Провадження № 2/752/1863/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

11 червня 2014 року Голосіївський
районний суд м. Києва у складі
головуючого судді Мирошниченко О.В.,
при секретарі Яловенко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Київської міської ради, треті особи -
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Державна
архітектурно-будівельна інспекція
України в м. Києві про визнання права
власності, та за позовом третьої особи
із самостійними вимогами ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права
власності за набувальною давністю, -

встановив:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулась до суду із позовом, в якому
просить визнати за нею право власності
на житлову прибудову АІ-І площею 36,1 кв.
м. (1990 року побудови), житлову прибудову
АІ-ІІ площею 29,4 кв. м. (1990 року побудови),
прибудову під «а1» площею 15,1 кв. м. (1967
року побудови), прибудову під літ. «а2»
площею 22,1 кв. м. (1985 року побудови),
прибудову під літ. «а3» площею 2,4 кв. м.
(1985 року побудови), прибудову під літ.
«а4» площею 3,6 кв. м. (1990 року побудови),
внаслідок чого загальна площа будинку
складає 147,0 кв.м., житлова площа 76,4 кв. м.
та надвірні будівлі: сарай під «З»
площею 35,4 кв. м. (1989 року побудови), кухню
під літ. «Б» площею 18,2 кв. м. (1989 року
побудови), гараж під літ. «Ж» площею 18,2
кв. м. (1989 року побудови), що розташовані
за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає про те, що їй на праві
приватної власності належить будинок
АДРЕСА_1 на підставі 1/3 частина
будинковолодіння, відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 30 березня 1989 року,
посвідченого державним нотаріусом
Першої київської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого в Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 12 вересня 2003 року
зареєстрованим № 16492; 1/3 частина
будинковолодіння, відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 16 березня 2004 року,
посвідченого державним нотаріусом
Шістнадцятої київської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого в Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 07 травня 2004 року за
реєстрованим № 16492; 1/3 частина
будинковолодіння, відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 16 березня 2004 року,
посвідченого державним нотаріусом
Шістнадцятої київської держаної
нотаріальної контори та
зареєстрованого в Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 07 травня 20044 року за
реєстрованим № 16492.

До переходу до позивача права
власності в порядку спадкування,
зазначений будинок належав ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 на підставі свідоцтв про
право особистої власності на
домоволодіння, виданих виконкомом
Московської районної Ради народних
депутатів трудящих м. Києва 01 лютого 1963
року.

Під час оформлення своїх спадкових
прав позивачка не змогла оформити на
себе право власності на самовільні
прибудови та надвірні споруди, які
побудували за своє життя спадкодавці
та не встигли оформити на себе
самовільне будівництво, а саме на
житлові прибудови АІ-І, АІ-ІІ,
прибудови під літ. «а1», «а2», «а3», «а4»,
сарай під літ. «З», кухню під літ. «Б»,
гараж під літ. «Ж», сарай під літ. «К».

При цьому зазначає, що для проведення
державної реєстрації прав на нерухоме
майно, що побудовано до 05 серпня 1992
року, документом, що свідчить про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта, є технічний
паспорт на об'єкт нерухомого майна з
датою його побудови.

В березні 2013 року позивачка звернулася
до державної реєстраційної служби з
відповідною заявою щодо державної
реєстрації права власності об'єктів
нерухомого майна, що побудовані до 05
серпня 1992 року та розташовані за
адресою: АДРЕСА_1. Проте, державний
реєстратор відмовив у реєстрації
вищенаведених об'єктів нерухомого
майна, посилаючись на неможливість
встановити відповідність заявлених
прав документам, що їх посвідчують.

У лютому 2014 року третя особа із
самостійними вимогами ОСОБА_3
звернувся із позовною заявою, в якій
просив визнати за ним право власності
на господарську споруду під літ. «К»
площею 34,5 кв. м., що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтування позовних вимог зазначає
про те, що наприкінці 2001 року ОСОБА_1,
як землекористувач 0,3 га земельної
ділянки за адресою АДРЕСА_1 обговорила
з ним питання щодо оформлення на себе
права власності шляхом приватизації на
0,1 га земельної ділянки з метою
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, на що він погодився. Було
вирішено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
приватизують також по 0,1 га земельної
ділянки.

Проте, на тій частині земельної
ділянки, яка мала перейти до нього
знаходиться господарська споруда під
літ «К», яка вважається самовільно
побудованою згідно технічного
паспорту на домоволодіння по АДРЕСА_1.
ОСОБА_1 віддала у володіння зазначену
споруду.

Таким чином, з 2002 року володіє цією
спорудою, здійснив ремонт, всередині
облаштовав цю споруду як робочий
кабінет.

В 2002 році ОСОБА_1 почала оформляти право
власності на 0,1га земельної ділянки по
АДРЕСА_1 на підставі рішення Київської
міської ради від 21 жовтня 2004 року №
610/2020 ОСОБА_1 визнано власником
земельної ділянки площею 0,1 га по
АДРЕСА_1.

В 2006 році після звернення із заявою до
Київської міської ради про оформлення
права власності було надано дозвіл на
замовлення проекту землеустрою щодо
відведеня земельної ділянки для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд по АДРЕСА_1. В розробленому
проекті документально зафіксовано, що
на земельній ділянці, що відводиться,
розташована господарська споруда (літ.
К), що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1.

В розробленому проекті документально
зафіксовано, що на земельній ділянці,
що відводиться, розташована
господарська споруда (літ. К), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Головне управління Держкомзему у місті
Києві не погодила проект землеустрою
щодо відведення йому земельної
ділянки, посилаючись на те, що на
запроектованій земельній ділянці
знаходиться будівля, майнова-правова
належність якої не визначена та на
необхідність долучити до проекту
землеустрою правовстановлюючі
документи на зазначений об'єкт
нерухомого майна.

У судове засіданні позивач та
представник позивача не з'явилися
надали суду заяву про розгляд справи у
їх відсутність та просили суд позов
задовольнити.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, надав суду письмові
заперечення в яких посилається на те,
що позивачем не надано доказів про
порушення відповідачем прав позивача,
а також відсутні правові підстави для
визнання за позивачем права власності
на спірний об'єкт, у зв'язку з тим, що
позивачем не дотримано встановленого
діючим законодавством порядку, а
оскільки суд не може підмінити у своєму
рішенні сукупність рішень усіх
державних органів, до компетенції яких
законодавчо віднесені вирішення
даного питання, позовні вимоги
задоволенню не підлягають. При цьому
посилається, що об'єкти нерухомого
майна, на які позивач хоче визнати
права власності, повинні бути прийняти
в експлуатацію та пройти державну
реєстрацію відповідно до діючого
законодавства. Справу просить слухати
без участі представника відповідача.

Третя особа представник третьої особи
Державна архітектурно-будівельна
інспекція України в м. Києві проти
позову не заперечував, просив прийняти
рішення відповідно до закону. При цьому
пояснив, що відповідно до Наказу
Мінрегіонбуду № 95 від 19.03.2013 року «Про
затвердження Порядку прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків та будівель і
споруд сільськогосподарського
призначення I та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт, і
проведення технічного обстеження їх
будівельних конструкцій та інженерних
мереж» документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 05 серпня 1992 року індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, які не підлягають
прийняттю в експлуатацію, вимогам
законодавства, будівельних норм,
державних стандартів і правил, зокрема
для потреб державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, є
технічний паспорт, складений за
результатами технічної
інвентаризації. Позивачем виготовлено
технічний паспорт в березні 2013 року,
відповідно до якого спірні об'єкти
нерухомого майна виключені з переліку
об'єктів самочинного будівництва.
Таким чином, позивачем виконано вимоги
Наказу № 95 від 19.03.2013 року.

Третя особа ОСОБА_2 проти позову не
заперечував, просить справу слухати за
його відсутності.

Третя особа ОСОБА_3 позов не визнає
частково, а саме в частині визнання за
позивачкою права власності на споруду
під літ. «К», оскільки з 2002 року він
добросовісно, відкрито, безперервно
володіє зазначеною спорудою.

Відповідачі за позовом третьої особи
із самостійними вимогами на предмет
спору проти позову не заперечували.

Вислухавши учасників процесу , та
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов до висновків про часткове
задоволення позовних вимог позивача та
про задоволення позовних вимог третьої
особи із самостійними вимогами на
предмет спору, виходячи з наступного.

Відповідно до свідоцтв про право на
спадщину за заповітами від 30.03.1989 року,
посвідченого державним нотаріусом
Першої київської державної
нотаріальної контори (№ спадкової
справи 1928, реєстровий номер 15н-753), 16.03.2004
року (а.с 15), посвідченого державним
нотаріусом Шістнадцятої київської
державної нотаріальної контори (№
спадкової справи 734/2003, реєстровий
номер 3-450) (а.с 13), та 16.03.20014 року,
посвідченого державним нотаріусом
Шістнадцятої київської державної
нотаріальної контори (№ спадкової
справи 735/2003, реєстровий номер 3-448) (а.с.
14) будинковолодіння АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_1

Згідно свідоцтв про право на спадщину
за заповітом до складу спадщину не
увійшли житлові прибудови АІ-І, АІ-ІІ,
прибудови під літ. «а1», «а2», «а3», «а4»,
сарай під літ. «З», кухню під літ. «Б»,
гараж під літ. «Ж», сарай під літ. «К».

Згідно технічного паспорту на
будинковолодіння АДРЕСА_1 зазначені
житлові прибудови та господарські
споруди були побудовані до переходу
права власності в порядку спадкування
до позивачки, тобто зазначені об'єкти
нерухомого майна були побудовані
спадкодавцями за їх життя (а.с 194-199).

Згідно витребуваних спадкових справ
інших спадкоємців на будинковолодіння
АДРЕСА_1 не має.

Відповідно до Листа ВССУ від 16.05.2013
року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про
спадкування» за відсутності інших
спадкоємців за заповітом і за законом,
усунення їх від права на спадкування,
неприйняття ними спадщини, а також
відмови від її прийняття відповідачами
є територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини.

Згідно технічного паспорту
будинковолодіння АДРЕСА_1 розташовано
на земельній ділянці площею 0,2603 га, з
них: 0,1000 га належить ОСОБА_1 на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку відповідно до рішення
Київської міської ради від 21 жовтня 2004
року № 610/2020; 0,1000 га - ОСОБА_2 на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку відповідно до рішення
Київської міської ради від 16 грудня 2010
року № 386/5198; решта земельної ділянки
знаходиться на стадії її оформлення у
власність ОСОБА_3 шляхом приватизації.

Під час здійснення у вересні 2003 року
технічної інвентаризації до
самовільного будівництва було
віднесено наступне нерухоме майно:
житлова прибудова АІ-І площею 36,1 кв. м.
(1990 року побудови), житлова прибудова
АІ-ІІ площею 29,4 кв. м. (1990 року побудови),
прибудова під «а1» площею 15,1 кв. м. (1967
року побудови), прибудова під літ. «а2»
площею 22,1 кв. м. (1985 року побудови),
прибудова під літ. «а3» площею 2,4 кв. м.
(1985 року побудови), прибудова під літ.
«а4» площею 3,6 кв. м. (1990 року побудови),
сарай під «З» площею 35,4 кв. м. (1989 року
побудови), кухню під літ. «Б» площею 18,2
кв. м. (1989 року побудови), гараж під літ.
«Ж» площею 18,2 кв. м. (1989 року побудови),
сарай під літ. «К» площею 34,5 кв. м. (1990
року побудови).

Відповідно до п. 3.2 Інструкції про
порядок проведення технічної
інвентаризації об'єктів нерухомого
майна, затвердженої Наказом Держбуду
України 24.05.2001 № 127 (із змінами та
доповненнями) не належать до
самочинного будівництва індивідуальні
(садибні) житлові будинки, садові,
дачні будинки, господарські
(присадибні) будівлі та споруди,
прибудови до них побудовані до 5
серпня 1992 року; ( Абзац пункту 3.2
розділу 3 в редакції Наказу
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства № 404 ( z1538-12 ) від 09.08.2012).

Відповідно до Наказу Мінрегіонбуду № 95
від 19.03.2013 року «Про затвердження
Порядку прийняття в експлуатацію
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських (присадибних) будівель і
споруд, прибудов до них, громадських
будинків та будівель і споруд
сільськогосподарського призначення I
та II категорій складності, які
збудовані без дозволу на виконання
будівельних робіт, і проведення
технічного обстеження їх будівельних
конструкцій та інженерних мереж»
документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 05 серпня 1992 року індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, які не підлягають
прийняттю в експлуатацію, вимогам
законодавства, будівельних норм,
державних стандартів і правил, зокрема
для потреб державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, є
технічний паспорт, складений за
результатами технічної
інвентаризації.

В березні 2013 року БТІ було виготовлено
технічний паспорт на будинковолодіння
АДРЕСА_1, згідно якого спірні об'єкти
нерухомого майна виключені з числа
самовільного будівництва.

Таким чином, правовий статус спірних
об'єктів самочинного будівництва
законодавчо змінився. Відсутність в
технічному паспорті на об'єкти
нерухомого майна, що побудовані до 05
серпня 1992 року відомостей щодо
самовільного будівництва, свідчить про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом спірних об'єктів.

На підставі виготовленого технічного
паспорту в березні 2013 року позивачка
звернулася до державної реєстраційної
служби з відповідною заявою щодо
державної реєстрації права власності
об'єктів нерухомого майна, що
побудовані до 05 серпня 1992 року та
розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Проте,
державний реєстратор відмовив у
реєстрації вищенаведених об'єктів
нерухомого майна, посилаючись на
неможливість встановити відповідність
заявлених прав документам, що їх
посвідчують.

Виходячи зі змісту наведених
нормативних актів, громадяни, які
збудували житлові будинки до 5 серпня
1992 року, могли за умови прийняття їх в
експлуатацію відповідними комісіями
отримати правовстановлюючі документи
на будинок, навіть якщо його споруджено
самовільно (самочинно) на земельній
ділянці, яка перебуває в їх законному
користуванні або у приватній
власності. За наявності відповідних
доказів судами може визнавати право
власності в порядку спадкування на
спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992
року, на які спадкодавцем не було
отримано правовстановлюючі документи.

Згідно до ст.1218 ЦК України, до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинились внаслідок його смерті.

За приписами ч. 3 ст. 1296 ЦК України
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Стаття 41 Конституції України зазначає,
що право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом.

В силу ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлено
судом.

Як встановлено судом, третя особа із
самостійними вимогами на предмет спору
добросовісно, відкрито, безперервно
володіє спорудою під літ. «К», що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, з 2002
року, здійснює ремонт, всередині
облаштував цю споруду як робочий
кабінет.

В 2006 році ОСОБА_3 з метою оформлення
права власності на свою частину
земельної ділянки та 15 грудня 2006 року
звернувся з відповідною заявою до
Київської міської державної
адміністрації, після чого йому було
надано дозвіл на замовлення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд га
АДРЕСА_1.

В розробленому проекті землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
ОСОБА_3 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_1 (кадастрова справа А-10644)
документально зафіксовано, що на
земельній ділянці, що відводиться,
розташована господарська споруда (літ.
К), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Головне управління Держкомзему у місті
Києві у своєму висновку № 4689 від 23.10.2012
року не погодила проект землеустрою
щодо відведення йому земельної
ділянки, посилаючись на те, що на
запроектованій земельній ділянці
знаходиться будівля, майнова-правова
належність якої не визначена та на
необхідність долучити до проекту
землеустрою правовстановлюючі
документи на зазначений об'єкт
нерухомого майна (ст. 120 ЗК України).

В проекті землеустрою міститься заява
ОСОБА_1, якою вона дає згоду на передачу
третій особі із самостійними вимогами
на предмет спору в користування з
подальшою приватизацією частини
земельної ділянки, що знаходиться в її
користуванні, та розташовану на ній
господарчу споруду під літ. «К», що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при
визнанні позову ухвалюється судове
рішення в порядку, встановленому ст.174
ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі
визнання відповідачем позову суд, за
наявності для того законних підстав,
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Суд вважає, що визнання відповідачами
позовних вимог третьої особи із
самостійними вимогами на предмет спору
не суперечить закону та не порушує
права, свободи чи інтереси третіх осіб,
тому суд приймає визнання
відповідачами позову третьої особи із
самостійними вимогами на предмет
спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного
кодексу України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом.

За змістом ч. 4 ст. 344 ЦК України право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери набувається за рішенням
суду.

Враховуючи ту обставину, що третя особа
ОСОБА_3 із самостійними вимогами на
предмет спору не має можливості в
позасудовому порядку реалізувати свої
права на споруду під літ. «К», яка
розташована згідно технічного
паспорту по АДРЕСА_1, а згідно проекту
землеустрою - по АДРЕСА_1, що тягне за
собою неможливість завершення
процедури приватизації земельної
ділянки, крім того, обставини справи
визнані сторонами, і в порядку ст. 61 ЦПК
України не підлягають доказуванню, суд
вважає доведеними обставини, на які
третя особа ОСОБА_3 із самостійними
вимогами на предмет спору посилається
як на підставу своїх позовних вимог.

Частиною 8 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України передбачено, що
правила статті 344 Цивільного кодексу
України про набувальну давність
поширюються також на випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
інформаційному листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав» для
набуття права власності на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
перебігу строку набувальної давності
недостатньо. Умови набувальної
давності підтверджуються судовим
рішенням. Давнісний володілець повинен
довести факти добросовісності,
відкритості, безперервності і
тривалості свого володіння.

Добросовісність як одна із загальних
засад цивільного судочинства означає
фактичну чесність суб'єктів у їх
поведінці, прагнення сумлінно
захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. При вирішенні спорів про
набувальну давність суд має врахувати
добросовісність саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом.

Оскільки при наявності всіх
встановлених судом та необхідних
підстав для застосування набувальної
давності, а також відсутності:
державної реєстрації у встановленому
законом порядку об'єктів нерухомого
майна; рішення про прийняття чи
передачу до комунальної власності
громади; будь-яких правовстановлюючих
документів, що б підтверджували чи
спростовували право власності інших
суб'єктів на об'єкт нерухомого майна, та
враховуючи викладене, з метою захисту
майнових прав третьої особи із
самостійними вимогами на предмет
спору, який добросовісно заволодів
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
понад десять років без державної
реєстрації права власності на нього, що
є фактично законно набуте ним право на
споруду під літ. «К», суд дійшов
висновку про визнання за третьою
особою із самостійними вимогами на
предмет спору права власності за
набувальною давністю на зазначену
споруду.

Розподіляючи судові витрати, суд
керується положеннями ст. 88 ЦПК
України, проте бере до уваги прохання
позивача та третьої особи із
самостійними вимогами на предмет спору
покласти такі витрати відповідно на
ОСОБА_1 та ОСОБА_3

На підставі ст. ст. 6, 10, 61, 88, 130, 174, 208, 209,
213, 218 ЦПК України, Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України, ст. 41
Конституції України, ст. ст. 328, 344, 392, 1218,
1296, Інструкцією про порядок проведення
технічної інвентаризації об'єктів
нерухомого майна, затвердженої Наказом
Держбуду України 24.05.2001 № 127 (із змінами
та доповненнями), Наказом
Мінрегіонбуду № 95 від 19.03.2013 року «Про
затвердження Порядку прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків та будівель і
споруд сільськогосподарського
призначення I та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт, і
проведення технічного обстеження їх
будівельних конструкцій та інженерних
мереж», суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради,
треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, Державна
архітектурно-будівельна інспекція
України в м. Києві про визнання права
власності, та за позовом третьої особи
із самостійними вимогами ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права
власності за набувальною давністю, -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
житлову прибудову АІ-І площею 36,1 кв. м.
(1990 року побудови), житлову прибудову
АІ-ІІ площею 29,4 кв. м. (1990 року побудови),
прибудову під «а1» площею 15,1 кв. м. (1967
року побудови), прибудову під літ. «а2»
площею 22,1 кв. м. (1985 року побудови),
прибудову під літ. «а3» площею 2,4 кв. м.
(1985 року побудови), прибудову під літ.
«а4» площею 3,6 кв. м. (1990 року побудови),
внаслідок чого загальна площа будинку
складає 147,0 кв.м., житлова площа 76,4 кв. м.
та надвірні будівлі: сарай під «З»
площею 35,4 кв. м. (1989 року побудови), кухню
під літ. «Б» площею 18,2 кв. м. (1989 року
побудови), гараж під літ. «Ж» площею 18,2
кв. м. (1989 року побудови), що розташовані
за адресою: АДРЕСА_1.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання права власності за
набувальною давністю, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
споруду під літ. «К», що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, за набувальною
давністю.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
рішення яке було ухвалено без участі
особи, яка її оскаржує протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.
Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду міста Києва через
Голосіївський районний суд міста
Києва.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя