Справа № 199/4581/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

14 липня 2014 року
Амур-Нижньодніпровський районний суд
міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Коломієць Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду
м.Дніпропетровська цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про стягнення з нього
заборгованості за договором позики. У
підтвердження своїх позовних вимог
зазначає, що між ним та відповідачем
було укладено договір позики на суму
160000 грн. На підтвердження договору
позики, відповідач надав йому розписку,
у якій зобов'язався повернути борг
частково, а саме: в строк до 10.04.2014 року -
40000 грн., до 10.10.2014 року - 40000 грн., до 10.04.2015
року - 40000 грн., до 10.04.2015 року - 40000 грн.
Однак вказані кошти відповідач не
повертає. На прохання позивача про
добровільну сплату заборгованості
ніяким чином не відреагував. У зв'язку з
цим, позивач просить стягнути з
відповідача всю суму боргу в розмірі
160000 грн., 3 % річних - 154,52 грн., суму
інфляції у розмірі 1320,00 грн., а також
судовий збір по справі.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
просив їх задовольнити, надав
пояснення аналогічні викладеним у
позові.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні проти позову
заперечували в повному обсязі,
зазначили, що 08 жовтня 2013 року мати
ОСОБА_3 подарувала відповідачу 20/100
частин домоволодіння АДРЕСА_1 та
земельну ділянку, на якій розташована
нерухомість. А батько ОСОБА_4 наполіг та
тому, щоб він написав на ім'я брата -
позивача по справі ОСОБА_1 розписку про
зобов'язання виплатити йому 160000 грн.
або без цього він не надасть згоду на
укладання договору дарування
спільного майна подружжя. Однак
фактично гроші за розпискою не
передавались.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши докази в їх
сукупності, суд вважає, що заявлені
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 жовтня 2013 року
мати сторін по справі, ОСОБА_3,
відповідно до нотаріально посвідчених
договорів дарування подарувала
відповідачу по справі 20/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну
ділянку за ті є ж адресою. 08 жовтня 2013
року відповідач по справі надав
позивачу розписку, в якій зазначив, що
він зобов'язується виплатити суму в
розмірі 160000 грн. позивачу по справі у
зв'язку з оформленням договору
дарування вказаного майна, вказана
сума повинна була відповідачем
виплачуватись частинами по 40000 грн. до
10.10.2015 року. Дані обставини були визнані
сторонами по справі, а тому в силу ст. 61
ЦПК України доказуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно положень ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором

Однак, як було встановлено в судовому
засіданні, грошові кошти в розмірі 160000
грн. фактично по вказаному договору
позики передані не були, позивачем
також даний факт належними та
допустимими доказаними не доведений,
розписка не містить даних щодо
отримання зазначеної суми
відповідачем від позивача, а тому
договір позики є таким, що неукладений
між сторонами, і зобов'язання, які
виникли між сторонами на підставі
укладеної розписки від 08 жовтня 2013
року, не мають тотожної правової
основи з нормами ст. 1049 ЦК України.

Крім того, не підлягають і застосуванню
вимоги ст. 1053 ЦК України, відповідно до
якої за домовленістю сторін борг, що
виник із договорів купівлі-продажу,
найму майна або з іншої підстави, може
бути замінений позиковим
зобов'язанням, оскільки зобов'язання мж
сторонами виникли на підставі
нікчемного правочину, який не створює
юридичних наслідків для сторін
відповідно до вимог ст. ст. 215,216 ЦК
України.

У зв'язку з цим, суд вважає, що позовні
вимоги позивача щодо стягнення з
відповідача боргу за договором позики
в розмірі 160000 грн., 3 % річних - 154,52 грн.,
суму інфляції у розмірі 1320,00 грн., а
також судового збору, задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 77,84,88 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд,
-

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики,-
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Амур-Нижньодніпровський
районний суд м. Дніпропетровська
шляхом подачі у десятиденний строк з
дня його проголошення апеляційної
скарги.

Суддя: