Справа № 366/1508/14-ц
Провадження № 2/366/253/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 липня 2014 року
смт.
Іванків

Іванківський районний суд Київської
області у складі: головуючого судді
Слободян Н.П., при секретарі
Мартовицькій Н.Є., з участю
представників позивачки ОСОБА_1,
ОСОБА_2, представника відповідача
Потієнка В.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в смт. Іванків
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
Іванківської селищної ради Київської
області, комісії з питань поновлення
прав реабілітованих Іванківської
районної ради, комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Київської обласної ради про визнання
права власності,-

встановив:

Позивачка звернулася в суд із
позовом до Іванківської селищної ради
Київської області про визнання права
власності.

Свій позов мотивувала тим, що її батьку
(ОСОБА_5) колись належав будинок, у якому
на даний час знаходиться Іванківська
селищна рада. Будинок мав реєстрацію та
інші документи, які втрачені і поновити
їх неможливо. Єдиний доказ - Витяг № 3 з
рішення Комісії з питань поновлення
прав реабілітованих. Документів, які б
прямо вказували на право власності
ОСОБА_5 немає, як немає їх і у
відповідача (селищної ради),
посилаючись на ст. 387 ЦК України, яка
регламентує право власника на
витребовування майна із чужого
незаконного володіння, ст. 392 ЦК
України, яка передбачає право на
пред'явлення позову про визнання права
власності, ст. 5 Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні», ст. 1213 ЦК України,
позивачка просила визнати за нею право
власності на будинок з перебудовою за
адресою АДРЕСА_1.

У судовому засіданні
представники позивача позов
підтримали у повному обсязі,
посилаючись на те, що під час
розкуркулення у 1930 році у ОСОБА_5
(батька позивачки) було вилучено
будинок. Наявність такого майна у
ОСОБА_5 на час розкуркулення
підтверджують архівною довідкою.
Представники позивачки стверджують, що
це саме будинок, який на даний час має
адресу АДРЕСА_1, у якому розміщується
Іванківська селищна рада. Документів,
які б підтверджували право власності
ОСОБА_5 на цей будинок немає. Немає
документів на право власності і у
селищної ради. Підтвердженням того, що
було вилучено саме цей будинок
вважають зазначене у рішенні Комісії з
питань поновлення прав реабілітованих
Київської обласної ради від 28.02.1994 року
№ 17, прийнятому за скаргою ОСОБА_4 З
призначеною комісією компенсацією не
згодні. Її не отримували. Рішення
Комісії з питань поновлення прав
реабілітованих Київської обласної
ради не оскаржували до суду, і не
оскаржують на даний час. Вважають, що за
позивачкою слід визнати право
власності на зазначений будинок.

Представник відповідача ( Іванківської
селищної ради) Потієнко В.В. у судовому
засіданні позов не визнав і просить в
його задоволенні відмовити, оскільки
він безпідставний, не ґрунтується на
законі. Крім того, звернувся із
клопотанням про застосування строків
позовної давності звернення до суду.

Представники залучених до участі у
справі комісій з питань поновлення
прав реабілітованих Іванківської
районної ради та Київської обласної
ради у судове засідання не з*явились.
Про день і час слухання справи
повідомлені вчасно, належним чином.
Про причини неявки суд не повідомили.
Письмових пояснень чи заперечень щодо
позовних вимог до суду не направили.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що в задоволенні позову слід
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, був
батьком позивачки - ОСОБА_4, що
підтверджується свідоцтвом про її
народження серії НОМЕР_1 та свідоцтвом
про її одруження серії НОМЕР_2.

ОСОБА_5 помер. Цей факт просила
встановити ОСОБА_4 у справі № 366/3023/13-ц.
Рішенням Іванківського районного суду
від 09.12.2013 року у вказаній справі
ОСОБА_5, 1894 р.н. оголошено померлим. На
підставі цього рішення відділом РАЦС
РС Іванківського МРУЮ у Київській
області було видано Свідоцтво про
смерть ОСОБА_5 серії НОМЕР_3, де
зазначено датою смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 у
віці 119 років, тобто після оголошення
судом ОСОБА_5 померлим і набрання
рішенням законної сили. У судовому
засіданні представник позивача
(ОСОБА_2) зазначив, що фактично ОСОБА_5
помер значно раніше, точної дати і
місця смерті ніхто не знає: він не
повернувся з місць позбавлення волі
після засудження у 1937 році.

Рішенням комісії з питань поновлення
прав реабілітованих Іванківської
районної ради народних депутатів № 7
від 29.11.1993 року «Про виплату грошових
компенсацій прямим спадкоємцям першої
черги ОСОБА_5» за заявою дружини ОСОБА_5
- ОСОБА_7 було встановлено факт його
розкуркулення, та прийнято рішення про
виплату за рахунок місцевого бюджету
фінансовим відділом районної ради по
пред'явленні свідоцтва про спадщину
прямим спадкоємцям першої черги
компенсації в сумі 15 мінімальних
заробітних плат. Слід зазначити, що у
рішенні вказано, що комісія встановила:
«ОСОБА_5 проживав з сім'єю в смт.
Іванків. По матеріалах перевірки
Іванківським РВВС та по архівній
довідці № 885 від 2.11.1993 року ОСОБА_5 був
розкуркулений. При цьому у нього було
вилучено: будівлі, майно. Вилучене не
збереглося».

В архівній довідці № 161/04-23 від 01.10.2013
року зазначено майнове становище сім'ї.
Дослівно: «землі - 30га, дім, сарай, клуня,
20 корів, 6 коней, мав кустарне шкіряне
виробництво. Доля майна: розкуркулений
у 1930 році».

Не погоджуючись із рішенням комісії,
ОСОБА_4 оскаржила це рішення до Комісії
з питань поновлення прав
реабілітованих Київської обласної
ради народних депутатів, яка, за
результатами розгляду скарги,
погодилась з рішенням Комісії
Іванківської районної ради, як таким,
що прийнято відповідно до діючого
законодавства, що підтверджується
витягом з рішення від 28.02.1994 року № 17.

Матеріали справи, яка розглядалась
комісіями, не збереглися.

З рішення комісії з поновлення прав
реабілітованих Іванківської районної
ради від 29.11.1993 року вбачається, що
майно, яке було вилучене у ОСОБА_5 під
час розкуркулення не збереглося, і в
порядку виплати компенсації вирішено
виплатити 15 мінімальних заробітних
плат спадкоємцям першої черги по
пред'явленню свідоцтва про спадщину.

Як встановлено у судовому засіданні,
сума нарахованої компенсації за
конфісковане майно спадкоємцями
ОСОБА_5 отримана не була через її
невідповідність та не значимість на
думку останніх, а також у зв'язку з тим,
що не змогли у нотаріуса отримати
свідоцтво про право на спадщину, хоча
постанови про відмову у вчиненні
нотаріальної дії вони не мають, що
підтвердили представники позивачки і в
судовому засіданні.

Із встановлених судом обставин
вбачається, що спір між сторонами виник
з приводу повернення вилученої
будівлі і регулюється нормами Закону
України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні», де в
преамбулі зазначено, що «цим Законом
ліквідуються наслідки беззаконня,
допущені з політичних мотивів до
громадян України, поновлюються їх
права, встановлюються компенсація за
незаконні репресії та пільги
реабілітованим». Тобто Закон містить
спеціальні норми, якими регулюються
питання виплати компенсації,
повернення майна або відшкодування
його вартості реабілітованим
громадянам та їх спадкоємцям.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» вилучені будівлі
та інше майно по можливості (якщо
будинок незайнятий, а майно збереглося)
повертаються реабілітованому або його
спадкоємцям натурою. При відсутності
такої можливості заявнику
відшкодовується вартість будівель та
майна. Заяви про компенсацію та
повернення майна подаються не
пізніше трьох років з моменту набрання
чинності цим Законом або з дня
одержання особою довідки про
реабілітацію згідно з цим Законом.
Порядок виплати компенсації,
повернення майна або відшкодування
його вартості реабілітованим
регулюється Положенням,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України. Ця ж норма закріплена у п.6
Положення про порядок виплати грошової
компенсації, повернення майна або
відшкодування його вартості
реабілітованим громадянам або їхнім
спадкоємцям, затвердженим постановою
КМ УРСР № 48 від 24.06.1991 року.

Ст. 9 цього ж Закону встановлено, що
вирішення питань, пов'язаних з
встановленням факту розкуркулювання,
адміністративного виселення, з
відшкодуванням матеріальних збитків,
поновленням трудових, житлових,
пенсійних та інших прав громадян,
реабілітованих відповідно до цього
Закону, покладено на обласні, міські і
районні Ради народних депутатів. З
цією метою Ради народних депутатів
мали утворити штатні комісії,
положення про які затверджується
Кабінетом Міністрів України.

Позивач ставить питання визнання
права власності на будинок з добудовою,
який знаходиться в АДРЕСА_1, де на даний
час розміщується Іванківська селищна
рада. Фактично ж мова йде про
повернення майна спадкоємцю ОСОБА_5, у
якого у 1930 році під час розкуркулення
було відібрано будинок , який
знаходився в смт. Іванків. При цьому
позивачкою та її представниками суду
не надано жодного доказу, який би
підтверджував, що цим будинком є саме
спірний: той, де на даний час
розміщується Іванківська селищна рада
і знаходиться в АДРЕСА_1. Єдиний
документ, яким позивачка та її
представники обґрунтовують позовні
вимоги є витяг з рішення Комісії з
питань поновлення прав реабілітованих
Київської обласної ради народних
депутатів № 17 від 28.02.1994 року, і який
трактується ними як визнання факту
належності ОСОБА_5 саме будинку, де
розміщується селищна рада.

Вивчення цього документу
свідчить про те, що позивачка невірно
трактує викладене у цьому рішенні.
Зокрема, у абзаці першому, де
констатовано факт відібрання
житлового будинку, худоби,
сільгоспінвентаря, зазначено, дослівно
«житловий будинок, у якому
розміщується Іванківська селищна Рада
народних депутатів і на який претендує
заявниця, за час експлуатації був
реконструйований, в т.ч. добудований
зал засідань і веранда, проводились
поточні ремонти». Жодним чином мова не
йде про визнання того, що
реконструйований будинок раніше
належав саме ОСОБА_5 Лише зазначено, що
заявниця (ОСОБА_4) на нього претендує.

Представникам позивачки під час
судового засідання неодноразово судом
роз'яснювались вимоги ст. 60 ЦПК України
про обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог. Проте, жодного
доказу, який би беззаперечно доводив,
що будинок, у якому на даний час
знаходиться Іванківська селищна рада
та відібраний у ОСОБА_5 будинок у 1930
році є одним і тим же, суду не надано.

Згідно з інформаційною довідкою з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого
майна відомості щодо спірного будинку
(АДРЕСА_1) у цьому реєстрі відсутні.

До компетенції Комісії
законодавчо віднесено визначення
складу майна, яке підлягає поверненню
реабілітованому або його спадкоємцям
і встановлення його вартості, на
підставі документів про вилучення і
реалізацію майна, одержуваних з
архівів та інших установ.

Як зазначено у рішенні Комісії
Іванківської районної ради від 29.11.1993
року № 7 «вилучене не збереглося, тому,
керуючись п.18 зазначеного вище
Положення, яким передбачено, що «у разі
коли неможливо повернути майно або
відшкодувати його вартість у порядку,
передбаченому пунктами 12 і 15 цього
Положення, реабілітованим на сім'ю
виплачується грошова компенсація у
розмірі до 15 мінімальних заробітних
плат», спадкоємцям ОСОБА_5 вирішено
виплатити максимальну суму, яка
передбачена у таких випадках - 15
мінімальних заробітних плат.

Судом встановлено, що відповідачем
(комісією з питань поновлення прав
реабілітованих Іванківської районної
ради) вчинено всі дії, пов'язані з
нарахуванням позивачці компенсації
вартості конфіскованого майна та
можливості повернення майна, у
відповідності до Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» та Положення про
порядок виплати грошової компенсації,
повернення майна або відшкодування
його вартості реабілітованим
громадянам або їхнім спадкоємцям,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 24.04.1991 року №48, з
наступними змінами та доповненнями,
внесеними постановою Кабінету
Міністрів України від 18 лютого 1993 р.
№112.

Рішення, прийняте Комісією з питань
поновлення прав реабілітованих
Київської обласної ради народних
депутатів від 22.03.1994 року, яка
погодилась з попереднім рішенням
комісії Іванківської районної ради, до
суду не оскаржувалось, хоча і
роз'яснювалось право на це. Протягом 20
років позивачка цим правом не
скористувалась, і не оскаржує його і
під час слухання даної справи.

Заяву представника відповідачів
про застосування позовної давності суд
приймає до уваги, і вважає її доводи
обґрунтованими. Однак, оскільки для
задоволення позовних вимог суд не
вбачає підстав, що є самостійною
підставою для відмови у позові, то у
застосуванні позовної давності немає
потреби (абзац 3 п.11 Постанови Пленуму
ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове
рішення у цивільній справі»).

Посилання позивачки та її
представників на Цивільний кодекс
України 2004 року є некоректним, оскільки
правовідносини, які виникли з підстав
реабілітації гр. ОСОБА_5, встановлення
факту розкуркулення, повернення
відібраного майна, виникли до введення
його в дію, а акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі (ст.5 ЦК України).

На підставі викладеного, ст.58
Конституції України, ст.ст.5, 9 Закону
України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні»,
Положення про порядок виплати грошової
компенсації, повернення майна або
відшкодування його вартості
реабілітованим громадянам або їхнім
спадкоємцям, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 24.04.1991
року №48, з наступними змінами та
доповненнями, внесеними постановою
Кабінету Міністрів України від 18
лютого 1993 р. №112, керуючись ст.ст.10, 11, 57,
60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку на
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не було скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Київської області протягом 10 днів з
дня його проголошення через
Іванківський районний суд Київської
області .

Суддя: