватне підприємство „Таврія" (далі -
ПП „Таврія") звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_2, Фермерського
господарства „Скорук М.А." (далі - ФГ
„Скорук М.А."), Відділу Держкомзему у
Нікопольському районі
Дніпропетровської області Головного
управління Держкомзему України у
Дніпропетровській області, в якості
третьої особи Товариство з обмеженою
відповідальністю „Дніпропетровська
обласна земельна агенція", про визнання
недійсним договору оренди земельної
ділянки, визнання договору оренди
земельної ділянки поновленим та
зобов'язання вчинити певні дії щодо
укладення додаткової угоди.

Свої вимоги мотивує тим, що 10
лютого 2007 року для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
між ПП „Таврія"" та ОСОБА_2 був
укладений договір оренди земельної
ділянки загальною площею 9,292 га
терміном на п'ять років, починаючи з
моменту його державної реєстрації.
Даний договір оренди земельної ділянки
був зареєстрований у Нікопольському
відділу ДРФ центру ДЗК 23 березня 2007
року.

Згідно з п. 2.5. договору оренди
земельної ділянки від 10.02.2007 по
закінченню терміну дії договору
орендар ПП „Таврія" має переважне
право на поновлення договору на новий
термін.

До того ж, порядок поновлення
договору оренди землі з орендарем
після закінчення строку договору
оренди передбачений ч. 6 ст. 33 Законом
України „Про оренду землі".

10 лютого 2012 року ПП „Таврія" повідомило
ОСОБА_2 про намір скористатися своїм
переважним правом на укладення
договору оренди земельної ділянки на
новий строк та надіслало проект
додаткової угоди.

Крім того, по закінченню строку дії
договору оренди, а саме, 23 березня 2012
року, відповідач ОСОБА_2 не з'явився до
позивача для підписання акту
прийому-передачі земельної ділянки, не
вчинив будь-яких інших дій, які б
свідчили про його намір повернути
вищевказану земельну ділянку, та на
протязі одного місяця після закінчення
строку договору не висловлював
будь-яких заперечень у поновленні
договору оренди, тому позивач вважає,
що договір оренди від 10.02.2007 відповідно
до вимог ст. 33 Закону України „Про
оренду землі" вважається продовженим.

Однак, як стало відомо позивачу,
всупереч передбаченого законом
переважного їхнього права на
поновлення договору оренди земельної
ділянки, 26 березня 2012 року ОСОБА_2 уклав
договір оренди земельної ділянки із ФГ
„Скорук М.А.".

Позивач вважає, що договір оренди
земельної ділянки від 26 березня 2012 року
не відповідає вимогам діючого
законодавства, а саме, ч. 3 ст. 125 ЗК
України, оскільки був укладений без
виділення в натурі земельної ділянки,
яка належить ОСОБА_2, та встановлення її
меж в натурі (на місцевості).

Відповідно до ч. 4 ст. 15 ЗК України
невід'ємною частиною договору є акт
визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

В порушення Інструкції про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженої наказом
Державного комітету України із
земельних ресурсів від 18.05.2010 за № 376,
власники суміжних земельних ділянок
не запрошувалися для закріплення
межовими знаками вищезазначеної
земельної ділянки в натурі (на
місцевості). Тому, акт визначення меж
земельної ділянки ОСОБА_2 в натурі (на
місцевості), є незаконним.

Тому, відповідно до вимог ст.ст. 215 ЦК, ч.
1 ст. 203 ЦК України, ч. 2 ст. 15 Закону
України „Про оренду землі" договір
оренди земельної ділянки, укладений 26
березня 2012 року між ОСОБА_2 та ФГ
„Скорук М.А.", повинен бути визнаний
недійсним.

25 вересня 2013 року ПП „Таврія" уточнило
свої позовні вимоги та остаточно
просило суд визнати недійсним договір
оренди земельної ділянки загальною
площею 9,292 га, укладений 26 березня 2012
року між ФГ „Скорук М.А." та ОСОБА_2 та
скасувати його державну реєстрацію.
Визнати договір оренди земельної
ділянки загальною площею 9,292 га від 10
лютого 2007 року, укладений між ПП
„Таврія" та ОСОБА_2 поновленим та
зобов'язати ОСОБА_2 вчинити дії щодо
укладення з ПП „Таврія" додаткової
угоди, передбаченої ст. 33 Закону
України „Про оренду землі".

У судовому засіданні представник ПП
„Таврія" підтримав позовні вимоги та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі. При цьому пояснив, що ФГ
„Скорук М.А." вже надав суду договір
оренди земельної ділянки, укладений 26
березня 2012 року між ОСОБА_2 та ФГ
„Скорук М.А.", тому додатково його
витребувати непотрібно.

Відповідачі ОСОБА_2 з позовом
ознайомлений, про день розгляду справи
був належним чином повідомлений, надав
суду письмову заяву, в який позовні
вимоги ПП „Таврія" не визнав, просив
суд в позові позивачу відмовити та
розглянути справу без його участі
(а.с.36).

Представник ФГ „Скорук М.А." позовні
вимоги ПП „Таврія" не визнала з
наступних підстав.

Так, строк дії договору оренди
земельної ділянки загальною площею 9,292
га, укладений 10 лютого 2007 року між ПП
„Таврія" та ОСОБА_2, сплив 23 березня 2012
року. До закінчення його дії 15 серпня 2011
року ОСОБА_2, відповідно до ст. 627 ЦК
України та на виконання вимог ст. 33
Закону України, направив ПП „Таврія"
письмову заяву-попередження стосовно
своєї земельної ділянки. Отже, він не
бажав та не бажає продовжувати договір
оренди земельної ділянки з ПП „Таврія".

До того ж, ні діючим законодавством, ні
умовами договору, не передбачено
автоматичне продовження дії договору.

Крім того, в порушення п. 2.5. договору
оренди земельної ділянки від 10 лютого
2007 року, позивач не повідомив ОСОБА_2
про бажання щодо продовження дії
договору на новий термін. ОСОБА_2 такого
повідомлення не отримав.

Договір оренди земельної ділянки,
укладений 27 березня 2012 року між ФГ
„Скорук М.А." та ОСОБА_2, відповідає
вимогам діючого законодавства та не
порушує інтереси ПП „Таврія". Позивач
не є стороною за оспорюваних договором
оренди, тому у ПП „Таврія" не має
підстав для визнання його недійсним.

Також, ТОВ „Дніпропетровська обласна
земельна агенція" правомірно та
відповідно до вимог Інструкції про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженої наказом
Державного комітету України із
земельних ресурсів від 18.05.2010 за № 376,
склало акт визначення меж земельної
ділянки ОСОБА_2 в натурі (на місцевості).

Тому представник ФГ „Скорук М.А."
просила суд в позові ПП „Таврія"
відмовити.

В судове засідання 01 липня 2014 року
представник ФГ „Скорук М.А." не
з'явилась, до суду від неї надійшла
письмова заява, в якій вона просила суд
розглянути справу без її участі та в
позові позивачу відмовити.

Представники відповідача Відділу
Держкомзему у Нікопольському районі
Дніпропетровської області Головного
управління Держкомзему України у
Дніпропетровській області та третьої
особи ТОВ „Дніпропетровська обласна
земельна агенція" з позовом
ознайомлені, про день слухання справи
належним чином повідомлені. Судові
повістки юридичним особам були
направлені відповідно до вимог ч. 5 ст. 74
ЦПК України за адресою їх
місцезнаходження, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб. Представники третіх осіб в судові
засідання не з'явилися без поважних
причин.

Представники позивача та відповідача
ФГ „Скорук М.А." не заперечили проти
розгляду справи без участі
представників третіх осіб.

Заслухавши думку сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Як встановлено судом, відповідач
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки
площею 9,292 га, розташованої в с.
Новософіївка, що підтверджується
Державним актом на право власності на
земельну ділянку серії ЯА № 167850 від
03.03.2006 (а.с.35).

10 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та ПП
„Таврія" було укладено договір оренди
вищевказаної земельної ділянки
строком на 5 років, який набув чинності
з дня його державної реєстрації, а саме,
з 23 березня 2007 року (а.с.7).

26 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ФГ
„Скорук М.А." було укладено договір
оренди належної ОСОБА_5 земельної
ділянки строком на 5 років з дати його
реєстрації. Державна реєстрація даного
договору оренди була проведена 27
березня 2012 року за № 04086 (а.с.30,31).

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Законом, який регулює дані
правовідносини, є Закон України „Про
оренду землі"

Відповідно до вимог частин 1, 4, 5 ст. 33
Закону України „Про оренду землі" по
закінченню строку, на який було
укладено договір оренди землі, орендар,
який належно виконував обов'язки за
умовами договору, має переважне право
перед іншими особами на укладення
договору оренди землі на новий строк
(поновлення договору оренди землі).

При поновленні договору оренди землі
його умови можуть бути змінені за
згодою сторін. У разі недосягнення
домовленості щодо орендної плати та
інших істотних умов договору переважне
право орендаря на укладення договору
оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін
розглядає надісланий орендарем
лист-повідомлення з проектом
додаткової угоди, перевіряє його на
відповідність вимогам закону, узгоджує
з орендарем (за необхідності) істотні
умови договору і, за відсутності
заперечень, приймає рішення про
поновлення договору оренди землі (щодо
земель державної та комунальної
власності), укладає з орендарем
додаткову угоду про поновлення
договору оренди землі. За наявності
заперечень орендодавця щодо
поновлення договору оренди землі
орендарю направляється
лист-повідомлення про прийняте
орендодавцем рішення.

Вказані вимоги закону ОСОБА_2 не
дотримано.

10 лютого 2012 року ПП „Таврія"
листом-повідомленням за № 21 повідомило
ОСОБА_2 про намір скористатися їх
переважним правом на укладення
договору оренди земельної ділянки на
новий строк та надіслало додаткову
угоду (а.с.9,10). Дані обставини
підтверджуються наданим суду список
громадян, яким відправлено
листи-повідомлення замовленою поштою
від ПП „Таврія". У вказаному списку у п.
3 зазначено прізвище відповідача
ОСОБА_2. Згідно поштовому штемпелю
листи-повідомлення були прийняти
поштою 13 лютого 2012 року (а.с.17).

Доводи представника ФК „Скорук М.А."
щодо неотримання ОСОБА_2 зазначеного
листа та необізнаності про наявність
пропозиції позивача не можуть бути
прийняті до уваги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин,
що обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

В той же час доказів, які б
спростовували позовні вимоги позивача
та доводили заперечення представника
відповідача ФК „Скорук М.А." в цій
частині, останній суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд приходить висновку, що
представника відповідача ФК „Скорук
М.А." розпорядилась своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Враховуючі те, що відповідно до вимог ч.
4 ст. 60 ЦПК України доказування не
можуть ґрунтуватися на припущеннях,
суд приходить висновку, що
представником ФК „Скорук М.А." не
доведено її твердження щодо
неотримання ОСОБА_2 зазначеного листа
та необізнаності про наявність
пропозиції позивача ПП „Таврія".

До того ж, заяву ОСОБА_2, в якій він
просив після збору врожаю 2011 року не
займати його земельну ділянку, та яка
була отримана ПП „Таврія" 15 серпня 2011
року, (а.с.38) не можна вважати належним
повідомленням про намір не
продовжувати дію договору оренди,
оскільки вона не відповідає вимогам ст.
33 Закону України „Про оренду землі".

Суд вважає, що ПП „Таврія", як
попередній орендар земельної ділянки,
належним чином виконувало умови
договору оренди від 10.02.2007 та
сплачувало ОСОБА_2 орендну плату. Дані
обставини доводяться довідками та
копіями відомостей, з яких вбачається,
що ОСОБА_2 в період з 2007-2011 років отримав
орендну плату (а.с.72-97).

Також, у заяві ОСОБА_2, яку ПП „Таврія"
отримало 15 серпня 2011 року (а.с.38),
будь-які претензії щодо недотримання
позивачем умов договору, відповідач
ОСОБА_2 не висловлював.

Таким чином, суд приходить висновку, що
позивач набув переважне право на
оренду землі, що належить ОСОБА_2

Відповідно до положень ч. 6 ст. 33 Закону
України „Про оренду землі" заперечення
у поновлені договору повинно бути
висловлено на протязі місяця після
закінчення строку дії договору, а не до
його закінчення, а також у формі
листа-повідомлення на адресу орендаря,
а не фактом укладання договору оренди з
іншим орендатором.

Виходячи з положень ст. 11 ЦК України, ст.
2 Закону України „Про оренду землі",
відповідно до яких права та обов'язки
сторін виникають з актів цивільного
законодавства та укладеного договору,
суд дійшов висновку, що направлення
відповідачем до закінчення строку дії
договору оренди, укладеного з ПП
„Таврія", заяви з проханням не займати
його земельну ділянку після збору
урожаю 2011 року, не створює будь-яких
прав та обов'язків для сторін в
розумінні положень ст. 33 Закону України
„Про оренду землі".

Приймаючи до уваги, що після закінчення
строку дії договору земельна ділянка,
яка без визначення межі перебувала у
загальному масиві, що орендувалася ПП
„Таврія", а ОСОБА_2 протягом одного
місяця після закінчення строку дії
договору не звернувся до позивача з
листом-повідомленням про заперечення у
його поновленні, договір оренди
земельної ділянки площею 9,292 га від 10
лютого 2007 року, укладений між ПП
„Таврія" та ОСОБА_2, відповідно до ч. 6
ст. 33 Закону України „Про оренду землі"
слід вважати поновленим на той самий
строк і на тих самих умовах, які були
передбачені договором.

Враховуючи, що згідно зазначеної норми
права у цьому випадку укладання
додаткової угоди про поновлення
договору оренди землі здійснюється із
власником земельної ділянки (щодо
земель приватної власності), суд
знаходить обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню, позовні вимоги
позивача щодо зобов'язання ОСОБА_2
вчинити дії щодо укладення з ПП
„Таврія" додаткової угоди.

Судом встановлено, що 26 березня 2012 року
між ОСОБА_2 та ФГ „Скорук М.А." було
укладено договір оренди належної
ОСОБА_2 земельної ділянки строком на 5
років з дати його реєстрації. Державна
реєстрація даного договору оренди була
проведена 27 березня 2012 року за №
04086 (а.с.30,31).

Відповідно до положень ст.ст. 203, 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. І ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права та інтересу.

Суд вважає, що відповідачі ОСОБА_2 та ФГ
„Скорук М.А.", укладаючи 26 березня 2012
року договір оренди земельної ділянки,
порушили інтереси ПП „Таврія" як
орендаря суміжних земельних ділянок,
оскільки позивач зацікавлений в тому,
щоб межі земельної ділянки ОСОБА_2 в
натурі (на місцевості), місце її
розташування, були встановлені вірно
та закріплені межовими знаками в
установленому законом порядку.

Так як договір оренди земельної
ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ФГ
„Скорук М.А." 26 березня 2012 року,
юридично закріплює право останнього на
використання земельної ділянки першої
у межах, як незаконно та невірно
визначені актом про відновлення між
земельної ділянки, тому цей договір
порушує права ПП „Таврія" як орендаря
суміжних з нею земельних ділянок.

Як вбачається з матеріалів справи, на
час укладання договору оренди
земельної ділянки між ОСОБА_2 та ФГ
„Скорук М.А.", ТОВ „Дніпропетровська
обласна земельна агенція" не
здійснювала встановлення меж
зазначеної земельної ділянки в натурі
(на місцевості), а лише обмежилася
складанням акту про відновлення її меж,
який був долучений до договору як
невід'ємна його частина (а.с.32).

Порядок встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки визначається
Інструкцією про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженої наказом Державного
комітету України із земельних ресурсів
за № 376 від 18 травня 2010 року.

Відповідно до п. 4.1. даної Інструкції
відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється при
повній (частковій) втраті в натурі (на
місцевості) межових знаків, їх
пошкоджені, яке унеможливлює
використання межових знаків, а також
при розгляді земельних спорів між
власниками суміжних земельних ділянок.

Пунктом 4.3. цієї Інструкції
передбачено, що відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється на підставі
раніше розробленої та затвердженої
відповідно до ст. 186 ЗК України
документів із землеустрою.

ПП „Таврія" орендувало земельну
ділянку ОСОБА_2 у загальному масиві,
разом з ділянками інших власників, без
встановлення меж для кожної окремої
ділянки та закріплення їх межовими
знаками.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1, ч. 4 ст. 15
Закону України „Про оренду землі"
істотними умовами договору оренди
землі, зокрема, є об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки);
невід'ємною частиною договору оренди є
акт визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

У зв'язку з тим, що встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) до підписання договору
оренди між ФГ „Скорук М.А." та ОСОБА_2 не
здійснювалося, тому на момент
укладання та реєстрації даного
договору була відсутня невід'ємна його
частина, а саме, акт визначення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), а отже місце розташування
земельної ділянки, яка є істотною
умовою договору, не була встановлена.

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України „Про
оренду землі" відсутність у договорі
оренди землі однієї з істотних умов,
передбачених цією статтею, є підставою
для відмови в державній реєстрації та
визнання договору оренди недійсним.

При таких обставинах, суд вважає що
договір оренди земельної ділянки від 26
березня 2012 року, укладений між ОСОБА_2
та ФГ „Скорук М.А.", порушує права
позивача та вбачає підстави для
визнання його недійсним.

В той же час, вимоги позивача в частині
скасування державної реєстрації
договору оренди земельної ділянки,
укладеного 26 березня 2012 року між ОСОБА_2
та ФГ „Скорук М.А.", задоволенню не
підлягають, оскільки дана вимога
перебуває за межами повноважень суду.

Відповідно до п. 60 Порядку ведення
Державного земельного кадастру,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України 17 жовтня 2012 р. № 1051
(із змінами і доповненнями, внесеними
постановою Кабінету Міністрів України
від 2 жовтня 2013 року № 726) запис у
Поземельній книзі скасовується
(поновлюється) Державним кадастровим
реєстратором на підставі рішення суду.

Згідно із ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 та
ФГ „Скорук М.А." підлягають стягненню
на користь позивача судові витрати по
сплаті судового збору по 172,05 грн. з
кожного.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 10,11,14,15,57,60,88,169,212,213-215,218
ЦПК України, 11,15,203,215,792 ЦК України, 2,15,33
Закону України „Про оренду землі", п. 60
Порядку ведення Державного земельного
кадастру, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України 17 жовтня 2012
р. № 1051 (із змінами і доповненнями,
внесеними постановою Кабінету
Міністрів України від 2 жовтня 2013 року
№ 726), суд

вирішив:

Визнати недійсним договір оренди
земельної ділянки загальною площею 9,292
га, укладений 26 березня 2012 року між
Фермерським господарством „Скорук
М.А." та ОСОБА_2.

Визнати договір оренди земельної
ділянки площею 9,292 га, укладений 10
лютого 2007 року між Приватним
підприємством „Таврія" та ОСОБА_2,
поновленим.

Зобов'язати ОСОБА_2 вчинити дії щодо
укладення з Приватним підприємством
„Таврія" додаткової угоди.

В іншому в позові Приватному
підприємству „Таврія" відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, Фермерського
господарства „Скорук М.А.", на користь Приватного
підприємства „Таврія",
витрати по сплаті судового збору по 172,05
грн. (сто сімдесят дві грн. 05 коп.) з
кожного.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги в 10-денний строк з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: З. С. Шестакова