Справа № 130/781/14-ц Провадження №
22-ц/772/2014/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Камінський В. П.Категорія:
20Доповідач: Пащенко Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Вінницької області в
складі:

Головуючого:
Пащенко Л.В.

Суддів: Жданкіна В.В., Медяного В.М.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому засіданні в м.
Вінниці цивільну справу за апеляційною
скаргою ТОВ «Швейна фабрика
«Браїлівчанка»

на рішення Жмеринського
міськрайонного суду від 15 квітня 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3
(треті особи на стороні позивачів, що не
заявляють самостійні вимоги на предмет
спору - служба у справах дітей
Жмеринської районної державної
адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5) до
Браїлівської селищної ради
Жмеринського району, ОСОБА_6,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Швейна фабрика
«Браїлівчанка» про визнання
недійсним договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2014 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3
звернулися в суд з вищевказаним
позовом.

В заяві зазначали, що в жовтні 2013 року
вони отримали копію договору
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1 Жмеринського району між ОСОБА_6
та представником Браїлівської швейної
фабрики Сичик О.В., посвідченого 20.10.1987
року секретарем виконкому
Браїлівської селищної ради. Право
проживання у вказаному будинку
вони-позивачі отримали в період роботи
на Браїлівській швейній фабриці (тепер
ТОВ «Швейна фабрика «Браїлівчанка») і
проживають в ньому по теперішній час.
Ознайомившись з правовстановлюючими
документами, які знаходяться в
інвентаризаційній справі на вказане
домоволодіння вони-позивачі
встановили, що цей будинок належав,
крім ОСОБА_6, ще і її дітям-синам ОСОБА_4
та ОСОБА_5, а за змістом оскаржуваного
договору купівлі-продажу від 20.10.1987
року продавцем будинку визначена лише
ОСОБА_6, і в зв'язку з чим позивачі
вважають, що остання не мала права
укладати договір купівлі-продажу
вищевказаного будинку від 20.10.1987 року,
не отримавши згоди органу опіки і
піклування відповідно до ст.145 КпШС
УРСР (1969 року). Вказаний договір також
не був зареєстрований у виконавчому
комітеті Браїлівської селищної ради
Жмеринського району, а також в бюро
технічної інвентаризації.

Вважають, що оскаржуваний договір
порушує їх права та законні інтереси,
оскільки вони-позивачі мають право на
визнання права власності на житловий
будинок за набувальною давністю.

Тому просили визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1 від 20.10.1987 року, підписаний
ОСОБА_6 та Сичик О.В.-старшим
економістом Браїлівської швейної
фабрики та нотаріально посвідчений
виконкомом Браїлівської селищної ради
20.10.1987 року.

Рішенням Жмеринського міськрайонного
суду від 15 квітня 2014 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач - ТОВ
«Швейна фабрика «Браїлівчанка»
просить рішення суду, як таке, що не
відповідає вимогам закону, змінити,
виключивши з його мотивувальної
частини висновок наступного змісту:
«Враховуючи недотримання передбаченої
законом форми спірного договору,
відсутність його державної реєстрації
суд приходить до висновку про
неукладеність такого договору, що
виключає можливість визнання його
недійсним, відповідно до роз'яснень,
які містяться в п.8 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», а в решті
рішення суду залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
відповідачів ТОВ «Швейна фабрика
«Браїлівчанка», Браїлівської селищної
ради, третьої особи-служби у справах
дітей Жмеринської РДА та ОСОБА_4 і
ОСОБА_6, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення по слідуючих підставах.

Суд прийшов до правильного висновку,
відмовивши позивачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в
позові.

Своє рішення суд мотивував тим, що не
вбачає порушень прав позивачів, які є
підставою для задоволення позову, з
огляду на те, що позивачі поселились в
будинок по АДРЕСА_1 в грудні 1987 року з
дозволу адміністрації Браїлівської
швейної фабрики (а.с.113-114), після
укладання 20.10.1987 року договору
купівлі-продажу між ОСОБА_6 та
представником Браїлівської швейної
фабрики.

Висновок суду в цій частині ніким із
сторін не оспорюється.

Однак, крім вищезазначеного, суд,
відмовляючи в позові, послався ще й на
таку підставу (дослівно): «враховуючи
недотримання передбаченої законом
форми спірного договору, відсутність
його державної реєстрації суд
приходить до висновку про
неукладеність такого договору, що
виключає можливість визнання його
недійсним, відповідно до роз'яснень,
які містяться в п.8 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»

Проте вказаний мотив суду першої
інстанції є помилковим та надуманим,
виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи, станом на
жовтень 1987 року ОСОБА_6 та її діти-сини
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (які на той час були
неповнолітні) являлись співвласниками
житлового будинку по АДРЕСА_1
(а.с.8,33-36,51-52). 20.10.1987 року між ОСОБА_6 та
представником Браїлівської швейної
фабрики Сичик О.В., яка діяла за
дорученням (а.с.32), був укладений
договір купівлі-продажу домоволодіння
по АДРЕСА_1 (а.с.7,63). Укладаючи даний
договір, ОСОБА_6 діяла від свого імені
та від імені синів на підставі рішення
виконкому Браїлівської селищної ради
про призначена її опікуном над
неповнолітніми синами ОСОБА_4 і ОСОБА_5
(протокол №5-а.с.37).

Також суд встановив, що вказаний
договір був зареєстрований в журналі
для реєстрації нотаріальних дій
виконкому Браїлівської селищної ради
за №335 (а.с.29-31) та що нотаріальні дії,
які на той час (жовтень 1987 року)
вчинялися службовими особами
виконавчого комітету, реєструвалися в
журналі реєстрації нотаріальних дій;
інших журналів для реєстрації
договорів не було (а.с.50).

Всі ці обставини підтверджуються
документальними доказами, які є в
матеріалах справи і не заперечувались
сторонами.

Відповідно до положень ст.227 ЦК УРСР (1963
року), якій діяв на час укладання
спірного договору купівлі-продажу,
договір купівлі-продажу житлового
будинку повинен був бути обов'язково
нотаріально посвідченим, але
обов'язкової державної реєстрації
такого договору не вимагалось, з такою
реєстрацією не пов'язувався момент
виникнення права власності на будинок
та вона (реєстрація чи її відсутність)
не впливала на дійсність договору.
Тобто, відповідно до цієї норми закону
договір купівлі-продажу житлового
будинку вважався дійсним (і відповідно
укладеним) з моменту його
нотаріального посвідчення.

З матеріалів справи вбачається, що
31.05.2013 року, тобто ще до звернення
позивачів з даним позовом до суду, ТОВ
«Швейна фабрика «Браїлівчанка»
(відповідач) провело державну
реєстрацію вказаного спірного
договору та права власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.64).

Суд на це уваги не звернув.

Крім цього, суд врахував положення п.8
постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», в
яких роз'яснювалось застосування
ст.ст.210,640 ЦК України (2003 року).

При цьому, поза увагою суду залишилось
те, що нормами ч.3 ст.640 та ст.657 ЦК
України (2003 року), в редакції від 16.03.2010
року, передбачено, що договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню, є
укладеним з дня такого посвідчення;
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню. Тобто,
положення про державну реєстрацію
такого договору та визнання такої
реєстрації моментом укладення
договору були виключені з вказаних
норм ЦК України.

З огляду на вищевказані обставини та
вимоги закону, колегія суддів вважає,
що з мотивувальної частини рішення
суду підлягає виключенню
мотив-висновок суду про те, що визнання
спірного договору недійсним
виключається у зв'язку з тим, що він є
неукладеним через недотримання
передбаченої законом форми такого
договору і відсутність його державної
реєстрації.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ «Швейна
фабрика «Браїлівчанка» задоволити.

Рішення Жмеринського
міськрайонного суду від 15 квітня 2014
року залишити без змін, виключивши з
мотивувальної частини рішення такі
слова: «Враховуючи недотримання
передбаченої законом форми спірного
договору, відсутність його державної
реєстрації суд приходить до висновку
про неукладеність такого договору, що
виключає можливість визнання його
недійсним, відповідно до роз'яснень,
які містяться в п.8 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку у Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Судді:

З оригіналом вірно: /підпис/