АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5582/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шабанов А. М. Доповідач -
Свистунова О.В.Категорія 81
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 08 травня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
ОСОБА_4 про визнання договору удаваним,
-

В С Т А Н О
В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області з позовом до
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
ОСОБА_4 про визнання договору удаваним.

В обґрунтування своїх вимог
зазначив, що 22 лютого 2001 року між ним та
ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,2060 кв.м., розташованої на
території Новоолександрівської
сільської ради Дніпропетровського
району в АДРЕСА_1, який посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за № 762.
Відповідно до умов вказаного договору
купівлі-продажу ОСОБА_3 продала, а
ОСОБА_2 купив зазначену вище земельну
ділянку, сплативши за неї обумовлену
сторонами вартість у сумі 5 497 грн.
Відповідачка у справі мати позивача.
Однак, фактично, укладена між сторонами
угода мала ознаки односторонньої,
оскільки вона наділяла обов»язком лише
продавця передати майно, оплата якого в
дійсності не передбачалась та взагалі
не здійснювалась.

Оскільки, договір купівлі-продажу
земельної ділянки, який посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 762,
такий, що є удаваним, просив суд винести
рішення, яким визнати вищевказаний
договір купівлі-продажу - договором
дарування, а тому, просив суд визнати
укладений 22.02.2001 року саме договором
дарування вказаної земельної ділянки
між ним та відповідачкою.

Рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 08 травня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було
відмовлено у зв»язку зі спливом
позовної давності.

Не погодившись із зазначеним
рішенням, позивач ОСОБА_2 звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду та постановити
нове рішення про задоволення його
позовних вимог, посилаючись на те, що
судом першої інстанції порушені норми
матеріального та процесуального права,
а також неповно з'ясовані обставини, що
мають значення для справи.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з наступних підстав.

Згідно п.2. ч.1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог .

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, ухваленим на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2. постанови "Про судове рішення у
цивільній справі" № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК
України, а також правильно витлумачив
ці норми. Якщо спірні правовідносини не
врегульовані законом, суд застосовує
закон, що регулює подібні за змістом
відносини (аналогія закону), а за
відсутності такого - суд виходить із
загальних засад законодавства
(аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Оскаржуване судове рішення цим
вимогам не відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення,
суд першої інстанції, виходив із того,
що договір купівлі-продажу вказаного
майна був вчинений для приховання
договору дарування. При цьому, суд
послався на положення ст. 235 ЦК України.

Колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції, оскільки вони не
відповідають вимогам закону та
фактичним обставинам справи виходячи з
наступного .

Відповідно до п.4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України (в
редакції 2004 року) цей Кодекс
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов»язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Крім того, в п.9 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України від 16
січня 2003 року зазначено, що до
договорів, які були укладені до 01 січня
2004 року і продовжують діяти після
набрання чинності ЦК, застосовуються
правила цього Кодексу щодо підстав,
порядку і наслідків зміни або
розірвання договорів окремих видів
незалежно від дати їх укладення.

Зі змісту договору
купівлі-продажу від 22.02.2001 року та
матеріалів справи вбачається, що цей
договір укладено до 01 січня 2004 року і що
зобов'язання за ним повністю виконані
сторонами у договорі, а тому, до спірних
правовідносин, необхідно застосувати
норми Цивільного кодексу УРСР.

Зокрема ст. 153 ЦК (у редакції 1963
року) передбачає, що договір вважається
укладеним, коли між сторонами в повній
у належних випадках формі досягнуто
згоди по всіх істотних умовах.
Істотними є ті умови договору, які
визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, щодо яких за заявою
однієї зі сторін повинно бути
досягнуто згоди.

На час укладання спірного
договору - 22.02.2001 року, сторони у справі
досягли згоди з усіх істотних умов,
зазначений договір було нотаріально
посвідчено та зареєстровано, однак, в
ході розгляду справи позивач та
відповідачка зазначали, що оспорюваний
правочин було вчинено сторонами для
приховування іншого правочину, який
вони насправді вчинили. Відповідно,
саме з часу укладення вказаного
договору, позивачу було відомо про
дійсні наміри щодо вказаного
правочину.

Статтею 71 ЦК УРСР (1963 року)
передбачений загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якого порушено у три роки.

Позивач звернувся із зазначеним
позовом у січні 2014 року.

Оскільки, до спірних
правовідносин слід застосовувати
Цивільний кодекс УРСР (у редакції 1963
року), відповідно, до даного спору слід
застосовувати і ст. 75 ЦК УРСР 1963 року,
згідно з якою, суд застосовує позовну
давність незалежно від заяви сторін
про це. Оскільки, позивач та відповідач
не заявляли клопотання про
«поновлення» позовної давності,
колегія суддів вважає за необхідне
застосувати позовну давність до
зазначених правовідносин та відмовити
у задоволенні позовних вимог у зв»язку
зі спливом позовної давності.

Ураховуючи, що суд першої
інстанції належним чином не визначився
з характером спірних правовідносин та
норм права, які підлягають
застосуванню, не дотримався норм
процесуального права, що призвели до
неможливості встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи,
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції - скасуванню з ухваленням
нового рішення.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 303,307,309,315,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 08 травня 2014 року -
скасувати.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 - відмовити.
Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді