Справа № 166/709/13-ц Провадження №
22-ц/773/868/14 Головуючий у 1 інстанції:
Свистун О.М. Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Грушицького А. І., Свистун О. В.,

при секретарі - Губарик К. А.,

з участю: прокурора - Романішиної
Т.Л.,

представника позивача -
Торбика О.С.,

представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
прокурора м. Луцька в інтересах держави
в особі Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та за зустрічним позовом ОСОБА_3, третя
особа на стороні позивача без
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_4, до Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» про визнання кредитного
договору недійсним, за апеляційною
скаргою відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Ратнівського районного суду
Волинської області від 10 квітня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

Прокурор м. Луцька звернувся до суду в
інтересах держави в особі публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» (далі - ПАТ КБ
«Державний ощадний банк України»,
позивач, банк) до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки. Позов обґрунтований тим, що
між сторонами було укладено кредитний
договір № 3509 від 15 листопада 2007 року, за
умовами якого банк надав позичальнику
кредит в розмірі 480 000 грн. зі сплатою 15 %
річних, строком до 14 листопада 2017 року.

В цей же день було укладено
тристоронній договір поруки № 3925 з
участю ОСОБА_4, банку та ОСОБА_3, за яким
ОСОБА_4 виступила в якості поручителя
за зобов'язаннями ОСОБА_3 по
зазначеному кредитному договору
(а.с.140-141 т.1).

В забезпечення виконання зобов'язань
позичальника за даним кредитним
договором між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4
було укладено договір іпотеки від 15
листопада 2007 року, згідно з яким
останньою передане в іпотеку належне
їй приміщення кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
що знаходиться на АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що відповідачі
належним чином не виконують своїх
зобов'язань за договорами кредиту та
поруки, в зв'язку з чим станом на 27
травня 2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 613 777,67 грн.
Просив у рахунок погашення кредитної
заборгованості звернути стягнення на
предмет іпотеки - будівлю кафе-бару
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1, загальною площею 311,3
кв. м., що належить на праві приватної
власності поручителю та іпотекодавцю
ОСОБА_4

16 червня 2013 року до суду із зустрічним
позовом до ПАТ «Державний ощадний банк
України » звернувся ОСОБА_3 з вимогою
про визнання кредитного договору № 3509
від 15.11.2007 року недійсним, оскільки
стверджував, що його не підписував,
кредитні кошти не отримував, договір
не виконував і тому нести
відповідальність за утворення
заборгованості не повинен.

Рішенням Ратнівського районного суду
Волинської області від 10 квітня 2014 року
позов прокурора м. Луцька в інтересах
держави в особі ПАТ «Державний ощадний
банк України » задоволено.

В рахунок погашення кредитної
заборгованості за укладеним між ПАТ
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_3 кредитним договором № 3509 від
15.11.2007 року в сумі 613 777,67 грн.
заборгованості, на підставі договору
іпотеки від 15.11.2007 р., реєстровий № 2730,
звернуто стягнення на предмет іпотеки -
будівлі кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
загальною площею 311,3 кв. м., що належить
на праві приватної власності ОСОБА_4,
шляхом продажу на прилюдних торгах за
початковою ціною на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій , однак
на рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, з наданням банку права на
отримання в установах, підприємствах,
організаціях, у тому числі в органах
технічної інвентаризації, Державної
реєстраційної служби України,
нотаріату, документів, необхідних для
продажу іпотечного майна.

Стягнуто з відповідачів на користь
держави по 3068,88 грн. судових витрат з
кожного.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 про визнання кредитного
договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали
апеляційні скарги, в яких, покликаючись
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи, та
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, просили його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні первісного позову
відмовити, а позовні вимоги за
зустрічним позовом задовольнити
повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційні
скарги відповідачів підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відхилення
зустрічних позовних вимог та
задоволення первісних вимог, не взявши
до уваги висновки
судово-почеркознавчих експертиз і
спростувавши їх іншими доказами , суд
першої інстанції виходив з того, що
кредитний договір є дійсним , оскільки
ОСОБА_3 був обізнаним про укладення
такого договору і не оскаржив його, і
відповідно, оскільки відповідач
ОСОБА_3 не виконує свої зобов'язання за
кредитним договором, банк має право
задовольнити свої вимоги шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення суду першої інстанції таким
вимогам не відповідає, тому підлягає
скасуванню.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, вимог ЦК
України та інших актів цивільного
законодавства.

За правилами ст. 527 ЦК України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

За змістом ч.1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Отже підставою для звернення стягнення
на предмет іпотеки є порушення
зобов'язань з боку боржника.

Нормами статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною першою ст.215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Із роз'яснень, висловлених у п.14
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого Суду України від
30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» вбачається, що при
вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (ст.215, 1048-1052,
1054-1055), ст.ст. 18-19 Закону України «Про
захист прав споживачів».

До матеріалів справи на
підтвердження позовних вимог в
інтересах банку прокурор надав
кредитний договір № 3509 від 15 листопада
2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк
України» і ОСОБА_3, та стверджував, що на
підставі цього договору останньому
було надано на споживчі потреби
кредитні грошові кошти в сумі 480 000 грн.
зі сплатою 14,5% річних з кінцевим
терміном повернення не пізніше 14
листопада 2017 року.

В судових засіданнях відповідачі
категорично заперечували проти того,
що між ОСОБА_3 і ПАТ «Державний ощадний
банк України» було укладено зазначений
кредитний договір, посилаючись на
висновки проведених в суді першої
інстанції почеркознавчих експертиз.
Однак суд критично оцінив висновки
почеркознавчих експертиз, призначених
судом, посилаючись на те, що ОСОБА_4 як
майновий поручитель ОСОБА_3 свого
підпису не оспорювала та здійснювались
погашення заборгованості за даним
кредитним договором.

Стороною позивача також
стверджувалось, що відповідачем
протягом 2009-2011 років та в січні 2012 року
частково погашався кредит , що видно із
заяв на переказ готівки та
перерахувань із поточного рахунку
ОСОБА_4

Однак, як вбачається з висновку
судово-почеркознавчої експертизи №2346
від 25.09.2013 року, підписи від імені
ОСОБА_3 у спірному кредитному договорі
та заявах на переказ готівки виконані
не ним, а іншою особою.

Підтвердженням того, що відповідач
ОСОБА_3 не підписував договір поруки
від 15.11.2007 року № 3925, кредитну заявку,
заяву на добровільне страхування та
повідомлення про умови кредитування
від 12.11.2007 року є висновок
судово-почеркознавчої експертизи № 1205
від 27.02.2014 року .

Сторони в судовому засіданні не
заперечили щодо надходження коштів з
особистого рахунку ОСОБА_4 на погашення
кредитного боргу, однак відповідач
ОСОБА_3 до вказаних перерахувань не має
жодного відношення і такі дії не
свідчать про визнання ним боргу або
дійсності кредитного договору.

В суді встановлено,що за зверненням ПАТ
«Державний ощадний банк України» 08.10.2013
року внесено відомості за фактом
підробки невстановленою особою
підпису в оспорюваному кредитному
договорі від 15.11.2007 року до Єдиного
реєстру досудових розслідувань, що
підтверджено відповідним витягом з
реєстру.

Посилання на обізнаність відповідача
про факт укладення на його ім'я
спірного договору спростовується тим,
що докази про надсилання вимог банку на
ім'я ОСОБА_3 рекомендованими листами не
свідчать про отримання їх ним особисто.
З рішення Камінь-Каширського районного
суду Волинської області від 29 вересня
2010 року видно, що шлюб між
відповідачами був розірваний, сторони
не проживали разом з 2008 року. Із
квитанцій про направлення
рекомендованого листа з повідомленням
із вимогою банку в графі отримувач
вказано лише «ОСОБА_4» без зазначення
ініціалів, тому посилання на такі
докази як на беззаперечні є
безпідставним.

Згідно з ч.2 ст. 59 ЦК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до п.12 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» порушення
вимог закону щодо укладення правочину
в письмовій формі є підставою для
визнання його недійсним лише в разі,
коли це прямо передбачено законом,
зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118
ЦК тощо. За змістом абзацу другого
частини першої статті 218 ЦК не може
доводитися свідченням свідків не лише
заперечення факту вчинення правочину
або оспорювання окремих його частин, а
й факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.
Випадки, коли свідчення свідків
допускаються як засіб доказування
факту вчинення правочину, у ЦК
визначені прямо (частина друга статті
937, частина третя статті 949 ЦК).

В судовому засіданні не здобуто жодних
належних та допустимих доказів того, що
відповідачем ОСОБА_3 проявлено
волевиявлення на підписання
кредитного договору, отримано кредитні
кошти та особисто вчинялись будь-які
дії щодо погашення кредитної
заборгованості.

Не погоджуючись із висновком суду
першої інстанції, колегія суддів бере
до уваги висновки експертиз, якими
підтверджено, що ОСОБА_3 не підписував
спірний договір та інші документи на
його виконання, а відтак, не було
дотримано загальних вимог, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, встановлених ст. 203 ЦК
України.

Отже, зустрічний позов підлягає до
задоволення і кредитний договір №3509
від 15.11.2007 року слід визнати недійсним.

На забезпечення кредитного договору 15
листопада 2007 року між банком та ОСОБА_4
було укладено договір іпотеки,
предметом якого є приміщення кафе-бару
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 ( а.с. 16-18).

Також позов обґрунтовувався тим, що між
ВАТ «Державний ощадний банк України»,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір
поруки, за яким ОСОБА_4 взяла на себе
зобов'язання відповідати перед банком
за зобов'язаннями відповідача за
вказаним кредитним договором (а. с.
140-141).

У зв'язку з неналежним виконанням умов
кредитного договору, утворилася
заборгованість, яка станом на 27 травня
2013 року складала 613777 грн. 67 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України
недійсне зобов'язання не підлягає
забезпеченню. Недійсність основного
зобов'язання (вимоги) спричиняє
недійсність правочину щодо його
забезпечення, якщо інше не встановлено
цим Кодексом.

Отже, первісний позов про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
визнаним недійсним кредитним
договором не підлягає до задоволення.

20 червня 2013 року до суду першої
інстанції банком подано заяву про
накладення арешту на предмет іпотеки,
відповідно до ч.2 ст. 1057-1 ЦК України.

За положеннями ч.ч.1-4 ст.1057-1 ЦК України у
разі визнання недійсним кредитного
договору суд за заявою сторони в
обов'язковому порядку застосовує
наслідки недійсності правочину,
передбачені частиною першою статті 216
цього Кодексу, та визначає грошову
суму, яка має бути повернута
кредитодавцю.

Визнаючи недійсним кредитний договір,
у якому виконання зобов'язання
позичальника забезпечено заставою
майна позичальника або поручителя, суд
за заявою кредитодавця накладає на
таке майно арешт. Арешт на майно
підлягає зняттю, якщо протягом 30 днів з
дня набрання законної сили рішенням
суду про визнання недійсним кредитного
договору кошти у розмірі, визначеному
судом, будуть повернуті кредитодавцю.
Якщо у зазначений строк зобов'язання
повернути кошти не виконано,
кредитодавець має право звернутися до
суду з позовом про звернення стягнення
на арештоване майно. Арешт на майно,
накладений відповідно до частини
другої цієї статті, підлягає зняттю
після виконання зобов'язання повернути
кредитодавцю кошти у розмірі,
визначеному судом.

Відповідно до ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

П.2 ч. 5 ст.216 ЦК України визначено, що суд
може застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину з власної
ініціативи.

Апеляційним судом встановлено, що при
укладенні кредитного договору № 3509 від
15 листопада 2007 року в ОСОБА_3 було
відсутнє вільне волевиявлення на його
укладення, зокрема позичальник
вказаного договору не підписував,
договір не був спрямований на реальне
настання правових наслідків,
обумовлених цим договором.

Банком не доведено отримання
відповідачем коштів у сумі, яка
передбачена кредитним договором від 15
листопада 2007 року, і користування
боржником коштами за спірним
договором, тобто суд не може
застосувати реституцію, згідно норми
ст. 1057-1 ЦК України, на які посилався
банк у своїй заяві, тому у задоволенні
вказаної заяви слід відмовити.

Таким чином, колегія суддів приходить
до переконання, що у зв'язку з
порушенням судом першої інстанції норм
матеріального права, неповнотою
з'ясування обставин, які мають значення
для справи, та невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи, згідно зі статтею 309 ЦПК України
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
в даній справі про відмову в первісному
позові про звернення стягнення на
предмет іпотеки та про задоволення
зустрічного - про визнання кредитного
договору недійсним.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3
та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ратнівського районного суду
Волинської області від 10 квітня 2014 року
в даній справі скасувати та ухвалити
нове рішення.

В позові прокурора м. Луцька в
інтересах держави в особі Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про звернення стягнення на предмет
іпотеки відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» про
визнання кредитного договору
недійсним задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір №
3509, укладений 15 листопада 2007 року між
відкритим акціонерним товариством
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді