Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1599/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Адаменко І. М.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

01.07.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів -
Гайсюка О.В., Фомічова С.Є.,

за
участю секретаря - Савченко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
відділу державної виконавчої служби
Бобринецького районного управління
юстиції, ОСОБА_4 про визнання права
власності на майно, звільнення його
з-під арешту за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Бобринецького
районного суду Кіровоградської
області від 6 березня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

25 листопада 2013 року ОСОБА_2
звернулася з вказаним позовом до
ОСОБА_3, відділу державної виконавчої
служби Бобринецького районного
управління юстиції, ОСОБА_4 про
визнання права власності на 2/3 частини
коштів на рахунку, який відкрито у ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» і належить
ОСОБА_3, звільнення з-під арешту та
виключення з акту опису та арешту майна
2/3 частин цих коштів обґрунтовуючи їх
тим, що з ОСОБА_3 вона перебуває з 1992
року у зареєстрованому шлюбі та від
якого має двох повнолітніх дочок, які
не працюють та яких вони утримують. У
період шлюбу вони з відповідачем на
ім'я останнього відкрили рахунок
НОМЕР_1 у ВАТ "Райффайзен Банк Аваль",
кошти на якому у розмірі 72075 грн. 94 коп. є
їх спільною сумісною власністю.

Рішенням Бобринецького районного
суду Кіровоградської області від 6
березня 2014 року позов задоволено
частково. Суд визнав за ОСОБА_2 право
власності на 2/3 частини коштів, що
знаходяться на рахунку НОМЕР_1,
відкритому 4 листопада 2009 року у
акціонерному товаристві "Райффайзен
Банк Аваль" на ім'я ОСОБА_3 станом на 14
лютого 2014р. в сумі 72075 грн. 94 коп.,
вирішив звільнити з-під арешту,
накладеного постановою державного
виконавця державної виконавчої служби
Бобринецького управління юстиції від 25
травня 2012 року, 2/3 частини коштів, які
належать на праві власності ОСОБА_2, та
містяться на рахунку НОМЕР_1 відкритому
04.11.2009 року у акціонерному товаристві
"Райффайзен Банк Аваль" на ім'я ОСОБА_3
станом на 14 лютого 2014 року в сумі 72075
грн. 94 коп.

Додатковим рішенням цього ж суду від
29 квітня 2014 року вирішено питання
розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду
від 6 березня 2014 року, відповідач ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу в якій просить
скасувати це рішення в частині
задоволення позовних вимог і відмовити
в задоволенні позову. Апеляційну
скаргу обґрунтовано тим, що суд
допустив суттєві порушення норм
матеріального і процесуального права
під час розгляду справи. Суд не
врахував, що кошти, які знаходяться на
рахунку не являються спільною
власністю подружжя так, як набуті
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 від
здійснення ним господарської
діяльності. Суд не мотивував своє
рішення відступом від принципу
рівності часток подружжя. З пояснень
позивача в судовому засіданні
вбачається, що вони з чоловіком
припинили спільне проживання у січні
2010 року, а тому суд мав встановити, яка
саме частина коштів може бути визнана
спільною сумісною власністю подружжя.

Письмові заперечення на апеляційну
скаргу або ж заяв про приєднання до
апеляційної скарги від інших осіб, які
беруть участь у справі не надходило.

Відповідач ОСОБА_4 особисто в
судове засідання не з'явився.

Його представник, ОСОБА_6,
апеляційну скаргу підтримав повністю.

Інші особи, які беруть участь у
справі, повідомленні про час та місце
розгляду справи, в судове засідання не
з'явилися.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції встановив і
матеріалами справи підтверджується, що
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 15 жовтня 1983 року
перебувають у зареєстрованому шлюбі.

4 листопада 2009 року між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та приватним
підприємцем ОСОБА_3 укладено договір
банківського рахунку НОМЕР_1.

Станом на 14 лютого 2014 року на
вказаному банківському рахунку
обліковуються кошти в сумі 72075 грн. 94
коп.

21 травня 2012 року постановою
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Бобринецького РУЮ, на виконання
рішення Бобринецького районного суду
Кіровоградської області від про
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
317807 грн. 35 коп. боргу та 2823 грн. судових
витрат і 94 грн. 10 коп. судового збору,
відкрито виконавче провадження №32666685.

Постановою державного виконавця
від 25 травня 2012 року у вказаному
виконавчому провадженні накладено
арешт на кошти боржника ОСОБА_3, в тому
числі й на ті, які містяться на рахунку
НОМЕР_1 в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції дійшов висновку про
те, що вказані кошти є об'єктом права
спільної сумісної власністю подружжя
ОСОБА_3, як набуті в період шлюбу, та
розділені між ними за взаємною згодою,
а саме: ОСОБА_2 - 2/3 частини коштів на
рахунку, а ОСОБА_3 - 1/3 частина,
відповідно до досягнутої між ними
домовленості.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна так, як суд дійшов
їх з порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Проте оскаржуване рішення не
відповідає цим вимогам закону.

Статтею 57 СК України передбачено
правові підстави визначення майна, що є
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка, а статтею 61 цього ж Кодексу
визначено об'єкти права спільної
сумісної власності.

Відносини стосовно майна фізичної
особи - підприємця регулюються нормами
ЦК України, ГК України та Закону
України «Про підприємництво».

Відповідно до ч. 2 ст. 52 ЦК України
фізична особа - підприємець, яка
перебуває у шлюбі, відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
особистим майном і часткою у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка належатиме їй при поділі цього
майна.

На підставі цього положення, а
також норм ст. ст. 57, 60, 61 СК України
Верховний Суд України в постанові від 2
жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13,
предметом перегляду у якій було
застосування касаційним судом ст.ст. 57,
60, 61, 65 СК України при визначенні
правового режиму майна, набутого під
час шлюбу одним із подружжя - фізичною
особою - підприємцем, Суд дійшов
висновку про те, що майно фізичної
особи - підприємця не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.
Інший з подружжя має право тільки на
частку одержаних доходів від цієї
діяльності.

Аналогічна правова позиція
сформульована Пленумом Верховного
Суду України в п. 29 постанови від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ майна подружжя»
згідно якої, відповідно до положень ст.
57, 61 СК України та ст. 52 ЦК України майно
фізичної особи - підприємця не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Інший із подружжя має право
тільки на частку одержаних доходів від
цієї діяльності.

Посилання суду першої інстанції на
рішення Конституційного Суду України
від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за
конституційним зверненням приватного
підприємства «ІКІО» щодо офіційного
тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК
України при вирішенні питання відносно
правового режиму майна фізичної особи -
підприємця не спростовує зазначених
висновків, оскільки в цьому рішенні
мова йде виключно про статутний
капітал та майно приватного
підприємства, сформовані за рахунок
спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічного висновку дійшов
Верховний Суд України у постанові від 2
жовтня 2013 року у праві № 6-79цс13.

На підставі ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК
України, при вирішенні спору суд першої
інстанції мав врахувати вказані
висновки Верховного Суду України та
відповідно до приписів ст.ст. 212, 214 ЦПК
України дослідити факт реєстрації
ОСОБА_3, як фізичної особи - підприємця,
які саме кошти зберігаються на рахунку
відкритому в банківській установі та
джерело їх походження.

Як вбачається з відомостей Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців (Т. ІІ а.с. 42,
43), ОСОБА_3, відповідач по справі,
зареєстрований, як фізична
особа-підприємець з 2 жовтня 2000 року та
станом на час розгляду справи свою
підприємницьку діяльність не припинив,
хоча з 6 серпня 2012 року і перебуває у
процесі припинення підприємницької
діяльності.

Договір банківського рахунку
НОМЕР_1 від 4 листопада 2009 року
укладений між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_3, як підприємцем.

Згідно відомостей виписки по
рахунку НОМЕР_1 (Т. І а.с. 166 - 195), який
належить ФОП ОСОБА_3, за період з 1 січня
2009 року по 31 грудня 2009 року кошти на
рахунок надходили від контрагентів за
надані послуги комбайну, згідно
виставлених рахунків, орендної плати,
державні дотації та торгова виручка.

Вказані кошти використовувалися
ФОП ОСОБА_3 для сплати податків і
зборів, закупівлю товарів і послуг.

У зв'язку з цим колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області вважає, що спірні кошти на
рахунку належать особисто фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_3 та якими він
несе відповідальність за своїми
зобов'язаннями, в тому числі перед
ОСОБА_4

Позивач не надала жодного доказу,
який би вказував на те, що вказані кошти
набуті не у зв'язку із здійсненням
ОСОБА_3 підприємницької діяльності та
належать їм спільно.

Крім того, під час розгляду справи
позивач не змінювала підстав або
предмету пред'явленого позову та не
просила визнати за нею право на частину
доходів ОСОБА_3, отриманих ним від його
підприємницької діяльності, які можуть
являтися їх спільною сумісною
власністю.

Безпідставним є посилання суду на
розподіл спірних коштів між ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 на підставі досягнутої між ними
домовленості.

По-перше, як зазначалося вище,
позивач не довела факт належність
спірного майна подружжю на праві
спільної сумісної власності.

По-друге, відповідно до . 1 ст. 64 СК
України, дружина та чоловік мають право
на укладення між собою усіх договорів,
які не заборонені законом, як щодо
майна, що є їхньою особистою приватною
власністю, так і щодо майна, яке є
об'єктом права спільною сумісною
власності подружжя.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. Дружина і чоловік
мають право розділити майно за
взаємною згодою.

Однак у справі відсутні допустимі
докази укладення між подружжям угоди
щодо поділу будь-якого їх спільного
майна.

Неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права привело до
ухвалення неправильного рішення, що
відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
являється підставою для скасування
такого рішення і ухвалення нового
рішення.

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту

Оскільки позивач не довела, що кошти,
на які накладено арешт державним
виконавцем, належить їй, а не
боржникові - ФОП ОСОБА_3, то у суду не
було підстав для задоволення позову
про визнання права власності на
частину цих коштів і зняття з них
арешту.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Рішення Бобринецького районного
суду Кіровоградської області від 6
березня 2014 року скасувати і ухвалити
нове рішення.

Відмовити повністю в задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, відділу
державної виконавчої служби
Бобринецького районного управління
юстиції, ОСОБА_4 про визнання права
власності на 2/3 частини коштів, які
знаходяться на рахунку, звільнення їх
з-під арешту.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: