Справа №521/5878/13-ц
Провадження №2/521/2500/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

« 14» липня 2014 року Малиновський
районний суд м. Одеси в складі :

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання
Корнієнко Л.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору -
Телекомпанії ІА «Репортер» АТЗТ, ГУМВС
України в Одеській області про захист
честі, гідності, ділової репутації та
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

30 липня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовною заявою, в якій просить
визнати відомості, які двічі
розповсюджені ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року
через засоби масової інформації (далі
ЗМІ) телекомпанії ІА «Репортер» АТЗТ
Одеського телебачення в спеціальному
репортажі, такими, що не відповідають
дійсності, зобов'язати громадянку
ОСОБА_2 спростувати ці відомості у тих
же ЗМІ і заборонити їй їх
розповсюдження у майбутньому у будь -
яких установах, організаціях,
підприємствах будь-якої форми
власності. У відшкодування моральної
шкоди, заподіяної його честі, гідності
і діловій репутації діями громадянки
ОСОБА_2 з розповсюдження негативної
інформації, яка не відповідає
дійсності, позивач просив суд стягнути
на свою користь 50 000 (п'ятдесят тисяч)
гривен з відповідача, а також витрати,
яки пов'язані з розглядом справи.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1
зазначив, що він, з січня 2006 року по
квітень 2008 року проходив службу у
званні полковника міліції на посаді
начальника науково-дослідного
експертного криміналістичного центру
при ГУМВС України в Одеській області
(далі НДЕКЦ при ГУМВС України в
Одеській області). У цьому ж центрі в
якості старшого експерта проходила
службу майор міліції ОСОБА_2, однак при
цьому вона не мала права на самостійне
проведення жодного виду
криміналістичних експертиз, що
суперечило вимогам п. 9.2 Постанови про
діяльність експертно -
криміналістичної служби МВС України,
яка затверджена наказом МВС України №
682 від 30.08.1999 року та з якою у нього на
підставі службових вимог у кінці 2006
року -початку 2007 року склалися
неприязні стосунки. Після звільнення з
ОВС України у березні 2011 року позивач
став членом громадської правозахисної
організації «Захист
військовослужбовців». За підсумками
роботи організації по вивченню
обставин порушення прав громадян
позивач та інші члени організації
виступили у рамках спецрепортажу на
телеканалі ІА «Репортер» АТЗТ
Одеського телебачення з 27 липня по 02
серпня 2011 року, при цьому про
громадянку ОСОБА_2, та оцінка її роботи
не надавалася. Проте, у своєму виступі у
спецрепортажу ІНФОРМАЦІЯ_1 року по
телебаченню на ІА «Репортер» АТЗТ
Одеського телебачення відносно
позивача з боку громадянки ОСОБА_2 була
викладена інформація в наступному
вигляді (цитується дослівно): «Вопрос,
что о недостоверности начисления
денежного обеспечения, правильности
его начисления поднимались профсоюзом,
председателем которого была я.
Сотрудники неоднократно обращались с
заявлениями, данные вопросы мы
рассматривали на профсоюзных
собраниях. ОСОБА_1 боялся, что мной
будут все - таки выявлены факты
неправильного начисления денежного
обеспечения, ведения двойной
бухгалтерии, значит, он решил просто
избавиться от меня физически.Согласно
исследований токсилогических, в моем
организме было обнаружено более чем в 23
раза больше нормы содержания свинца.
Главным специалистом НИЭКЦ на тот
момент ОСОБА_3, значит, были взяты смывы
с моего рабочего места и согласно
проведенных исследований
токсилогической лабораторией
установлено, что более 1 000 микрограмм
на литр при норме 16 микрограмм на литр
свинца обнаружено в ящике рабочего
стола, далее следует стул, сейф.
Материалы за фактом отравления в
отношении меня приобщены к материалам
уголовного дела № 49-2326 и
обстоятельства данного преступления
проверяются в ходе расследования
уголовного дела. Согласно официального
ответа прокуратуры Одесской области
вказано: Вразі встановлення осіб,
причетних до скоєння ОСОБА_1 злочину,
слідчим буде прийнято відповідне
рішення згідно КПК України, а також в
ході слідства буде перевірено
законність його звільнення з ОВС.». На
думку позивача, зазначена інформація є
неправдивою, та не відповідає
дійсності, принижує і порочить його
честь, гідність та ділову репутацію.
Його непричетність до отруєння
громадянки ОСОБА_2, відсутність
неправильного нарахування їй виплат
грошових коштів, були встановлені в
ході розслідування кримінальної
справи № 49-2326, яку було закрито за
відсутністю в його діях складу злочину
відносно громадянки ОСОБА_2. Позивач
також зазначив, що виступ громадянки
ОСОБА_2 на телебаченні переслідував
мету сформувати у численної аудиторії
телеглядачів Одеської області думку
про нього, як про порушника норм
суспільної моралі, як про злочинця. Цей
публічний виступ був обернений проти
позивача, як працівника
правоохоронного органу, як публічної
людини, як батька, який виховує
неповнолітню дитину. У очах
телеглядачів, численних знайомих і
друзів, сусідів, родичів і членів сім'ї
він був представлений вкрай у
негативному світлі. В результаті йому
були нанесені тяжкі душевні
страждання, психічна травма,
підірваний авторитет громадянина,
керівника і працівника
правоохоронного органу, громадського
правозахисника, зганьблені честь,
гідність і ділова репутація, тобто
спричинена значна моральна шкода, яка з
урахуванням глибини душевних
страждань, міри провини відповідача,
приниження честі, гідності і інших,
вказаних в поясненнях і позовній заяві
обставин оцінюється ним у 50 000
(п'ятдесят тисяч) гривен. У зв'язку з
зазначеними обставинами позивач
звернувся до суду за захистом свого
порушеного права.

В судовому засіданні позивач та
його представник заявлені вимоги
підтримали, просили суд задовольнити
позов у повному обсязі.

Відповідач та її представник у
судовому засіданні позов не визнали,
проти його задоволення заперечували.

Мотиви та додаткові доводи сторін
зафіксовані технічними засобами
судового засідання.

Представник третьої особи -
телекомпанії ІА «Репортер» АТЗТ
Сурілова О.О. у судовому засіданні
повідомила суд про те, що громадянка
ОСОБА_2 на телебаченні виступала без
узгодження із керівництвом телеканалу
тексту свого виступу.

Представник третьої особи ГУМВС
України в судове засідання не з'явився,
повідомлявся належним чином, надав до
суду клопотання про розгляд справи у
його відсутність, надав на адресу суду
належним чином засвідчені висновки
службових перевірок, яки проводилися
службами ГУМВС України в Одеській
області, відносно заяв на той час
майора міліції ОСОБА_2 про її отруєння.

Мотиви та додаткові доводи сторін,
учасників процесу зафіксовано
технічними засобами фіксації процесу.

Суд заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи вважає, що
позов підлягає частковому задоволенню
з наступних підстав.

В період з січня 2006 року по
квітень 2008 року позивач - полковник
міліції ОСОБА_1 проходив службу в
якості начальника НДЕКЦ при ГУМВС в
Одеській області, а його
підпорядкованою була відповідач -
старший експерт майор міліції ОСОБА_2,
однак при цьому вона не мала права на
самостійне проведення жодного виду
криміналістичних експертиз, що
суперечило вимогам п. 9.2 Постанови про
діяльність експертно -
криміналістичної служби МВС України,
яка затверджена наказом МВС України №
682 від 30.08.1999 року, з якою у нього
склалися неприязні стосунки на ґрунті
службових вимог ОСОБА_1.

Після закінчення служби в органах
міліції ОСОБА_1 вступив у березні 2011
року в громадську правозахисну
організацію «Захист
військовослужбовців», результати
роботи якої періодично доводилися до
громадян, громадськості, у тому числі
за допомогою ЗМІ, а саме, були доведені
в термін з 27 липня 2011 року по 02 серпня 2011
року на ІА «Репортер» АТЗТ Одеського
телебачення у рамках передачі
«Спецрепортаж», відповідно
противоправної за їх розсудом
діяльності громадянина ОСОБА_6

Між тім, скориставшись правом
громадянина ОСОБА_6 на відповідний
виступ, відповідач громадянка ОСОБА_2,
не маючи відношення до висвітлених
обставин, ІНФОРМАЦІЯ_1 року на
телеканалі ІА «Репортер» АТЗТ
Одеського телебачення двічі у 10 та 17
годин виступила у спецрепортажі, з
заявою про те, що на той час полковник
міліції ОСОБА_1 вирішив позбавитися від
неї фізично, оскільки боявся розкриття
фактів нібито ведення подвійної
бухгалтерії, нібито неправильного
нарахування зарплати співробітникам
керованого їм НДЕКЦ при ГУМВС України
в Одеській області. На підтвердження
своєї тези громадянка ОСОБА_2 послалася
на факти виявлення в її організмі, на
робочому місці і сейфі слідів свинцю,
об'єми якого багаторазово перевищували
допустимі норми, а також на
повідомлення прокуратури про ведення
кримінальної справи відносно ОСОБА_1.

З оглянутих в суді: свідоцтва про
реєстрацію юридичної особи від 30.01.2006
року Серія АОО №266703; довідки №304777 з
єдиного державного реєстру
підприємств і організацій України і
Витягу з єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців від 15.03.2012 року вбачається,
що дійсно зареєстрована і має статус
юридичної особи правозахисна
громадська організація «Захист
військовослужбовців» головою якої є
ОСОБА_7, і членом якої, як видно з копії
протоколу зборів Правління цієї
організації, з 11 березня 2011 року став
ОСОБА_1.

Телекомпанією ІА «Репортер» АТЗТ
Одеського телебачення до суду були
надані та оглянуті у судовому
засіданні копії відеозаписів
телепередачі спецрепортажу на 2 дисках
DVD - RW від 27.07.2011року і від 17.08.2011року.

З відеозапису від 17.08.2011 року
вбачається, що громадянка ОСОБА_2
відносно ОСОБА_1 висловилася таким
чином (цитується дослівно).: «Вопрос,
что о недостоверности начисления
денежного обеспечения, правильности
его начисления поднимались профсоюзом
председателем которого была я.
Сотрудники неоднократно обращались с
заявлениями, данные вопросы мы
рассматривали на профсоюзных
собраниях. ОСОБА_1 боялся, что мной
будут все - таки выявлены факты
неправильного начисления денежного
обеспечения, ведения двойной
бухгалтерии, значит, он решил просто
избавиться от меня физически. Согласно
исследований токсилогических, в моем
организме было обнаружено более чем в 23
раза больше нормы содержания свинца.
Главным специалистом НИЭКЦ на тот
момент ОСОБА_3, значит, были взяты смывы
с моего рабочего места и согласно
проведенных исследований
токсилогической лабораторией
установлено, что более 1 000 микрограмм
на литр при норме 16 микрограмм на литр
свинца обнаружено в ящике рабочего
стола, далее следует стул сейф.
Материалы за фактом отравления в
отношении меня приобщены к материалам
уголовного дела № 49-2326 и
обстоятельства данного преступления
проверяются в ходе расследования
уголовного дела. Согласно официального
ответа прокуратуры Одесской области
вказано: Вразі встановлення осіб
причетних до скоєння ОСОБА_1 злочину
слідчим буде прийнято відповідне
рішення згідно КПК України, а також в
ході слідства буде перевірено
законність його звільнення з ОВС.»

Вказані твердження громадянки ОСОБА_2 в
спецрепортажі, як випливає з листа
Генерального директора ІА «Репортер»
АТЗТ, були відтворені в телеефірі двічі
у 10 і 17 годин ІНФОРМАЦІЯ_1 року, при
цьому спецрепортаж знімався і
монтувався без коригування його з боку
телекомпанії.

Недостовірність стверджень громадянки
ОСОБА_2 у спецрепортажу ІНФОРМАЦІЯ_1
року щодо на той час полковника міліції
ОСОБА_1 і його службову діяльність,
окрім пояснень позивача, встановлена
письмовими доказами, дослідженими у
судовому засіданні.

Судом встановлено, що, станом на
ІНФОРМАЦІЯ_1 року факт отруєння
громадянки ОСОБА_2 сіллю важких металів
(свинцю) мав місце, проте він не був у
прямому, або непрямому зв'язку з на той
час полковником міліції ОСОБА_1 і його
службовою діяльністю, оскільки
отруєння громадянки ОСОБА_2, сталося
задовго до їх знайомства приблизно у 1994
році і спільної служби в НДЕКЦ при
ГУМВС України в Одеській області. Такі
висновки містяться у досліджених у
судовому засіданні висновках
службових розслідуваний ГУМВС України
в Одеській області від 24.11.2007 року,
31.12.2007 року, 10.03.2008року по результатам
перевірки звернень на той час майора
міліції ОСОБА_2.

Об'єктивність проведених службових
розслідувань ГУМВС України в Одеській
області сумнівів не викликає. До того ж
непричетність на той час полковника
міліції ОСОБА_1 до отруєння громадянки
ОСОБА_2 встановлена і прокуратурою
Одеської області.

Так, в постанові старшого слідчого
відділу прокуратури Одеської області
Стоянова К.С. від 16 грудня 2011 року про
відмову у порушені кримінальної справи
відносно ОСОБА_1 по заявам громадянки
ОСОБА_2, вказано, що отруєння громадянки
ОСОБА_2 солями важких металів (свинцем)
мало місце до її прибуття на службу у
НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській
області приблизно у 1994 році і
знайомства на той час з полковником
міліції ОСОБА_1. В означеній постанові
відзначається, що заяви громадянки
ОСОБА_2 нібито зловживання на той час
полковником міліції ОСОБА_1 щодо
невиплати заробітної плати у повному
обсязі тобто розкраданні тих, що
належали їй та іншим співробітникам
експертного центру грошових коштів та
інших порушеннях фінансової
дисципліни, свого підтвердження у
судовому засіданні не знайшли.

Фінансова та господарська діяльність
на той час полковника міліції ОСОБА_1,
як посадовця і керівника НДЕКЦ при
ГУМВС України в Одеській області
неодноразово перевірялася, у тому
числі прокуратурою Одеський області,
однак жодних правопорушень
кримінального характеру в його роботі,
діях не було виявлено внаслідок
відсутності таких. Про це свідчать
постанови прокуратури, оголошені у
судовому засіданні.

За результатами ревізії
фінансово-господарської діяльності
НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській
області, помічником прокурора
Малиновського району м. Одеси
Столбуненко О. Г. 08 травня 2007 року
відмовлено в порушенні кримінальної
справи відносно службових посадовців
НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській
області (у тому числі відносно на той
час керівника установи - полковника
міліції ОСОБА_1). Крим того, у постанові
при закриття кримінальної справи від
28.04.11 року старший слідчий СВ
прокуратури Одеської області ОСОБА_10
вказав, що факти незаконного отримання
ОСОБА_1 грошей від підлеглих, невиплати
ним заробітної плати, вказані в заяві
його підлеглого, підтвердження не
знайшли, а його провини у скоєнні
посадових злочинів немає.

Із аналізу приведених письмових
доказів в їх сукупності вбачається, що
лінія поведінки громадянки ОСОБА_2
відносно ОСОБА_1 була спрямована на
звинувачення на той час полковника
міліції ОСОБА_1 у правопорушеннях, що
нібито мали місце в зловживаннях їм
службовим становищем, і її отруєнні.

Таким чином, відносно ОСОБА_1 мало місце
двічі розповсюдження негативної
інформації громадянкою ОСОБА_2 в ході
її виступу у телепередачі
спецрепортажу на каналі ІА «Репортер»
АТЗТ Одеського телебачення
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Ця інформація носить свідомо
недостовірний характер, оскільки не
відповідає дійсності. Поширення такої
інформації в ЗМІ спричинило позивачу
моральну шкоду, оскільки були
зганьблені його честь, гідність і
ділова репутація як громадянина
України, працівника правоохоронного
органу, публічної (правозахисника)
людини, авторитетного і шанованого
батька сімейства.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року і Першого протоколу та
Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен
має право на свободу вираження
поглядів. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно
пов'язане з обов'язками і
відповідальністю, може підлягати таким
формальностям, умовам, обмеженням або
санкціям, що встановлені законом в
інтересах національної безпеки,
територіальної цілісності або
громадської безпеки, для охорони
порядку або запобігання злочинам, для
охорони здоров'я або моралі, для
захисту репутації або прав інших осіб,
для запобігання розголошенню
конфіденційної інформації або
підтримання авторитету і
безсторонності суду і є необхідним в
демократичному суспільстві.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 15 Постанови «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за №
1, що при розгляді справ зазначеної
категорії суди повинні мати на увазі,
що юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності). Негативною слід
вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій
(наприклад, порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1
отримав не лише душевні страждання, але
і фізичні, про що свідчать дані
фахівців. Так, з оголошеної виписки з
висновку спеціаліста № 1/12 від 21 лютого
2012 року фахівця клініки психіатрії
ВМКЦ ЮР ОСОБА_11 вбачається, що після
виходу до ефіру ІНФОРМАЦІЯ_1 року
спецрепортажу, психічний стан ОСОБА_1
погіршав і до часу огляду, відповідає
критеріям затяжного депресивного
невротичного синдрому. Захворювання
прийняло затяжну хвилеподібну течію,
що пов'язано з невирішеною судовою
ситуацією, психотравмою після
«викривального» телерепортажу і
знаходиться в причинно-наслідковому
зв'язку з вказаними подіями, порушує
його соціальну адаптацію,
працездатність, обмежує його
повноцінне функціонування і утрудняє
його психокорекцію, негативно
позначається на його загальному
самопочутті і серцево-судинній
системі, сприяло злоякісному перебігу
наявної у нього гіпертонічної хвороби.

Відповідно до ст. 32 Конституції
України кожному громадянинові
гарантується судовий захист права
спростовувати недостовірну інформацію
про себе і членів своєї сім'ї, а також
право на відшкодування моральної
шкоди, заподіяної поширенням такої
інформації.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право
на відшкодування морального збитку,
заподіяного внаслідок порушення його
прав. Моральний збиток полягає в
приниженні честі, гідності і ділової
репутації особи, у фізичному болі і
стражданнях, яке особа випробовує у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, в
душевних стражданнях, яке особа
випробовує у зв'язку з протиправною
поведінкою відносно нього самого.
Моральний збиток відшкодовується
грошима, майном або іншим способом.

У відповідності до статті 10 Конвенції
Про захист прав людини та основних
свобод людини 1950 року, ратифікованої
Верховною Радою України, кожна людина
має право на свободу виявлення
поглядів. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і поширювати інформацію.
Згідно пункту 2 статті 10 Конвенції,
здійснення цих свобод, оскільки воно
пов'язане з обов'язками і
відповідальністю, може бути предметом
таких умов і обмежень, які встановлені
законом і є необхідними для захисту
репутації або прав інших людей.

Приймаючи до уваги, що поняття свободи,
про яку ідеться в ст.10 Європейської
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод поширюється на
передання як інформації, так і ідей,
необхідно відокремлювати інформацію
(факти) від поглядів (оцінних суджень).
Так, по справі «Лінгенс проти
Австрії»(1986 рік), Європейській Суд
заявив, що існування фактів можна
довести, тоді як правдивість оцінних
суджень доведенню не підлягає.

Стаття 68 Конституції України
встановлює обов'язок кожного неухильно
додержуватися Конституції України та
законів України, не посягати на права і
свободи, честь і гідність інших людей.

У відповідності до статті 55
Конституції України кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 200 ЦК України
інформацією є документовані або
публічно оголошені відомості про події
та явища, що мали або мають місце у
суспільстві, державі та навколишньому
середовищі.

Згідно ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична
особа, яка поширює інформацію,
зобов'язана переконатися в її
достовірності.

Із встановлених у судовому засіданні
обставин справи та досліджених доказів
вбачається те, що поширена
відповідачем інформація, що стосується
позивача, має негативний зміст.

Також суд вважає, що поширена
інформація має негативний характер,
оскільки принижує честь, гідність,
ділову репутацію позивача в
громадській думці з точки зору
додержання законів, загальновизнаних
правил співжиття та принципів людської
моралі, ганьбить його, оскільки
спонукає до засуджуючого ставлення до
нього, як до особи ,яка вчинила
неправомірні дії.

Також, суд звертає увагу відповідача,
що згідно положень ст. 62 Конституції
України, особа вважається невинуватою
у вчиненні злочину і не може бути
піддана кримінальному покаранню, доки
її вину не буде доведено в законному
порядку і встановлено обвинувальним
вироком суду. закріплює одне з
найважливіших положень демократичної,
правової держави, що знайшло своє
відображення в п.1 ст. 11 Загальної
декларації прав людини, п. 2 ст. 6
Європейської конвенції про захист прав
людини і основних свобод, у п. 2 ст. 14
Міжнародного пакту про громадянські і
політичні права, принципі 36 Звід
принципів захисту всіх осіб, що
піддаються затриманню або ув'язненню в
будь-який формі, - презумпцію
невинуватості. Виражаючи сутність
сучасного кримінального процесу, його
важливу характерну рису, презумпція
невинуватості знайшла своє найбільш
загальне нормативне закріплення також
у ч. 2 ст. 15 КПК України, ч. 2 ст. 2 КК
України і є принципом (основним,
керівним началом) кримінального
судочинства. Встановлення
безпосередньо в Конституції України
формули презумпції невинуватості як
об'єктивного правового положення має
найважливіше значення для захисту прав
і законних інтересів громадян, що
залучаються до орбіти кримінального
судочинства, для слідчої і судової
практики, впливає на законотворчий
процес. Презумпцію невинуватості
необхідно розглядати в
загально-правовому і процесуальному
значеннях. Як загальноправова вимога
вона визначає положення особи в
суспільстві. Хоча цей принцип
сформульований як
кримінально-процесуальний, однак його
дія виходить за рамки лише
кримінального процесу. Презумпція
невинуватості - об'єктивне
правоположення. Це вимога закону,
звернена до всіх громадян, посадових
осіб, державних і громадських
організацій, до суспільної думки в
цілому.

Такої позиції дотримується і
Європейський Суд з прав людини, що у
своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. по
справі «Аллене де Рібермон проти
Франції» підкреслив, що сфера
застосування принципу презумпції
невинуватості є значно ширшою: він
обов'язковий не лише для кримінального
суду, який вирішує питання про
обґрунтованість обвинувачення, а й для
всіх інших органів держави.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12.06.2009
року «Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції», під час судового розгляду
предметом доказування є факти, якими
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення і підлягають встановленню
при ухваленні рішення.

Згідно п. 27 зазначеної Постанови,
враховуючи обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК
України).

Суд зауважує, що на момент виходу в ефір
спецрепортажу, та на сьогоднішній день
відсутній вирок суду, який набрав
законної сили, за яким ОСОБА_1 визнано
винним у скоєнні злочину (замаху на
вбивство) відносно відповідача ОСОБА_2.

Також суд критично ставиться до
наданих відповідачем письмових
доказів на обґрунтування заперечень,
як таких, що не є належними та
допустимими та не стосуються предмету
спору, оскільки не містять відомостей
про те, що позивач вчинив злочин.

Підстави відповідальності за
заподіяну моральну шкоду, передбачені
ст. 1167 ЦК України, а саме: моральна
шкода, заподіяна фізичній особі
неправомірними діями, відшкодовується
особою, яка його нанесла за наявності
провини.

Право на повагу гідності і честі
закріплене у ст. 297 ЦК України.
Відповідно до цієї норми закону
гідність і честь фізичної особи є
недоторканними і він має право
звернутися до суду з позовом про їх
захист. Згідно ст.299 ЦК України фізична
особа має право на недоторканість
своєї ділової репутації і на право
звернутися до суду з позовом про її
захист.

В ч. 1 ст. 277 ЦК України визначено, що
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України
спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію.

Згідно ч. 7 ст. 277 ЦК України
спростування недостовірної інформації
здійснюється у такий же спосіб, у який
вона була поширена.

Крім того, згідно п. 18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
№ 1 від 27.02.2009 року, відповідно до якого
згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і
ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що
поширена інформація є достовірною,
покладається на відповідача, проте
позивач має право подати докази
недостовірності поширеної інформації.

З урахуванням зазначеного, суд
приходить до висновку про те, що
позовні вимоги в частині визнання
поширеної інформації такою, що не
відповідає дійсності, знайшли своє
доведення у судовому засіданні,
ґрунтуються на чинному законодавстві,
а тому підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх
сукупності і, зважаючи на вказані норми
матеріального і процесуального права
стосовно даної позовної заяви, суд
вважає, що дії громадянки ОСОБА_2 з
розповсюдження ІНФОРМАЦІЯ_1 року не
відповідної дійсності інформації в
ЗМІ ІА «Репортер» АТЗТ Одеського
телебачення стосовно ОСОБА_1 зганьбили
його честь гідність і ділову репутацію,
що у свою чергу спричинило йому
моральну шкоду.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» звернуто увагу судів на те, що
під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній або юридичній
особі незаконними діями або
бездіяльністю інших осіб. Відповідно
до чинного законодавства, моральна
шкода може полягати, зокрема: у
приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживань у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушення стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Щодо обсягу відшкодування спричиненої
позивачем моральної шкоди у грошовій
формі, то суд вважає вимоги ОСОБА_1 про
стягнення в його користь з громадянки
ОСОБА_2. 50 000 (п'ятдесяти тисяч) гривен
завищеними.

В цей же час суд бере до уваги доведення
недостовірних відомостей про ОСОБА_1
до значного числа телеглядачів (у
масштабі міста ОСОБА_11 і Одеської
області).

Суд також враховує міру фізичних і
моральних страждань ОСОБА_1, наявність
довготривалої психотравмуючої
ситуації, зниження рівня громадської
оцінки його соціальних і моральних
якостей, погіршення загального і
психічного стану здоров'я, підривання
авторитету правозахисника і
колишнього працівника правоохоронного
органу, віддаленість перспективи
відновлення доброго імені і повернення
довіри в суспільстві.

Тому на підставі вищенаведеного,
керуючись засадами розумності та
справедливості, суд вважає, що позовні
вимоги в частині відшкодування
моральної шкоди слід задовольнити
частково, та стягнути з відповідача на
користь позивача моральну шкоду в
розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривен, а
інші позовні вимоги задовольнити в
повному об'ємі, у тому числі витрати,
пов'язані з розглядом справи.

З відповідача підлягає стягненню на
користь позивача також судовий збір в
розмірі 500 гривень, сплачений
позивачем, згідно ст. 88 ЦПК України.

Відповідно до викладеного та керуючись
ст.10 Конвенції про захист прав людини
та основних свобод людини 1950 року,
ст.ст. 3, 9, 32. 55. 68 Конституції України
ст.ст. 23, 200, 297, 299, 302, 1167 ЦК України, ст.ст.
10, 88, 209, 212-215, 224-225 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за
участі третіх осіб Телекомпанії ІА
«Репортер» АТЗТ, ГУМВС України в
Одеській області про захист честі,
гідності, ділової репутації та
відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Визнати відомості, яки двічі
розповсюджені ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року
через засоби масової інформації ІА
«Репортер» АТЗТ Одеського телебачення
в спеціальному репортажі відносно
ОСОБА_1, такими, що не відповідають
дійсності.

Зобов'язати ОСОБА_2 спростувати
відомості, яки двічі розповсюджені
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року через засоби
масової інформації ІА «Репортер» АТЗТ
Одеського телебачення в спеціальному
репортажі відносно ОСОБА_1, такими, що
не відповідають дійсності у тому же
засобі масової інформації на ІА
«Репортер» АТЗТ Одеського телебачення.

Заборонити ОСОБА_2 розповсюджувати
відомості, яки двічі розповсюджені
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року через засоби
масової інформації ІА «Репортер» АТЗТ
Одеського телебачення в спеціальному
репортажі відносно ОСОБА_1, такими, що
не відповідають дійсності, у
майбутньому у будь яких установах,
організаціях, підприємствах будь-якої
форми власності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30 000
(тридцять тисяч) гривен моральної
шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судовий збір в сумі 500 (п'ятсот)
гривен.

У задоволенні решти позовних
вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

ГОЛОВУЮЧИЙ
А.П. ЦЕЛУХ