УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Гончара
В.П., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні та
розпорядженні власністю шляхом
виселення, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 30 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 25 червня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із вищевказаним позовом, в
обґрунтування посилаючись на те, що на
підставі договору купівлі-продажу від
21 грудня 1972 року їй на праві власності
належить житловий будинок АДРЕСА_1. У
вказаному будинку зареєстровані
позивач, її дочка - ОСОБА_5 та онуки.
Позивач зазначала про те, що відповідач
не є членом її сім'ї, у будинок вселився
всупереч її волі. Крім того, ОСОБА_4 не
зареєстрований у спірному будинку, а
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. 18
квітня 2013 року зареєстровано шлюб між
дочкою позивачки - ОСОБА_5 та ОСОБА_4
Враховуючи викладене, позивач просила
усунути перешкоди в користуванні
будинком шляхом виселення з нього
ОСОБА_4 без надання іншого жилого
приміщення.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 30 квітня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 25 червня 2013 року, позов задоволено.
Виселено ОСОБА_4 з житлового будинку
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати вказані рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
і ухвалити нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судові рішення таким вимогам закону не
відповідають.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позову, з яким
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що ОСОБА_4 систематично порушує
правила співжиття, робить його
неможливим для проживання з ним інших
осіб в одному будинку, вчиняючи сварки
та створюючи конфліктні ситуації,
погрожує застосуванням фізичної сили,
чим позбавляє позивача як власника
спірного будинку на власний розсуд
володіти, користуватись та
розпоряджатись своїм майном, що
відповідно до вимог ст. 116 ЖК
Української РСР є підставою для
виселення відповідача. Крім того,
позивач згоди на вселення у спірний
будинок відповідача не надавала, отже,
відповідач вселений до будинку
всупереч вимогам ст. 156 ЖК Української
РСР, тому він підлягає виселенню із
спірного будинку без надання іншого
жилого приміщення.

Однак з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки суди
дійшли їх з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. При
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства.

Власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК
України).

Судами встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 21
грудня 1972 року ОСОБА_3 є власником
житлового будинку АДРЕСА_1.

У вказаному будинку зареєстровані
ОСОБА_3, її дочка - ОСОБА_5 та онуки.

Понад 10 років у спірному будинку
проживав ОСОБА_4 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української
РСР члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї.

18 квітня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4
зареєстрували шлюб.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку (ч. ч. 1, 2 ст. 109 ЖК Української
РСР).

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 116 ЖК
Української РСР якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 17 постанови від 12 квітня 1985
року № 2 «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» (зі змінами
та доповненнями), при вирішенні справ
про виселення на підставі ст. 116 ЖК
Української РСР осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Посилаючись в своєму рішенні на ст. 116
ЖК Української РСР, суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що
позивач у позові не посилався як на
підставу своїх вимог на ст. 116 ЖК
Української РСР, тому у порушення
положень ст. 11 ЦПК України під час
розгляду справи вийшов за межі
позовних вимог.

Апеляційний суд такі порушення суду
першої інстанції не усунув.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції, в порушення вимог ст.
ст. 213, 214 ЦПК України та апеляційний суд
у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК
України, перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду, на
вказані обставини справи та вимоги
закону уваги не звернули; належним
чином не перевірили, чи надавала
позивач згоду на вселення до будинку
відповідача; не звернули уваги, що
підстави позову визначає позивач і
такими є не норми матеріального права,
а обставини, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги; не з'ясували уваги, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги, та якими
доказами вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, тому передчасно дійшли
висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки допущенні судами порушення
норм матеріального та процесуального
права унеможливлюють встановлення
фактичних обставин справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, рішення суду першої інстанції
та ухвала апеляційного суду підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів cудової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 30 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 25 червня 2013
року скасувати, справу направити на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Г.В. Юровська

Судді:

В.П. Гончар

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

В.О. Савченко