Справа №490/3427/13-ц 18.06.2014 18.06.2014 18.06.2014
Провадження №22-ц/784/1017/14
Головуючий першої інстанції:
Доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А

Іменем
України

18 червня 2014 р.
м. Миколаїв

Колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка
О.І.

суддів:
Самчишиної Н.В.

Локтіонової О.В.

із секретарем- Свіщуком
О.В.

з участю:

позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за

апеляційною
скаргою

ОСОБА_4 на рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 17.12.2013
р., у справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договором позики,

встановила:

У липні 2011 р. ОСОБА_3 звернувся з
позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу
за договорами позики.

Ухвалою від 22.03.2013 р. вимоги про
стягнення боргу за договором позики
від 28.02.2007 р. на суму 50.000 дол. США
виділено у окреме самостійне
провадження.

Позивач зазначав, що
відповідно до умов договору від 28.02.2007
р. передав ОСОБА_4 50.000 дол. США за умови
сплати 2% місячних та повернення
грошових коштів за першою вимогою.

Відповідачка повернула лише 2000
дол. США, в іншій частині своїх
зобов'язань не виконала і станом на
01.10.2013 р. заборгувала йому 1.015111 грн. 00
коп. відповідно до офіційного курсу
Національного Банку України.

Посилаючись на ці обставини,
позивач просив про стягнення
зазначеної суми, та відшкодування
судових витрат.

Рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 17.12.2013
р. постановлено про задоволення
позову та стягення з відповідачки на
користь позивача боргу у розмірі 1.015111
грн. 00 коп..

В апеляційній скарзі відповідач
ставить питання про скасування рішення
та ухвалення нового про відмову у
задоволенні позову, посилаючись на
необгрунтованість висновків суду та
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до положень ст.
ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором
позики позикодавець передає
позичальникові грошові кошти, а
останній зобов'язується повернути
зазначені кошти у визначений термін.

Підтвердженням укладення
договору позики та його умов може бути
розписка позичальника або інший
документ, який посвідчує передачу йому
кредитором визначеної грошової суми.

Договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у 20 разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян.

Боржник вправі оспорити договір
позики, який має бути укладений у
письмовій формі, за безгрошовістю.

В той же час, рішення у такому
спорі не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків на підтвердження
того факту, що гроші насправді
позичальнику не передавалися, оскільки
доказом передачі грошей у цьому
випадку, відповідно до приписів ст. 545
ЦК може бути лише розписка, яка видана
боржником кредитору на підтвердження
факту отримання грошей.

Така ж розписка має бути видана
кредитором позичальнику на
підтвердження факту повернення позики.

Забезпечення зобов'язання має
відповідати вимогам статей 546-547 ЦК щодо
його змісту та форми.

З наданої до матеріалів справи
боргової розписки вбачається, що 28.02.2007
р. позивач передав ОСОБА_4 50.000 дол. США
за умови сплати 2% місячних та
повернення грошових коштів за першою
вимогою.

Відповідачка повернула лише 2000
дол. США, у вигляді відсотків.

В іншій частині своїх зобов'язань
не виконала і станом на 01.10.2013 р., тобто
після спливу строку виконання
зобов'язання, заборгувала кредитору
1.015111 грн. 00 коп. відповідно до
офіційного курсу Національного Банку
України.

Порушення позичальницею
зазначених умов договору та ненадання
доказів щодо повного виконання свого
цивільно-правового обов'язку, є
підставою застосування правових
наслідків його невиконання,
передбачених ст.ст. 526-527, 1049 ЦК України.

Суд повно та всебічно дослідив
зазначені обставини справи дав
належну юридичну оцінку наданим
доказам та прийшов правильного
висновку про неналежне виконання
позичальницею боргового зобов'язання
та наявність підстав для застосування
наслідків його невиконання,
передбачених договором та законом.

При цьому судом правильно
визначено розмір заборгованості,
виходячи з наданих позивачем та не
спростованих позичальницею, доказів.

Доводи апеляційної скарги про
неналежне з'ясування судом питання
щодо походження коштів, наданих в
позику, не заслуговують на увагу,
оскільки таке питання, відповідно до
обставин спору, не входить до кола
предмету доказування.

Посилання апеляційної скарги на
те, що зобов'язання виконане шляхом
передачі кредитору документів про
право власності на квартиру в
забезпечення грошового зобов'язання,
слід вважати безпідставними, оскільки
матеріали справи не містять доказів
передачі в заставу, належного
позичальниці об'єкта нерухомості,
шляхом укладення відповідного
договору.

Інші доводи також не підлягають
врахуванню, оскільки не спростовують
висновків суду щодо дійсних обставин
справи, норм права, які підлягають
застосуванню у спірних
правовідносинах та правових наслідків
вирішення спору.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
відхилити, а рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 17.12.2013
р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, але з цього часу на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:
О.І. Галущенко

Судді:
Н.В. Самчишина

О.В. Локтіонова