АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И [1]

02 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Мазурик
О.Ф.,Росік Т.В.

при секретарі: Гура А.А..,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його
представника ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 квітня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3,третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору дарування,-

ВСТАНОВИЛА :

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 23.04.2014 року у
задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 та його представник за
договором про надання правової
допомоги ОСОБА_2 подали апеляційну
скаргу в якій, посилаючись на
неправильне застосування норм
процессуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи та помилковість висновків
суду, просили рішення суду скасувати і
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог у повному обсязі .

В судовому засіданні апелянти
апеляційну скаргу підтримали з
підстав, зазначених в ній.

Відповідачка апеляційну скаргу не
визнала, вважає, що спір вирішений
судом вірно. Зазначила, що батько та
мати виїздили на проживання до
Російської Федерації, тому батько
подарував їй 13 частину спірної
квартири, що відповідало його волі та
намірам. Її батьки є громадянами Росії
мають там житло, отримують пенсію.
Посилання позивача на те, що про
помилку в укладені у 1997 році договору
дарування він дізнався лише у 2013 році є
безпідставними.

Третя особа в судове засідання не
з'явилася, повідомлена належним чином,
про що свідчить зворотне поштове
повідомлення долучене до справи.

Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу за її відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обгрунтованість
постановленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовивши у задоволенні позову, суд
виходив з того, що договір дарування,
укладений між сторонами відповідає
вимогам закону і не може бути визнаний
недійсним з підстав зазначених у
позовній заяві.

Вказаний висновок суду ґрунтується на
вимогах закону, наданих суду та
досліджених у судовому засіданні
доказах, яким надана належна правова
оцінка і є правильним.

Як убачається з матеріалів справи і
встановлено судом позивач був
власником 13 частини квартири АДРЕСА_1
на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданного відділом
приватизації державної адміністрації
Шевченківського району м.Києва 30.12.1993
року, згідно розпорядження № 5892 від
29.12.1993 року та зареєстрованого в
Київському міському бюро технічної
інвентаризації 19.01.1994 року за № 2835.

27.08.1997 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3
прийняла в дар 13 частину квартири
АДРЕСА_1. Договір укладено в письмовій
формі, посвідчено нотаріально,
зареєстровано у БТІ ( а. с .5).

Правом власності є право особи на річ (
майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належать
права володіння, користування,
розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд і має право вчиняти
щодо свого майна будь - які дії, які не
суперечать закону.

Договір дарування укладений сторонами
з дотриманням вимог закону у письмовій
формі, посвідчений нотаріально, право
власності обдарованої зареєстроване у
БТІ.

В обгрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що він помилявся щодо
природи правочину, угода укладена в
наслідок помилки і є удаваною,
оскільки укладена без наміру створити
правові наслідки.

Виходячи з часу укладення договору
дарування суд обгрунтовано застосував
доспірних правовідносин Цивільний
кодекс УРСР в редакції 1963 року

Згідно ст.56 ЦК України(в редакції 1963
року) угода, укладена внаслідок
помилки, що має істотне значення, може
бути визнана недійсною за позовом
сторони, яка діяла під впливом помилки .

Проте, доказів в підтвердження доводів,
що помилка дійсно мала місце та мала
істотне значення на момент вчинення
правочину, як це передбачено ст.60 ЦПК
України, позивач не надав.

Та обставина, що він, подарувавши
квартиру, позбавлений можливості під
час перебування в Україні проживати в
ній, не свідчить про помилку щодо
укладеної угоди в розумінні ст.56 ЦК
України (в редакції 1963 року).

В позовній заяві позивач також
вказував , що при укладенні договору
він домовлявся з донькою щодо
утримання нею батьків та спільне
проживання у спірній квартирі й саме
тому помилково вчинив дарування.

Разом з тим, помилка в правовій природі
договору не свідчить про його
удаваність.

Відповідно до вимог ч.2 ст.58 ЦК України(в
редакції 1963 року), якщо угода вчинена з
метою приховати іншу угоду (удавана), то
застосовуються правила, які регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили. А тому такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним лише у тому разі, коли буде
встановлено, що правочин, який сторони
насправді вчинили, не відповідає
загальним вимогам, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Під час розгляду справи як у суді
першої інстанції, так і в апеляційній
інстанції не було встановлено, що
укладаючи договір дарування, сторони
мали намір, домовленість та бажання
приховати інший договір.

З огляду на таке, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
ОСОБА_1 був вільним у розпорядженні
своєю власністю, тобто 13 частиною
квартири АДРЕСА_1 та уклав договір
дарування у відповідності з вимогами
закону, що відповідало його
волевиявленню на час укладення
договору.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції вважає, що висновки суду
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Всі висновки суду першої інстанції
щодо пред'явлених у рамках даної справи
позовних вимог повно та послідовно
викладені у мотивувальній частині
оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування указаних висновків суду,
апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його
представника за договором про надання
правової допомоги ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23.04.2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення ,але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 761/28853/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 7609
/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Маліновська В.М.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Прокопчук Н.О.