Справа № 206/5571/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

24 червня 2014 року Самарський районний
суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді:
Маймур Г.Я.

за участю секретаря
Сіянко Ю.С.

позивача:
ОСОБА_1,

представника позивача:
ОСОБА_2

відповідача:
ОСОБА_3

представників відповідачів
ОСОБА_4

ОСОБА_5

третьої особи
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог Товариства з
обмеженою відповідальністю
агропромисловий комплекс «Самара» про
визнання договору недійсним у частині,
визнання права власності на ? частку у
праві спільної часткової власності та
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ОСОБА_8, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог ОСОБА_6 про визнання
договору про розподіл майна частково
недійсним, суд -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013р. ОСОБА_1 звернулася до суду
із позовом до ОСОБА_3, за участю третьої
особи без самостійних вимог ТОВ АК
«Самара» про визнання договору
купівлі-продажу будівлі магазину,
розташованого за адресою:
м.Дніпропетровськ, АДРЕСА_1,
укладенного 29 жовтня 2004р. між
Товариством із обмеженою
відповідальністю агропромисловий
комплекс «Самара» та ОСОБА_3,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, недійсним
у частині зазначення одноосібним
покупцем ОСОБА_3, визнання ОСОБА_1
співпокупцем за договором
купівлі-продажу будівлі магазину,
розташованого за адресою:
м.Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, укладеного
29 жовтня 2004р. між Товариством із
обмеженою відповідальністю
агропромисловий комплекс «Самара» та
ОСОБА_3. та визнання за ОСОБА_1 права
власності на ? частку у праві спільної
часткової власності нежитлової
будівлі, що знаходиться за адресою:
м.Дніпропетровськ, АДРЕСА_1.

Також, у квітні 2014р. ОСОБА_1 звернулася
до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_8,
за участю третьої особи без
самостійних вимог ОСОБА_6, про визнання
договору про виділення із спільної
сумісної власності прав особистої
власності на майно, укладеного 3
березня 2005р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 В,
посвідченого державним нотаріусом
першої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори, зареєстрованого
в реєстрі за №4-516 - недійсним у частині
зазначення в абзаці 1 п.2 договору як
предмету розподілу нежитлової будівлі
магазину літ.А-1, А'-1 поз.І, 1-11, загальною
площею 173,3 кв.м, з огорожею №1-3, мостіння
І, за адресою: м. Дніпропетровськ,
АДРЕСА_1, недійсним у частині
зазначення в абз.1 п.3 договору умов про
перехід в особисту приватну власність
ОСОБА_3 нежитлової будівлі магазину за
адресою: АДРЕСА_1, оцінкою 30тис.грн, з
усіма обов'язками, які надані цим
договором покупцеві.

Даний позов, відповідно до ухвали суду
від 25 квітня 2014р. був об'єднаний із
первісним позовом, оскільки позовні
вимоги між тими же сторонами.

У своїх позовних вимогах з урахуванням
уточнених вимог позивач зазначила, що
приблизно із середини 1995р. до початку
2013р. вона перебувала у ділових
відносинах на партнерських засадах із
ОСОБА_3 - сумісно займалися
підприємницькою діяльністю, вкладаючи
у рівних частинах грошові кошти для
придбання товару та для подальшої його
реалізації, а також в наступному
розподіляючи отримані прибутки у
рівних частках - по ? частці прибутку
кожній .

В 2000р. вона та відповідач на засадах
рівності вкладів і часток у прибутку
відкрили ще два магазини з продажу
будівельних матеріалів на АДРЕСА_1 та
на АДРЕСА_2 у м.Дніпропетровську,
використовуючи для цього приміщення,
орендовані у ТОВ АПК «Самара» на
підставі договорів із директором
ОСОБА_11 Згодом, на тих же умовах, були
відкриті магазини з продажу
будівельних матеріалів на АДРЕСА_3

На початку жовтня 2004р. ОСОБА_11 -
представник власника приміщення,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1
повідомив про те, що вона та відповідач
мають звільнити орендоване приміщення
магазину або придбати його у власність
найближчим часом.

Оголошена продавцем вартість
приміщення складала 30тис.грн. Між нею
та ОСОБА_3 була досягнута домовленість
із продавцем щодо розстрочення
розрахунку на наступних умовах:
покупці сплачують перший внесок в
момент укладення договору у розмірі
5тис.грн, а залишок суми в розмірі
25тис.грн. сплачують протягом 5 місяців.
Попередньо вони домовилися із
продавцем здійснити укладення
договору купівлі-продажу та його
нотаріальне посвідчення 1 листопада
2004р.

29 жовтня 2004р. відповідач повідомила про
те, що вона в цей день одноосібно
уклала договір купівлі-продажу
приміщення магазину з ТОВ АПК «Самара»,
виступивши самостійно в якості
покупця. Належні їй грошові кошти у
розмірі 2500грн. відповідач також
використала для оплати за приміщення
магазину як належні їй особисто.

Відповідачем було запропоновано їй
здійснювати оплату за приміщення
магазину у розстрочку, у зв'язку з чим
відповідач взяла на себе зобов'язання
відразу після виникнення у неї права
власності на спірне приміщення
магазину - вчинити правочин,
спрямований на документальне
оформлення за нею частки у праві
спільної сумісної власності на
приміщення магазину.

З 29 жовтня 2004р. нею із відповідачем
розпочато фактичне спільне
використання спірного приміщення
магазину як фактичні покупці, а не
орендарі, на засадах рівності їхніх
прав та обов'язків щодо користування
зазначеним майном, зобов'язань щодо
утримання такого майна, а також
дотримуючись принципу рівності часток
при розподілі отриманих прибутків.
Подальші розрахунки із продавцем, ТОВ
АПК «Самара», здійснювалися нею та
відповідачем ОСОБА_3 за рахунок
спільних коштів, які були отримані ними
як прибуток від продажу будівельних
матеріалів. Остаточний розрахунок з
продавцем за приміщення магазину
відбувся лише у 2006р.

Приблизно в середині 2010р. вона із
відповідачем домовилась про
документальне оформлення за нею ?
частки у праві власності на спірний
магазин.

У 2013р. відповідач відмовилася вчиняти
будь-які дії, спрямовані на
документальне оформлення за нею частки
у праві спільної сумісної власності на
приміщення магазину, оскільки з
бізнесом вона в подальшому впорається
самостійно та її участь уже не
потрібна.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просила визнати договір
куплі-продажі будівлі магазину,
укладений 29 жовтня 2004 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю Агропромисловий
комплекс «Самара» та ОСОБА_3,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрованого в реєстрі за №4492 -
недійсним у частині зазначення
одноосібним покупцем ОСОБА_3 та визнати
її ,ОСОБА_18, співпокупцем за договором
купівлі-продажу будівлі магазину,
укладеного 29 жовтня 2004р. між
Товариством з обмеженою
відповідальністю агропромислового
комплексу «Самара» та ОСОБА_3,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 та визнати
за нею право власності на ? частку у
праві спільної часткової власності
нежитлової будівлі, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та судові витрати
покласти на відповідача.

25 квітня 2014р. ОСОБА_1 також звернулася
із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_8, третя
особа без самостійних вимог ОСОБА_6, про
визнання договору частково не дійсним.
Позивач посилалась на те, що вона є
співпокупцем спірного магазину з 2004р. В
лютому 2013р. при розгляді цивільної
справи їй стало відомо про те, що 3
березня 2005р. між відповідачкою та
ОСОБА_8 було укладено договір про
виділення із спільної сумісної
власності прав особистої власності на
майно. Згідно абз.1 п.2 зазначеного
Договору від 3.03.05р., сторони «…за час
спільного проживання набули у спільну
сумісну власність таке майно:
нежитлову будівлю магазину літ.А-1, А'-1
поз.І, 1-11, загальною площею 173,3кв.м, з
огорожею №1-3, мостіння І, за адресою:
м.Дніпропетровськ, АДРЕСА_1», що
суперечить інтересам позивача,
оскільки його укладено без врахування
моїх майнових прав на приміщення
магазину, розташованого по АДРЕСА_1 у
м.Дніпропетровську, чим порушено її
право власності, оскільки під час
нотаріального посвідчення сторони
свідомо приховали від нотаріуса наявні
фактичні обставини, які полягають у
належності їй ? частки у праві
власності на спірний магазин.

Позивачка просила визнати договір при
виділення із спільної сумісної
власності прав особистої власності на
майно, укладений 3 березня 2005р. між
ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідчений
державним нотаріусом першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Фаст Л.Д,
зареєстрований в реєстрі за №4-516 -
недійсним у частині зазначення в
абзаці 1 пункту 2 договору як предмету
розподілу нежитлову будівлю магазину
літ.А-1, А'-1 поз.I, 1-11, загальною площею
173,3кв.м., з загорожею №1-3, мостіння I, за
адресою: АДРЕСА_1, а також недійсним у
частині зазначення в абзаці 1 пункту 3
договору умов про перехід в особисту
приватну власність ОСОБА_3 нежитлової
будівлі магазину за адресою:
м.Дніпропетровськ, АДРЕСА_1 оцінкою
30тис.грн. з усіма обов'язками які надані
цим договором покупцеві.

У судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали
та в обґрунтування позовних вимог
пояснили, що доказами є
правовстановлюючий документ на
магазин, документи господарської
діяльності та показання свідків про
роботу позивачки в магазині.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник
заперечували проти задоволення
позовів по суті та пояснили, що
необхідно застосувати вимоги ст.257 ЦК
України, оскільки строк позовної
давності минув і позивач не зазначила
поважних причин для його поновлення.
Початок строку давності із 2004р. А у 2005р.
було розірвано шлюб із ОСОБА_8 і в
результаті розподілу майна їй було
виділено магазин. ОСОБА_13 знала про
розподіл майна і передачу їй по
договору розподілу магазину. Але тоді у
неї ніяких претензій не було. ЇЇ
колишній чоловік ОСОБА_8. був
бізнесменом та із його допомогою вона
займалася бізнесом. У неї були дружні
стосунки із позивачкою і вона
допомагала позивачці будівельними
матеріалами та давала в борг кошти для
будівництва будинку. Позивачка коштів
у покупку магазину не вкладала і мала
борги перед нею. 14 березня 2000р. вона
була зареєстрована як фізична
особа-підприємець. ОСОБА_13 ніколи не
мала такого статусу. Ніяких свідків при
укладені договору купівлі-продажу
магазину не було. Домовленості про
набуття сумісної власності не було. А
також не було ніякої спільної
господарської та підприємницької
діяльності. ОСОБА_13 не сплачувала
кошти в розмірі 12 вартості магазину та
не приймала участі у фінансуванні
бізнесу. У ОСОБА_13 немає ніяких доказів
про сплату ТОВ АПК «Самара» будь-яких
коштів при здійсненні правочину
купівлі-продажу магазину. У 2010р, будучи
у скрутному матеріальному становищі і
плануючи відчуження магазину, вона
замовила у БТІ 2 примірника технічного
паспорту, а оригінал технічного
паспорту зберігався вдома.

Представник відповідача ОСОБА_8
підтримав його позовні вимоги.

Представник третьої особи-1 - ТОВ АПК
"Самара" проти позову заперечувала і
пояснила, що позовні вимоги ОСОБА_13 є
необґрунтованими, нічим не
підтвердженими, такими що суперечать
вимогам чинного законодавства і не
підлягають задоволенню, оскільки саме
відповідачем до 31 березня 2005р. було
перераховано на поточний рахунок кошти
за магазин. Всі істотні умови договору
сторонами були виконані.

Третя особа ОСОБА_6 без самостійних
вимог позовні вимоги ОСОБА_13 підтримав.

Вислухавши сторони, їх представників,
третіх осіб та їх представників,
свідків і дослідивши докази що в
матеріалах справи, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 14
березня 2000р. відповідачка ОСОБА_3 була
зареєстрована як фізична
особа-підприємець і займалася
підприємницькою діяльністю, що
підтверджується витягом із РПОФОП від
14 березня 2000р.

1 квітня 2001р. між ТОВ АПК «Самара» та ПП
«ОСОБА_3» було укладено договір оренди
приміщення магазину, розташованого по
АДРЕСА_1 у м.Дніпропетровську(т.2 а.с.49-50).

Сторони, позивач та відповідач,
проживали по сусідству і між ними
склалися дружні стосунки.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2004р. між
ТОВ АПК «Самара» та відповідачкою
ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу будівлі магазину, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1, який
відповідно до витягу № 7211119 від 11.05.2005р.
КП «Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації» про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, зареєстрований за відповідачем
(т.1 а.с.10-11).

Відповідно до п.4 договору, 5тис.грн.
було перераховано відповідачем на
поточній рахунок третьої особи при
підписанні договору, а залишок в сумі
25тис.грн. відповідач зобов'язалася
перерахувати до 31.03.2005р. Сума вартості
будівлі магазину була сплачена
відповідачем у повному обсязі. Сторони
по договору засвідчили, що у тексті
договору зафіксовано усі істотні
умови, що стосуються купівлі-продажу
будівлі магазину (п. 7 договору).

При цьому на звороті самого договору
керівником ТОВ АПК «Самара» зазначено,
що 31.03.2005 р. відбулася повна сплата
вартості майна за договором.

Відповідач ОСОБА_3 є фізичною особою
підприємцем, відповідно до витягу із
ЕДРПОФОП з 14.03.2000р.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити
Цивільному Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним - ст. 204 ЦК України.

Відповідно до ст. 209 ЦК України,
правочин, який вчинений у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню лише у випадках,
встановлених законом або домовленістю
сторін. Нотаріальне посвідчення
правочину здійснюється нотаріусом або
іншою посадовою особою, яка відповідно
до закону має право на вчинення такої
нотаріальної дії, шляхом вчинення на
документі, в якому викладено текст
правочину, посвідчувального напису.
Нотаріальне посвідчення може бути
вчинене на тексті лише такого
правочину, який відповідає загальним
вимогам, встановленим статтею 203 цього
Кодексу.

Як зазначено у ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Однак, як було зазначено вище, в момент
укладення між відповідачем ОСОБА_3 та
третьою особою, продавцем за договором,
сторонами було додержано всіх
необхідних встановлених законом умов
щодо його укладення. Тим більше, всі
умови договору були виконані сторонами
у повному обсязі, що підтверджує
реальність наслідків укладення такого
договору.

Таким чином, відсутні підстави для
визнання договору недійсним та
відсутні докази недійсності такого
правочину тобто укладеного договору
купівлі-продажу будівлі магазину.

Позивач звернулася до суду із вимогою
про визнання її співпокупцем за
договором купівлі-продажу будівлі
магазину від 29.10.2004р. та визнання за нею
права власності на ? частки у праві
спільної часткової власності
нежитлової будівлі - приміщення
магазину.

Згідно ст.355 ЦК України майно, що є у
власності двох або більше осіб,
співвласників, належить їм на праві
спільної власності - спільне майно.
Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Право
спільної власності виникає з підстав,
не заборонених законом. Спільна
власність вважається частковою, якщо
договором або законом не встановлена
спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Позивачем не надано жодного доказу про
сплату ТОВ АПК «Самара» чи ОСОБА_3 при
здійсненні правочину купівлі-продажу
якої-небудь суми з метою придбання
вказаного майна та набуття статусу
співпокупця і власника. Також не надано
доказів, щодо спільної діяльності.

Надані позивачем журнали внутрішнього
обліку щодо господарської діяльності
магазину з 2005 по 2011роки, які на думку
позивача мають доказове значення
відносно фактів спільного ведення між
позивачем та відповідачем
господарської діяльності на
партнерських засадах на умовах
рівності часток прибутку не є
належними, оскільки вони не доказують
спільної діяльності між позивачем та
відповідачем на партнерських
відносинах та вони оформлені у вигляді
чернеток і це не є встановлена у
магазині звітність. Окрім того,
журнали, надані позивачем як докази,
ніяк не підписані та немає достовірних
даних про те, що вони є належністю
спірного магазину. А також записи в них
значаться лише із грудня 2005р, тобто
через 9 місяців після оформлення
договору купівлі-продажу будівлі
магазину.

Аналізуючи показання свідків суд
вважає що показання свідків
відповідача узгоджуються із
письмовими доказами, а саме:

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що давно знає
ОСОБА_3 та її колишнього чоловіка
ОСОБА_8 Він їй говорив що купив
додатковий дохід - магазин. А в 2004р. їй
стало відомо, що подружжя ОСОБА_8
розлучаються. ОСОБА_8 сказав, що не
залишить ОСОБА_3 без куска хліба та
житла. При розподілі сумісного майна
він віддав їй магазин і квартиру.

Із показань свідка ОСОБА_15 вбачається,
що їй відомо, що чоловік ОСОБА_16 ОСОБА_8
займався бізнесом. Він завозив цемент,
а ОСОБА_3 - продавала. Потім на сімейні
кошти вони купили магазин і оформили
його на ОСОБА_3 За рахунок продажі
цементу купити магазин було неможливо.
ОСОБА_13 не була в трудових відносинах
із ОСОБА_3, а тільки допомагала у
магазині. А ОСОБА_3 допомагала ОСОБА_13
грошима та будівельними матеріалами.

Свідок ОСОБА_17 підтвердив, що ОСОБА_13 не
мала ніякого відношення до бізнесу
ОСОБА_8. Він знає ОСОБА_8 як бізнесмена,
але ніколи не чув що ОСОБА_18 в долі в
його бізнесі. Він купляв в магазині у
ОСОБА_3 будівельні матеріали, і бачив що
ОСОБА_13 продавцем не працювала.

ОСОБА_19 як свідок показала, що ніяких
спільних справ у ОСОБА_3 із ОСОБА_13 не
було. Про розподіл майна між подружжям
ОСОБА_13 знала і бачила.

Із показань ОСОБА_20 вбачається, що
ОСОБА_13 не була працевлаштована у
ОСОБА_3 Йому відомо, що фінансовий стан
ОСОБА_8 дозволяв їм купити магазин, а
фінансовий стан ОСОБА_13 відрізнявся.
При розлученні ОСОБА_8 залишив ОСОБА_3
магазин і квартиру.

Свідок ОСОБА_21 дав аналогічні
показання, а також пояснив, що у 2006р.
вони із відповідачкою розписалися. Із
того часу і по 2013р. він в магазині був
майже кожен день. ОСОБА_13 за проханням
часто прибирала в магазині.

Показання свідків позивача не
узгоджуються з іншими доказами і не
спростовують їх.

Свідок ОСОБА_1 - син позивачки, ОСОБА_22 -
невістка, ОСОБА_23 - сваха, ОСОБА_24 - тітка
невістки, а ОСОБА_25 - чоловік, а тому суд
вважає їх заінтересованими особами в
результаті розгляду справи. Всім іншим
свідкам позивача відомо про обставини
справи зі слів самої ОСОБА_18, а тому суд
не може прийняти їх до уваги.

Окрім того, на роз'яснення суду щодо
належних доказів про купівлю магазину,
надання коштів для цього, домовленості
із відповідачкою, фінансування
бізнесу та господарські операції,
позивачка не змогла надати.

Те, що сторони в 90-х роках до покупки
магазину вдвох займалися реалізацією
цементу, не свідчить про наявність
сумісної власності на магазин
будівельних матеріалів.

Посилання позивача на Акти перевірки
ВАТ «Дніпрогаз» за 2002, 2005 та 2007роки і на
те, що вона їх підписала як представник
підприємства, не є доказом того, що
позивач являється співпокупцем та
власницею 12 частини спірного магазину.

Також позивач не змогла пояснити суду,
чому вона вважаючи себе співвласницею
магазину з 2004р. не зареєстрована як
підприємець майже протягом 10 років.

Таким чином, позовні вимоги позивача,
щодо визнання договору купівлі-продажу
від 29 жовтня 2004р. між ТОВ АК «Самара» та
ОСОБА_3 недійсним у частині зазначення
одноосібним покупцем ОСОБА_3, визнання
ОСОБА_1 співпокупцем за даним договором
купівлі-продажу та визнання за ОСОБА_1
права власності на ? частку у праві
спільної часткової власності
нежитлової будівлі, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 є не обґрунтованими та
безпідставними.

Також, матеріалами справи встановлено,
що 26.01.2005р. відділом РАГС Самарського
районного управління юстиції м.
Дніпропетровська було вчинено запис №
18 про розірвання шлюбу відповідачів
тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини: навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо, самостійного заробітку чи доходу.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, ще
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. Дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою.
Договір про поділ житлового будинку,
квартири, іншого нерухомого майна, а
також про виділ нерухомого майна
дружині, чоловікові зі складу усього
майна подружжя має бути нотаріально
посвідчений.

Із матеріалів цивільної справи
вбачається, із 1982р. по 2005р, відповідач
та ОСОБА_8 перебували в шлюбі. А при
розірвані шлюбу у 2005р. розділили
сумісно набуте майно в тому числі і
магазин, оформлений під час шлюбу на
відповідача, що належав їм на праві
спільної сумісної власності. Оскільки
між ними було досягнуто згоди, то вони
прийняли рішення про розподіл сумісно
нажитого майна та уклали у нотаріуса
договір про виділення прав особистої
власності кожного із подружжя.

При посвідченні вищевказаного
договору державним нотаріусом було
перевірено та встановлено
правомірність володіння, наявність
обмежень, обтяжень вказаного майна та
можливість порушення прав третіх осіб
на момент укладення договору про
розподіл майна подружжя.
Пересвідчившись у відсутності
будь-яких перешкод та перевіривши
правовстановлюючі документи на майно,
нотаріусом було посвідчено вказаний
договір.

Таким чином, суд вважає, що відповідачі
правомірно поділили майно та в
законному порядку кожен окремо набув в
особисту приватну власність певне
майно згідно умов оспорюваного
договору. А відповідач ОСОБА_3
одноособово набула право власності на
вказаний магазин.

Враховуючи вищевикладене, відсутні
підстави для задоволення і позовних
вимог позивача, щодо визнання договору
про виділення із спільної сумісної
власності прав особистої власності на
майно, укладеного 3 березня 2005р. між
ОСОБА_8 та ОСОБА_3 - недійсним. ОСОБА_8 сам
включив в розподіл майна магазин. Ці
обставини в судовому засіданні
підтвердили свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_14
Також відповідач сам у нотаріуса
підписав договір про розподіл майна,
нажитого під час шлюбу і не заперечував
що добровільно його підписав. Ніяких
доказів недійсності вказаного
договору чи впливу на волевиявлення
ОСОБА_8 при розподілі майна не
встановлено.

Окрім того, позивачем пропущено строк
позовної давності для пред»явлення
таких вимог.

Позивач в судовому засіданні пояснила,
що про порушення свого права як
співпокупця магазину вона взнала у
2013р. при розгляді цієї справи .

Відповідач та її представник
стверджували про пропущення позивачем
строку позовної давності, прохали
застосувати строк позовної давності,
посилаючись на відсутність даних про
поважність причин пропуску.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна
давність це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачу було відомо про оформлення
договору купівлі-продажу з 2005р, але
позовних вимог відповідачам вона не
заявляла, а звернулася в суд лише 12
серпня 2013р. і поважних причин пропуску
строку не навела.

Показання свідків позивача щодо строку
суд також не приймає до уваги із
наведених вище підстав.

Суд вважає, що позивач, будучи в дружніх
стосунках із відповідачем знала про
обставини оформлення договору
купівлі-продажу магазину з 2004р.і сама
про це пояснювала в судовому засіданні.

Твердження позивача та її представника
про порушення її права у 2013р. нічим в
судовому засіданні не підтверджено.

Посилання позивача на те, що у неї були
дружні стосунки із відповідачем і вона
їй довіряла, суд не може прийняти до
уваги, оскільки зазначені обставини не
є поважною причиною щодо не укладення
угоди, договору купівлі-продажу
магазину, у встановленому законом
порядку.

Щодо договору розподілу майна між
подружжям, то строк позовної давності
позивачем також пропущено без поважних
причин. Зазначені обставини
підтверджені наведеними в рішенні
доказами, а також показаннями свідка
ОСОБА_19, яка пояснила, що їй відомо що
ОСОБА_13 знала все в сім»ї ОСОБА_8, знала
вона і про розподіл майна і про договір
розподілу посвідченого нотаріусом.. В
той день вона і ОСОБА_13 були у ОСОБА_3,
підтримували її, оскільки вона була не
задоволена розподілом із-за поганого
стану квартири, яка їй досталась згідно
договору про розподіл майна.

Суд вважає показання свідка ОСОБА_19
достовірними, оскільки вони
узгоджуються із іншими доказами та
матеріалами справи.

Даючи правову оцінку дослідженим в
судовому засіданні доказам, суд
приходить до висновку, що строк
позовної давності позивачем пропущено
без поважних причин.

У зв'язку із такими обставинами, вимоги
позивача задоволенню не підлягають.

Що стосується судових витрат, то
відповідач просила їх не стягувати.

Керуючись ст.ст. 203, 204, 209, 215, 355, ч.1 ст.356,
256, 257, 261 ЦК України, ч.1 ст.60, ст.69 СК
України, ст.ст.4, 8, 10, 11, 18, 57 60, 88, 208, 209, 212,
215, 218, 224, 225 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_3, за участю
третьої особи без самостійних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю Агропромисловий
комплекс «Самара» про визнання
договору недійсним у частині, визнання
права власності на ? частку у праві
спільної часткової власності про
визнання договору купівлі-продажу
будівлі магазину, розташованого за
адресою: м.Дніпропетровськ, АДРЕСА_1,
укладеного 29 жовтня 2004р. між
Товариством з обмеженою
відповідальністю агропромисловий
комплекс «Самара» та ОСОБА_3,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу, недійсним та у
частині зазначення одним покупцем
ОСОБА_3 та визнання ОСОБА_1 спів
покупцем за договором купівлі-продажу
вказаної будівлі магазину,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
укладеного 29 жовтня 2004р. між
Товариством із обмеженою
відповідальністю Агропромисловий
комплекс «Самара» та ОСОБА_3 і визнання
за ОСОБА_1 права власності на ? частку у
праві спільної часткової власності
нежитлової будівлі, магазину, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а
також за позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_8, за
участю третьої особи без самостійних
вимог, ОСОБА_6, про визнання договору
про виділення із спільної сумісної
власності прав приватної власності на
майно, укладеного 3 березня 2005р. між
ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідченого
державним нотаріусом першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори та визнання
недійсним договору про розподіл майна
на 12 частку магазину, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 - відмовити в повному
обсязі .

За клопотанням відповідача ОСОБА_3
судові витрати із позивача ОСОБА_13 не
стягувати.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом десяти днів
з дня його проголошення через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська до Апеляційного суду
Дніпропетровської області.

С У Д Д Я :