УХВАЛА

іменем україни

2 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5, про розірвання
договору довічного утримання за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від

23 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що її бабі - ОСОБА_6, на праві
власності належала квартира
АДРЕСА_1. 19 листопада 2004 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_4 було укладено договір
довічного утримання, відповідно до
умов якого останній отримав у
власність вказану квартиру та
зобов'язався довічно утримувати ОСОБА_6
11 квітня 2009 року ОСОБА_6 склала заповіт,
яке своє майно заповіла їй. У травні 2009
року ОСОБА_6 звернулась до суду з
позовом, в якому, посилаючись на
невиконання ОСОБА_4 взятих на себе
зобов'язань, просила розірвати спірний
договір. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_6 померла. Зазначала, що її було
залучено до участі у розгляді цієї
справи про розірвання договору у
якості правонаступника в порядку
спадкування за заповітом і рішенням
Московського районного суду м. Харкова
від 12 липня 2010 року договір
довічного утримання було розірвано,
проте рішенням апеляційного суду
Харківської області від 20 жовтня 2010
року рішення суду скасовано та
ухвалено в позові відмовлено. Ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 березня 2011 року судові
рішення скасовані, справа передана на
новий розгляд до суду першої інстанції,
а ухвалою районного суду від 6 липня 2011
року позовну заяву ОСОБА_3 через
повторну неявку позивачки залишено без
розгляду.

Позивачка повторно пред'явила такий
позов та посилаючись на те, що
відповідач не виконував своїх
обов'язків за договором просила
розірвати договір довічного утримання
від 19 листопада 2004 року.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 19 лютого 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 23 квітня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_3 задоволено.
Розірвано договір довічного утримання,
укладений

19 листопада 2004 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
даний позов пред'явлено за життя
відчужувача, факт смерті останньої до
вирішення справи судом допускає
правонаступництво у спірних
правовідносинах. Тобто, ОСОБА_3 мала
право як правонаступник ОСОБА_6
підтримувати позовні вимоги ОСОБА_6,
проте звернулась до суду з самостійним
позовом, а, отже, вимагати розірвання
договору довічного утримання не має
права, так як не є стороною договору.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи, судом вірно
визначено правовідносини сторін та
закон, який їх регулює.

Скасовуючи рішення суду та
задовольняючи позов, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що спірні
правовідносини допускають
правонаступництво, а відповідачем не
доведено належного виконання
зобов'язань за спірним договором.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 27 жовтня 1993 року ОСОБА_6 належала
квартира АДРЕСА_1.

19 листопада 2004 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 було укладено договір довічного
утримання.

11 квітня 2009 року ОСОБА_6 склала заповіт
на ім'я ОСОБА_3

У травні 2009 року ОСОБА_6 звернулась до
Московського районного суду м. Харкова
з позовом, якому посилаючись на
невиконання ОСОБА_4 взятих себе
зобов'язань за цим договором, просила
цей договір розірвати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла. До
участі у розгляді цієї справи було
залучено її правонаступника - ОСОБА_3

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 12 липня 2010 року
договір довічного утримання було
розірвано, проте рішенням апеляційного
суду Харківської області від 20 жовтня
2010 року рішення суду скасовано та
ухвалено в позові відмовлено. Ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 березня 2011 року судові
рішення скасовані, справа передана на
новий розгляд до суду першої інстанції,
а ухвалою районного суду від 6 липня 2011
року позовну заяву ОСОБА_3 через
повторну неявку позивачки залишено без
розгляду.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 цього Кодексу до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Суд першої інстанції врахував наведене
та вірно вважав, що оскільки ОСОБА_6
за життя звернулась до суду з позовом
про розірвання договору довічного
утримання, але померла під час розгляду
вказаної справи, ОСОБА_3 як спадкоємець
померлої за заповітом була правомірно
залучена до участі у справі у якості
правонаступника ОСОБА_6

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. У випадках,
встановлених законом, до суду можуть
звертатися органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси.

Згідно зі ст. 37 ЦПК України у разі
смерті фізичної особи, припинення
юридичної особи, заміни кредитора чи
боржника у зобов'язанні, а також в інших
випадках заміни особи у зобов'язанні,
щодо яких виник спір, суд залучає до
участі у справі правонаступника
відповідної сторони або третьої особи
на будь-якій стадії цивільного процесу.
Усі дії, вчинені в цивільному процесі
до вступу правонаступника, обов'язкові
для нього так само, як вони були
обов'язкові для особи, яку він замінив.

Таким чином, ОСОБА_3 мала право як
правонаступник ОСОБА_6 підтримувати її
позовні вимоги саме в рамках розгляду
справи за позовом ОСОБА_6

Судом встановлено, що позовна заява
ОСОБА_6, правонаступником якої у справі
було залучено ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про
розірвання договору довічного
утримання, була залишена без розгляду
ухвалою Московського районного суду м.
Харкова від 6 липня 2011 року.

Відповідно до ст. 755 ЦК України договір
довічного утримання (догляду) може бути
розірваний за рішенням суду: 1) на
вимогу відчужувача або третьої особи,
на користь якої він був укладений, у
разі невиконання або неналежного
виконання набувачем своїх обов'язків,
незалежно від його вини; «) на вимогу
набувача.

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду уже не в порядку процесуального
правонаступництва після смерті ОСОБА_6
в розумінні ст. 37 ЦПК України, оскільки
розгляд справи було закінчено, а з
самостійним позовом.

Проте ст. 755 ЦК України встановлено
вичерпний перелік осіб, які можуть
звернутись до суду з позовом про
розірвання договору довічного
утримання у відповідності до приписів
ст. 755 ЦК України.

Суд першої інстанції наведене врахував
та вірно вважав, що ОСОБА_3 не є особою,
яка має право заявляти вимоги про
розірвання договору довічного
утримання, а відсутність права на
звернення до суду є підставою для
відмови у позові.

Апеляційний суд, скасовуючи правильне
по суті рішення, вважав, що оскільки
позов про розірвання договору
довічного утримання пред'явлено за
життя відчужувача, факт смерті
останнього до вирішення справи судом
допускає правонаступництво у спірних
правовідносинах. При цьому апеляційний
суд послався на правову позицію,
висловлену у постанові Верховного Суду
України від 25 грудня 2013 року № 6 - 142 цс 13.

Однак апеляційний суд не врахував, що
така правова позиція стосується права
спадкоємця на розірвання договору
довічного утримання за умови допущення
правонаступника після звернення до
суду відчужувача, який під час розгляду
справи помер і підтримання вимог саме в
цій справі. Тобто, до спірних
правовідносин така позиція
застосована бути не може, оскільки, не
будучи відчужувачем квартири, ОСОБА_3
пред'явила самостійний позов про
розірвання договору довічного
утримання.

Таким чином, апеляційний суд,
скасувавши законне та обґрунтоване
рішення суду, безпідставно задовольнив
позов особи, яка не мала права на
звернення до суду з таким позовом.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 23 квітня 2014 року скасувати,
залишити в силі рішення Московського
районного суду м. Харкова від 19 лютого
2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко