Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №278/3524/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Грубіян
Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І.,
Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання
Капустинської Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
управління державної міграційної
служби у Житомирській області, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору на стороні
відповідачів ОСОБА_4, про усунення
перешкод у здійсненні права на
користування та розпорядження майном,
та за зустрічним позовом ОСОБА_2, яка
діє також в інтересах малолітнього
ОСОБА_3, до ОСОБА_1, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивачів
ОСОБА_4, служба у справах дітей
Житомирської районної державної
адміністрації, за участю прокурора
Житомирського району Житомирської
області, про визнання права на
проживання та користування жилим
приміщенням, за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Житомирського
районного суду Житомирської області
від 30 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з цим позовом. Зазначала, що вона
як власник будинку АДРЕСА_1 не може
користуватися ним, так як відповідачі
чинять перешкоди щодо користування та
розпорядження даним майном. Останні
проживають в даному будинку без її як
власника згоди та на підставі
договорів дарування, які визнанні
недійсними у судовому порядку. Договір
оренди даного житла між нею та
відповідачами не укладався.

За наведених обставин та після
зменшення позовних вимог, ОСОБА_1
просила усунути перешкоди у здійсненні
нею права користування та
розпорядження вказаним житловим
будинком та позбавити ОСОБА_2, що діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_3 права
користування цим житловим будинком.

ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3
подала зустрічну позовну заяву про
визнання права на проживання та
користування жилим будинком АДРЕСА_1.
Позовну заяву обґрунтовувала тим, що
вона вселилася до даного будинку зі
згоди його власника, тобто ОСОБА_1 та
чоловіка ОСОБА_4, як члена сім'ї
власника будинку. В даному будинку вона
проживає тривалий час, приймає участь у
витратах по його утриманню, вкладає
значні кошти у його відновлення. Також
там народився і проживає її малолітній
син ОСОБА_3. Тому вважає, що має право на
проживання в даному жилому приміщенні.

Рішенням Житомирського районного суду
Житомирської області від 30 квітня 2014
року в задоволенні обох позовів
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні первісного позову, ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу. Посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати рішення Житомирського
районного суду Житомирської області у
зазначеній частині та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким
задовольнити її позов в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що вона як власник
будинку має право розпоряджатися даним
будинком на свій розсуд. Проте
відповідачами чиняться їй перешкоди у
цьому. Вважає, що відповідачка ОСОБА_2 з
неповнолітнім сином ОСОБА_3 не має
права на проживання в будинку, оскільки
договори дарування будинку визнані
недійсними та остання не є членом її
сім'ї. Крім того, за ОСОБА_4, батьком
неповнолітнього ОСОБА_3, зареєстровано
право власності на 1/2 частину квартири
в АДРЕСА_1, де може проживати його
неповнолітній син. А тому задоволенням
її позову права неповнолітнього
ОСОБА_3 порушені не будуть.

Відтак вважає, що у суду були підстави
для задоволення її позову.

Заслухавши доводи осіб, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК - суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Стаття 47 Конституції України гарантує
кожному право на житло. Це право, як і
кожне інше, має цінність, якщо може бути
реалізовано.

Так, ОСОБА_1 звернувшись до суду з цим
позовом просила усунути перешкоди у
здійсненні її права користування та
розпорядження житловим будинком, що
належить їй на праві приватної
власності та позбавити відповідачів
права користування зазначеним
житловим будинком із зняттям з
реєстраційного обліку.

Вирішуючи спір у зазначеній частині
суд першої інстанції визнав, що
підстави для задоволення позову ОСОБА_1
відсутні.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
апеляційного суду, виходячи з
наступного.

Як встановив суд та вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником
жилого будинку АДРЕСА_1.

З дозволу останньої в даному будинку
тривалий період часу без реєстрації
проживає як член її сім'ї ОСОБА_4, котрий
являється її внуком. У 2007 році ОСОБА_4,
як член сім'ї власника будинку ОСОБА_1
та за згодою останньої вселив в займане
ним жиле приміщення свою дружину
ОСОБА_2, котра зареєструвалася в
будинку у 2010 році. З 2011 року з дня
народження в даному будинку проживає
та зареєстрований їх малолітній син
ОСОБА_3

Зазначені обставини фактично визнані
сторонами по справі. При цьому, факт
вселення в будинок ОСОБА_2 зі згоди його
власника ОСОБА_1 стороною позивача не
спростований та не оспорюється.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Аналогічні положення закону
закріплені в ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоча би ці порушення і не були поєднані
з позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Зокрема, статтею 16 ЦК України визначені
способи захисту цивільних прав та
інтересів. Проте їх зміст не містить
такого способу захисту як позбавлення
права користування житлом.

Разом з тим, згідно до ст.391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Обґрунтовуючи позовні вимоги
позивачка посилалася на те, що
відповідачами, а саме ОСОБА_2, (вимог до
ОСОБА_4 не заявлено) чиняться їй
перешкоди у розпорядженні та
користуванні будинком. Відповідачкою
ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_4 даний
факт заперечується.

На підтвердження факту створення
відповідачами перешкод у користуванні
належним їй будинком стороною позивача
надано акт комісії Сінгурівської
сільської ради Житомирського району
Житомирської області від 04.02.2014 року.
Проте, як правильно визнав суд першої
інстанції, зміст цього акту достовірно
не доводить вказаних позивачкою
обставин, а лише засвідчує факт, що на
момент прибуття комісії до будинку
даний будинок закритий на замки, а тому
потрапити до нього не можливо (а.с.102).

Інших доказів, які б підтверджували
факт створення позивачці
відповідачами перешкод у
розпорядженні та користуванні
належним їй будинком останньою суду не
надано.

Крім того, відповідно до ст.156 ЖК
України - члени сім'ї власника жилого
будинку, які проживають разом з ним у
будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про
порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку член його
сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно.

Оскільки відповідач за первісним
позовом ОСОБА_2 вселилася у спірний
будинок до свого чоловіка ОСОБА_4 за
згодою ОСОБА_1, тобто у займане ним жиле
приміщення, а неповнолітній їх син
ОСОБА_3 вселений в дане житло як до
своїх батьків, то відповідно до ст.156 ЖК
України ОСОБА_2 та неповнолітній син
ОСОБА_3 набули право користування даним
будинком. Втрата ними такого права
можлива лише з підстав, передбачених
законом, зокрема ч.2 ст.405 ЦК України, 71,
107 ЖК України.

Проте вимог із передбачених вище
підстав позивачкою у даній справі не
заявлено.

Також, матеріалами справи встановлено,
що 15.09.2009 року ОСОБА_1 вказаний житловий
будинок був подарований ОСОБА_4, а 14.07.2011
року ОСОБА_4 подарував цей же будинок
малолітньому сину ОСОБА_3 Судовими
рішеннями від 04.05.2012 року та 29.05.2013 року
вказані договори дарування визнані
недійсними. Проте ОСОБА_2 вселилася в
дане житло задовго до вчинення
зазначених правочинів, а відтак доводи
сторони позивача про втрату
відповідачкою права користування
будинком у зв'язку з визнанням
договорів дарування недійсними не
заслуговують на увагу.

Таким чином, доводи позивачки
викладені в апеляційній скарзі про те,
що ОСОБА_2 з неповнолітнім сином ОСОБА_3
не має права на проживання в будинку,
оскільки договори дарування будинку
визнані недійсними та остання не є
членом її сім'ї не ґрунтуються на
вимогах закону. Не заслуговують на
увагу і викладені в апеляційній скарзі
доводи позивачки про те, що
задоволенням її позову права
неповнолітнього ОСОБА_3 порушені не
будуть, так-як за ОСОБА_4, його батьком
зареєстровано право власності на 1/2
частину квартири в АДРЕСА_1, де може
проживати його неповнолітній син,
оскільки ці доводи не впливають на
правильність оскаржуваного рішення
суду.

Відтак, як правильно визнав суд першої
інстанції, вимоги позивачки ОСОБА_1 про
усунення перешкод у здійсненні її
права користування та розпорядження
належним їй житловим будинком та
позбавлення відповідачів права
користування ним із зняттям з
реєстрації є необґрунтованими і
підстави для задоволення позову
відсутні.

З врахуванням наведеного колегія
суддів вважає, що доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
норм матеріального права і порушення
норм процесуального права, які
передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування чи зміни
рішень.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні
первісного позову відповідає вимогам
закону і підстави для його зміни або
скасування та задоволення апеляційної
скарги відсутні.

В решті рішення суду не оскаржено, а
тому його правильність апеляційним
судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів апеляційного
суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 30 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді