Справа № 351/3190/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1219/2014
Головуючий у 1 інстанції Калиновський
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Матківського
Р.Й.

суддів Ковалюка Я.Ю.,
Шишка А.І.

секретаря Капущак С.В.

з участю апелянта ОСОБА_2 та його
представника - ОСОБА_3, представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, представника
Видинівської сільської ради - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_7, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на спадкове майно та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
Видинівської сільської ради про
визнання права власності на спадкове
майно, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Снятинського районного суду
від 15 квітня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року з позовом в суд
звернулися ОСОБА_7, ОСОБА_4 та після
уточнення позовних вимог просили
ухвалити рішення, яким визнати за ними
право власності по 4/9 частини житлового
будинку кожному, розташованого по
АДРЕСА_1.

Заявлені вимоги обґрунтували тим, що у
зв'язку з відсутністю
правовстановлюючих документів на 1/3
частини будинковолодіння, яке належало
померлому ОСОБА_8, стали спадкоємцями
першої черги за законом на його частку,
оскільки на час смерті спадкодавця
проживали разом та у шестимісячний
строк подали заяви про прийняття
спадщини. Кожному з них належить на
праві власності по 1/3 частині майна
колишнього колгоспного двору та по 1/9
частині із 1/3 частки, яка належала
померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 Інша
1/9 частина будинковолодіння належить
відповідачу, який також прийняв
спадщину

У січні 2014 року ОСОБА_9 звернувся із
зустрічним позовом та після збільшення
позовних вимог просив ухвалити
рішення, яким визнати ОСОБА_4 таким, що
втратив право на частку в майні
колгоспного двору в АДРЕСА_1; визнати за
ним право власності на 1/6 частки
спадкового майна після смерті ОСОБА_8,
що складається з житлового будинку
житловою площею 42,2 кв.м. загальною
площею 55,3 кв.м., визначеного на
інвентарному плані під літерою «А»,
сараю, визначеного на інвентарному
плані під літерою «Б», сараю,
визначеному на інвентарному плані під
літерою «В», погребу, визначеного на
інвентарному плані під літерою «Г»,
стодоли, визначеної на інвентарному
плані під літерою «Д», сараю,
визначеного на інвентарному плані під
літерою «Ж», сараю, визначеному на
інвентарному плані під літерою «З»,
вбиральні, визначеної на інвентарному
плані під літерою «Т», огорожі,
визначеної на інвентарному плані під
№1-2, криниці, визначеному на
інвентарному плані під №3, вимощення,
визначеного на інвентарному плані під
№1.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що є
сином ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Брат ОСОБА_4
з 1974 року втратив право члена
колгоспного двору у зв'язку з тим, що
участі ні своєю працею, ні власними
коштами не приймав. Спадкове майно
після смерті батька становить ? частину
спірного будинковолодіння, друга
половина належить матері ОСОБА_7,
заповіт на спадкове майно ОСОБА_8 не
складав. Спадкоємцями першої черги за
законом після смерті ОСОБА_8 є позивач
за зустрічним позовом, його мати
ОСОБА_7, брат ОСОБА_4 в рівних частках,
тому кожному з них належить по 1/6 частці
у спадковому майні.

Рішенням Снятинського районного суду
від 15 квітня 2014 року позов ОСОБА_7,
ОСОБА_4 задоволено. Зустрічний позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_4,
Виднівської сільської ради про
визнання права власності на спадкове
майно задоволено частково. Визнано за
ОСОБА_2 право власності на 1/9 частину
будинковолодіння АДРЕСА_1, що
складається з житлового будинку,
площею 42,2 кв.м. загальною площею 55,3
кв.м., визначеного на інвентарному
плані під літерою «А», сараю під
літерою «Б», сараю під літерою «В»,
погребу під літерою «Г», стодоли під
літерою «Д», сараю під літерою «Ж»,
сараю під літерою «З», вбиральні під
літерою «Т», огорожі під №1-2, криниці
під №3, вимощення під №1.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, просить його
скасувати та ухвалити нове, яким його
позовні вимоги задоволити в повному
обсязі, а первинний позов задоволити
частково.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи, судом неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи.

Суд першої інстанції не взяв до уваги
його доводи, що брат ОСОБА_4 більше
трьох років підряд не брав участі у
веденні спільного колгоспного двору,
тому в силу ст.126 ЦК УРСР в редакції 1963
року втратив право на частку у майні
колгоспного двору. Також факт членства
ОСОБА_4 в колгоспному дворі не знайшов
свого підтвердження в судовому
засіданні. Судом не зазначено, чому і
які докази наявності у ОСОБА_4 права на
частку в майні колгоспного двору судом
взяті до уваги, а які не приймаються.

Брат ОСОБА_4 за все своє життя не був
членом колгоспного двору, не працював у
колгоспі, а 11 листопада 1979 року
одружився і перейшов проживати до
дружини у цьому ж селі. Факт прописки
брата ОСОБА_4 з 21 червня 1988 року по 16
серпня 1991 років не є доказом членства у
колгоспному дворі.

Спадкове майно після смерті батька
ОСОБА_8 становить ? частину спірного
будинковолодіння, а друга половина
належить матері ОСОБА_7 Вважає, що
кожному із спадкоємців належить по 1/6
частці із спадкового майна батька.

Вислухавши доповідача, апелянта
та його представника, які вимоги скарги
підтримали, представника позивача
ОСОБА_4, який вимоги скарги не визнав,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Право власності спадкоємця на спадкове
майно підлягає захисту в судовому
порядку шляхом його визнання у разі,
якщо таке право оспорюється або не
визнається іншою особою, а також у разі
втрати ним документа, який засвідчує
його право власності (ст. 392 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 120
ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на
час виникнення правовідносин) майно
колгоспного двору належить його членам
на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК
УРСР (у редакції, що була чинною на час
виникнення правовідносин) розмір
частки члена двору встановлюється
виходячи з рівності часток усіх членів
двору, включаючи неповнолітніх і
непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені
в пункті 6 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 1995 року N 20
«Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності», спори щодо майна
колишнього колгоспного двору, яке було
придбане до 15 квітня 1991 року, мають
вирішуватися за нормами, що регулювали
власність цього двору, а саме: а) право
власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мають ті
члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року
не втратили права на частку в його
майні. Такими, що втратили це право,
вважаються працездатні члени двору,
які не менше трьох років підряд до цієї
дати не брали участі своєю працею і
коштами у веденні спільного
господарства двору (в цей строк не
включається час перебування на дійсній
строковій військовій службі, навчання
в учбовому закладі, хвороба); б) розмір
частки члена двору визначається
виходячи з рівності часток усіх його
членів, включаючи неповнолітніх та
непрацездатних. Частку працездатного
члена двору може бути зменшено або
відмовлено у її виділенні при
недовгочасному його перебуванні у
складі двору або незначній участі
працею чи коштами в господарстві двору.
Особам, які вибули з членів двору, але
не втратили права на частку в його
майні, вона визначається виходячи з
того майна двору, яке було на час їх
вибуття і яке збереглося.

Задовольняючи первісний позов та
частково задовольняючи зустрічний
позов суд першої інстанції правильно
виходив з того, що доказів втрати
ОСОБА_4 права на частку у спірному
колгоспному дворі у судовому засіданні
не здобуто, посилання ОСОБА_2 та його
представника не знайшли свого
підтвердження та спростовуються
іншими доказами по справі, тому усім
трьом спадкоємцям належить по 1/9
частині від спадкової 1/3 частини після
смерті батька ОСОБА_8 Враховуючи, що
ОСОБА_7 та ОСОБА_4 мають право власності
по 1/3 частині на спірне
будинковолодіння як колишні члени
колгоспного двору, присудив обом по 4/9
частини.

За обставинами справи апелянт не
заперечує, що будинковолодіння
відносилось до суспільної групи
колгоспного двору, усі троє
спадкоємців прийняли спадщину, а
нотаріус відмовив видати свідоцтво про
право власності через відсутність
правовстановлюючих документів.

Апелянт тільки не погоджується з тим,
що брат ОСОБА_4 за все своє життя не був
членом колгоспного двору, не працював у
колгоспі, а 11 листопада 1979 року
одружився і перейшов проживати до
дружини у цьому ж селі, факт його
прописки у господарстві з 21 червня 1988
року по 16 серпня 1991 років не є доказом
членства у колгоспному дворі. У
позовній заяві вказує, що втратив право
на майно колгоспного двору, оскільки ні
коштами, ні працею не брав участі у
колгоспному дворі, а весь час працював
на залізниці. У зв'язку з цим апелянт
вважає, що його частка у спадковому
майні повинна становити не 1/9, а 1/6 .

Відповідно до Вказівок по веденню
погосподарського обліку в сільських
радах народних депутатів, затверджених
ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215,
визначення в сільській місцевості
громадського типу господарства в
погосподарській книзі та відомостей
щодо членів колгоспного двору, що має
правове значення, було покладено саме
на сільські ради.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно із записом у погосподарській
книзі, житловий будинок в АДРЕСА_1
відносився до суспільної групи
господарств - колгоспний двір.

Станом на момент набрання чинності
Законом України «Про власність»
головою колгоспного двору був
зазначений ОСОБА_8 Членами колгоспного
двору були його дружина ОСОБА_7 та син
ОСОБА_4 За будинком закріплена земельна
ділянка, в розмірі 0,71 га, в тому числі -
для обслуговування житлового будинку -
0,09 га, для ведення особистого
селянського господарства - 0,62 га
(а.с.66-69).

Членство ОСОБА_4 у колгоспному дворі
доводиться не тільки письмовими
доказами підтвердженими сільською
радою. Представник ради у судовому
засіданні підтвердила, що ОСОБА_4 не
тільки рахувався у колгоспному дворі, а
й проживав у ньому, з 21 червня 1988 року по
16 серпня 1991 років був зареєстрованим у
ньому, що підтверджується записами у
погосподарській книзі.

Сторони у засіданні апеляційного суду
підтвердили, що ОСОБА_4 не набув права
власності за час його проживання у
господарстві своєї дружини.

Колегія суддів вважає також
переконливими доводи представника
ОСОБА_4, що пред'явивши позов разом із
сином мати ОСОБА_7 фактично
підтвердила, що він набув права на
частину майна у бувшому колгоспному
дворі, а не з'являлася у судові
засідання тільки у зв'язку з похилим
віком та хворобою.

Колегія суддів вважає, що не можуть
бути прийняті до уваги доводи апелянта,
що брат ОСОБА_4 втратив право на частку
у майні колишнього колгоспного двору
через те, що ніколи у колгоспі не
працював, а весь час працював на
залізниці. Законодавством, яке
регулювало зазначені правовідносини
не вимагало обов'язкової праці у
колгоспі кожного члена сім'ї голови
колгоспного двору.

Апелянт жодного доказу не подав, що
брат ОСОБА_4 своєю працею та коштами не
брав участі у веденні господарства
двору.

Тому суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що ОСОБА_4
набув право власності на
домогосподарство як член колгоспного
двору та не втратив права на частку в
майні колгоспного двору.

Суд першої інстанції згідно вимог ст.
ст. 213 - 214 ЦПК України правильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормою права, яка
підлягає застосуванню, з'ясував
питання щодо правового статусу
будинку, до якого типу відносилось
господарство (колгоспний двір чи двір
робітників та службовців) та кола осіб,
які у ньому проживали.

Враховуючи наведене, доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильності висновків суду першої
інстанції, а тому задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Снятинського районного суду
від 15 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Р.Й. Матківський

Судді
Я.Ю. Ковалюк

А.І. Шишко