________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 1512/1830/2012
Провадження № 2/520/1031/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого судді
Калініченко Л.В.

при секретарі
Голобородової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом

Заступника Прокурора м. Одеси в
інтересах держави в особі Одеської
міської ради

до ОСОБА_2, ОСОБА_3, та Управління
Держкомзему у м. Одесі

за участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_17

про визнання правовстановлюючих
документів на земельні ділянки
незаконними та витребування земельних
ділянок,

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2011 року заступник
прокурора м. Одеси звернувся до
Київського районного суду м. Одеси з
позовними заявами в інтересах держави
в особі Одеської міської ради до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Управління Держкомзему
у м. Одесі, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_17, в яких просив
суд визнати державні акти про право
власності на земельні ділянки
незаконними та витребувати з чужого
незаконного володіння ОСОБА_2 земельні
ділянки за адресами: АДРЕСА_1, а також
витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_3 земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_2, скасувати державну
реєстрацію права власності на вказані
земельні ділянки.

11 лютого 2011 року ухвалою судді
Київського районного суду м. Одеси
Сватаненка В.І. відкрито провадження по
цивільній справі за позовом заступника
прокурора м. Одеси в інтересах держави
в особі Одеської міської ради до
ОСОБА_2, Управління Держкомзему у м.
Одесі, третя особа ОСОБА_6 про визнання
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку незаконним та
витребування майна з чужого
незаконного володіння.

Ухвалою Київського районного
суду м. Одеси від 22 березня 2011 року
об'єднано в одне провадження цивільну
справу № 2-2970/11 за позовом Заступника
прокурора м. Одеси в інтересах держави
в особі Одеської міської ради до
ОСОБА_2, Управління Держкомзему у м.
Одесі, третя особа ОСОБА_5 про визнання
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку незаконним та
витребування майна з чужого
незаконного володіння з цивільними
справами: № 2-2872/11, №2-3001/11, №2-2921/11, №
2-2885/11, № 2-3002/11, № 2-2924/11, № 2-2971/11, № 2-2948/11
за позовами Заступника прокурора м.
Одеси в інтересах держави в особі
Одеської міської ради до ОСОБА_2,
Управління Держкомзему у м. Одесі про
визнання правовстановлюючого
документу на земельну ділянку
незаконним та витребування майна з
чужого незаконного володіння.

18 липня 2011 року ухвалою Київського
районного суду м. Одеси позов
заступника прокурора м. Одеси в
інтересах держави в особі Одеської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Управління Держкомзему у м. Одесі,
треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_17 - про визнання
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку незаконним та
витребування майна з чужого
незаконного володіння - залишено без
розгляду.

11 жовтня 2011 року ухвалою колегії суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Одеської області
апеляційну скаргу Прокуратури м. Одеси
та Одеської міської ради - відхилено.
Ухвалу Київського районного суду м.
Одеси від 18 липня 2011 року залишено без
змін.

11 січня 2012 року ухвалою колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних справ і
кримінальних справ касаційну скаргу
заступника прокурора м. Одеси, в
інтересах держави в особі Одеської
міської ради, задоволено. Ухвалу
Київського районного суду м. Одеси від
18 липня 2011 року та ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 11 жовтня 2011
року скасовано.

16 лютого 2012 року ухвалою судді
Київського районного суду м. Одеси
Петренко В.С. прийнято цивільну справу
№ 2-6578/11 за позовом Заступника
прокурора м. Одеса в інтересах держави
в особі Одеської міської ради до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Управління Держкомзему
у м. Одесі, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_17 про визнання
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку незаконним та
витребування майна з чужого
незаконного володіння до провадження.

8 червня 2012 року рішенням Київського
районного суду м. Одеси у задоволенні
позову заступника прокурора м. Одеси в
інтересах держави в особі Одеської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Управління Держкомзему у м. Одесі,
треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_17 про визнання
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку незаконним та
витребування майна з чужого
незаконного володіння - відмовлено.

25 вересня 2012 року ухвалою колегії
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області апеляційну скаргу заступника
прокурора м. Одеси в інтересах держави
в особі Одеської міської ради -
відхилено. Рішення Київського
районного суду м. Одеси від 8 червня 2012
року змінено, виключено з
мотивувальної частини рішення суду
посилання суду на те, «що Одеська
міська рада є власником земельних
ділянок, розташованих за адресою:
АДРЕСА_1, не підтверджується жодним
доказом. Адже ухвала від 26 серпня 2009
року про скасування постанови від 26
березня 2009 року не робить автоматично
позивача власником спірного майна». В
решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 березня 2013 року касаційні
скарги прокурора Одеської області та
Одеської міської ради задоволено
частково. Рішення Київського районного
суду м. Одеси від 8 червня 2012 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 25 вересня 2012 року
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції.

25 квітня 2013 року ухвалою судді
Київського районного суду м. Одеси
Куриленко О.М. прийнято до провадження
вказану цивільну справу.

24 травня 2013 року рішенням Київського
районного суду м. Одеси у задоволенні
позову заступника прокурора м. Одеси в
інтересах держави в особі Одеської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Управління Держкомзему у м. Одесі,
треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_17 про визнання
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку незаконним та
витребування майна з чужого
незаконного володіння - відмовлено.

24 липня 2013 року ухвалою колегії суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Одеської області
апеляційну скаргу першого заступника
прокурора м. Одеси Нейкова С. та
представника Одеської ради - Лебедєва
Романа Сергійовича - відхилено. Рішення
Київського районного суду м. Одеси від
24 травня 2013 року - залишено без змін.

27 листопада 2013 року ухвалою колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 листопада 2013
року касаційні скарги заступника
прокурора Одеської області та Одеської
міської ради задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 24 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
24 липня 2013 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Вказана цивільна справа на підставі 11-1
ЦПК України розподілена судді
Київського районного суду м. Одеси
Калініченко Л.В.

16 червня 2014 року цивільну справу за
позовом заступника прокурора м. Одеси в
інтересах держави в особі Одеської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Управління Держкомзему у м. Одесі,
треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_17 про визнання
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку незаконним та
витребування майна з чужого
незаконного володіння прийняти до
свого провадження.

Прокурор прокуратури м. Одеси в
обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що згідно з п. а, б, ч.1
ст. 12 ЗК України до повноважень
сільських, селищних, міських рад галузі
земельних відносин на території
відповідних населених пунктів
належить: розпорядження землями
територіальних громад; передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб; надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності.

Тобто, розпорядження землями
територіальної громади м. Одеси є
виключною компетенцією Одеської
міської ради. Однак, постановою
Київського районного суду м. Одеси від
26.03.2009р. по справі № 2-а-507/09/1512 було
визнано бездіяльність Одеської
міської ради незаконною та визнано
право власності на земельну ділянку,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, за
ОСОБА_7, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_4 за
ОСОБА_17, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_5 за
ОСОБА_5, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_6 за
ОСОБА_11, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_7 за
ОСОБА_6, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_8 за
ОСОБА_12, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_9 за
ОСОБА_9, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_10 за
ОСОБА_8, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_11 за
ОСОБА_10, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2 за
ОСОБА_13, зобов'язано ОРФ ДП "Центр
державного земельного кадастру при
державному комітеті України по
земельним ресурсам"зареєструвати та
видати державні акти на право
власності вказаним особам на
відповідні земельні ділянки.

Прокурор також вказує, що в подальшому,
на підставі договорів купівлі продажу
земельних ділянок ОСОБА_7, ОСОБА_17,
ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_9,
ОСОБА_8, ОСОБА_10 продали, а ОСОБА_2
прийняла у власність спірні земельні
ділянки.

На підставі вищезазначених
цивільно-правових угод ОСОБА_2 отримала
державні акти на право власності на
земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_1

Крім того, на підставі договору купівлі
продажу земельної ділянки ОСОБА_13
продав, а ОСОБА_3 прийняв у власність
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2.
На підставі цього договору ОСОБА_3
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку за
вказаною адресою: АДРЕСА_2.

В позові прокурор зазначає, що,
дізнавшись про наявність
вищезазначеної постанови суду першої
інстанції, яке послугувало підставою
для вибуття спірних земельних ділянок
з комунальної власності
територіальної громади м. Одеси,
Одеською міською радою було подано до
Київського районного суду м. Одеси
заяву про перегляд заочного рішення
від 26.03.2009 року за нововиявленими
обставинами по справі №2-а-507/09/1512.

26 серпня 2009 року Київським районним
судом м. Одеси за результатами розгляду
заяви Одеської міської ради про
перегляд заочного судового рішення за
нововиявленими обставинами по справі
№2-а-507/09/1512 було постановлено ухвалу,
якою було скасовано постанову
Київського районного суду м. Одеси від
26.03.2009 року, а провадженні у справі
закрито.

Таким чином, прокурор стверджує, що
вказані земельні ділянки вибули з
комунальної власності територіальної
громади м. Одеси, не з її волі, а іншим
шляхом.

З посиланням на положення ст.ст. 330, 388, 378
та 393 ЦК України прокурор наполягає на
задоволенні позовних вимог та просить
суд визнати незаконними та скасувати
державні акти на право власності на
земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_1,
видані на ім'я ОСОБА_2, витребувати ці
ділянки з її чужого незаконного
володіння на користь Одеської міської
ради, а також скасувати державну
реєстрацію права власності на вказані
земельні ділянки; визнати незаконним
та скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_2, виданий на ім'я
ОСОБА_3, витребувати ці ділянки з його
чужого незаконного володіння на
користь Одеської міської ради, а також
скасувати державну реєстрацію права
власності на зазначені земельні
ділянки

В судовому засіданні прокурор
прокуратури м. Одеси позов підтримала у
повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 позов не
визнала, заперечувала проти його
задоволення, з підстав, викладених у
запереченні на позовну заяву.

Представник позивача Одеської міської
ради, представник відповідача
Управління Держкомзему у м. Одесі,
відповідач ОСОБА_3 та треті особи в
судове засідання не з'явились, про дату,
час та місце його проведення
сповіщались належним чином.

Вислухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог прокурора, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні
постановою Київського районного суду
м. Одеси від 26 березня 2009 року по справі
№ 2-а-507/09/1512 було визнано бездіяльність
Одеської міської ради незаконною та
визнано право власності на земельну
ділянку, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_3, за ОСОБА_7, на земельну ділянку,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 за
ОСОБА_17, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_5 за
ОСОБА_5, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_6 за
ОСОБА_11, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_7 за
ОСОБА_6, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_8 за
ОСОБА_12, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_9 за
ОСОБА_9, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_10 за
ОСОБА_8, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_11 за
ОСОБА_10, на земельну ділянку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2 за
ОСОБА_13, зобов'язано ОРФ ДП "Центр
державного земельного кадастру при
державному комітеті України по
земельним ресурсам"зареєструвати та
видати державні акти на право
власності вказаним особам на
відповідні земельні ділянки (т.1, а.с.
8-12).

Постанова Київського районного суду м.
Одеси від 26 березня 2009 року набрала
чинності 6 квітня 2009 року, ніким не була
оскаржена, набрала законної сили та
була повністю виконана.

В подальшому, на підставі договорів
купівлі продажу земельних ділянок
ОСОБА_7, ОСОБА_17, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6,
ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 продали,
а ОСОБА_2 прийняла у власність спірні
земельні ділянки (т. 1, а.с. 7, 33, 66, 92, 117, 148,
174, 205, т.2, а.с. 20).

На підставі вищезазначених
цивільно-правових угод ОСОБА_2 отримала
державні акти на право власності на
земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_1
(т.1, а.с. 6, 32, 65, 91, 116, 147, 173, 204, т.2, а.с. 19).

На підставі договору купівлі продажу
земельної ділянки ОСОБА_13 продав, а
ОСОБА_3 прийняв у власність земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 226).
На підставі цього договору ОСОБА_3
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку за
вказаною адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 225).

Після укладання вказаних вище
правочинів та отримання відповідачами
державних актів на право власності на
земельні ділянки 26 серпня 2009 року
Київським районним судом м. Одеси за
результатами розгляду заяви Одеської
міської ради про перегляд заочного
судового рішення за нововиявленими
обставинами по справі №2-а-507/09/1512 було
постановлено ухвалу, якою було
скасовано постанову Київського
районного суду м. Одеси від 26.03.2009 року,
а провадженні у справі закрито (т.1, а.с.
13-17).

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо
майно відчужено особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 ЦК України майно не
може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:

- було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

- було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;

- вибуло з володіння власника або особи
, якій він передав майно у володіння, не
з їхньої волі іншим шляхом.

Право на захист права власності із
застосуванням ст.393 та ст.388 ЦК України
має лише власник цього майна, який
відповідно до норм процесуального
закону підтвердить своє право.

В позові прокурор посилається також на
положення ст.388 ЦК України, відповідно
до якого якщо майно було набуте
безвідплатно в особи, яка не мала права
його відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках.

Суд з позицією прокурора в
частині застосування вказаної статті
до спірних правовідносин не
погоджується, оскільки наявні в
матеріалах справи копії договорів
купівлі-продажу беззаперечно свідчать
про те, що і ОСОБА_2, і ОСОБА_3 придбали
земельні ділянки за відплатними
договорами.

Таким чином, задоволення позовної
вимоги щодо витребування із володіння
відповідачів спірних земельних
ділянок можливо лише за умови
встановлення судом наступного
фактичного складу:

майно (земельна ділянка) придбана в
особи, яка не мала право це майно
відчужувати;

відповідачі є добросовісними
набувачами;

Одеська міська рада - власник спірних
земельних ділянок;

майно (земельні ділянки) вибули з
володіння Одеської міської ради поза
її волею.

Судом також встановлено, що на момент
укладання договорів, набувачами за
якими є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також на
момент отримання та реєстрації ними
державних актів, постанова суду від 26
березня 2009 року була чинною, на
виконання якої ОСОБА_7, ОСОБА_17, ОСОБА_5,
ОСОБА_11, ОСОБА_6 ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_8,
ОСОБА_10 та ОСОБА_13 Управлінням
Держкомзему у м. Одеса 18 червня 2009 року
були видані державні акти на право
власності на земельні ділянки. Після
чого на законних підставах ними було
здійснено відчуження земельних
ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_3

На момент продажу земельних ділянок ще
не була постановлена ухвала від 26
серпня 2009 року про скасування
постанови від 26 березня 2009 року, на
підставі якої вище названі фізичні
особи отримали державні акти на
земельну ділянку.

Згідно ч.2 ст.253 КАС України, тільки з
набранням законної сили новим судовим
рішенням в адміністративній справі (за
наслідками провадження за
нововиявленими обставинами), втрачають
законну силу судові рішення
адміністративних судів у цій справі.

Таким чином, посилання прокурора на
положення ч.1 ст.388 ЦК України щодо того,
що майно придбано в особи, яка не мала
право це майно відчужувати (в даному
випадку -земельні ділянки, придбані у
вищеназваних фізичних осіб)
-необґрунтоване та спростовується
матеріалами справи.

Добросовісність набуття ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 вищезазначених земельних
ділянок не заперечується, визнається
прокурором та позивачем, а тому
відповідно до ст. 61 ЦПК України -не
підлягає доказуванню.

Разом із тим, обставина, що Одеська
міська рада є власником земельних
ділянок, розташованих за адресою:
АДРЕСА_1, не підтверджується жодним
доказом. Адже ухвала від 26 серпня 2009
року про скасування постанови від 26
березня 2009 року не робить автоматично
позивача власником спірного майна.

Згідно зі ст.126 ЗК України, право
власності на земельну ділянку може
посвідчуватись державним актом,
цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки,
свідоцтвом про право на спадщину,
рішенням суду тощо.

З урахуванням викладеного виходить, що
на момент подання позову Одеська
міська рада, не будучі власником
земельних ділянок -не може на підставі
ст. 388 ЦК України витребувати її з
володіння відповідачів.

Суд приймає до уваги також і ту
обставину, що в матеріалах справи
наявна відповідь прокурора м. Одеси М.О.
Маркіна від 29.05.2009 року за №05-92-09вх
начальнику управління Держкомзему в
Одеській області ОСОБА_22 на його лист
від 08.05.2009р. за №01-05-04/775. Зі змісту цієї
відповіді вбачається, що прокурором не
заперечена можливість виконання
постанови Київського районного суду м.
Одеси, яка набрала чинності 06.04.2009 року.
Також зазначено, що прокуратура м.
Одеси, не буде в апеляційному порядку
оскаржувати вищевказану постанову (т.2,
а.с. 48). Цією дією прокуратура м. Одеси
дозволила управлінню Держкомзему в
Одеській області видати державні акти
на землю.

Фактично ні прокуратура, ні Одеська
міська рада, відмовившись оскаржувати
в апеляційному порядку постанову від 26
березня 2009 року, погодились з її
змістом, а тому твердження у позовній
заві про вибуття майна з володіння
позивача поза його волі є
безпідставними.

Більш того, Одеська міська рада,
отримавши ухвалу від 26 серпня 2009 року
про скасування постанови від 26 березня
2009року, не скористалась правом даним
відповідачу у справі -у встановленому
порядку, протягом одного року з дня
виникнення підстав для повороту
виконання, не подала заяву про поворот
виконання рішення суду. Чим, за її
бажанням змогла би привести стан речей
у попередній стан, згідно вимог ч.3 ст.265
КАС України.

Отже, не використання прокурором м.
Одеси та Одеською міською радою свого
права для оскарження постанови від 26
березня 2009 року, цією дією дозволивши
управлінню Держкомзему в Одеській
області видати державні акти на землю,
знехтування Одеською міською радою
певним процесуальним порядком для
подання заяви про поворот виконання
рішення суду після отримання ухвали
від 26 серпня 2009 року -все це спростовує
факт, що майно (земельні ділянки) вибули
з володіння Одеської міської ради поза
її волею.

На користь цього висновку свідчить і
те, що з позовом про витребування майна
Одеська міська рада не зверталась до
суду взагалі, а прокурор подав такий
позов в її інтересах лише через два
роки після постановлення ухвали від 26
серпня 2009 року про скасування
постанови від 26 березня 2009року.

Посилання прокурора на положення п. 10
Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними"від 06.11.2009 року
за №9 також не приймаються судом до
уваги з огляду на таке.

У вказаній Постанові зазначено, що
норма частини першої статті 216 ЦК
України не може застосовуватись як
підстава позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі, майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема, від
добросовісного набувача -з підстав,
передбачених ст. 388 ЦК України.

В даному випадку у Постанові Пленуму
Верховного Суду України йдеться про
можливість подання віндикаційного
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, а у спірних правовідносинах
первісне набуття права власності
відбулось не на підставі правочину, а
згідно судового рішення.

Факт того, що рішення суду за будь-яких
обставин не може вважатися правочином
є очевидним.

При викладених обставинах позовні
вимоги в частині витребування майна є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо визнання незаконними та
скасування державних актів на право
власності на земельні ділянки, суд
виходить з того, що позивачем було
невірно обрано спосіб захисту
цивільних прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України,
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб; суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Частиною 1 ст. 21 ЦК України
передбачено, що суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Державний акт на право власності
на земельну ділянку за своєю правовою
природою не є правовим актом
індивідуальної дії, що унеможливлює
визнання його судом незаконним та
скасування.

Вказані обставини свідчать про
невірно обраний спосіб захисту права
позивачем, що є самостійною підставою
для відмови у задоволенні позову.

З наведених вище підстав, у
зв'язку із відмовою у задоволенні
позову в частині визнання незаконними
та скасування державних актів на право
власності на земельні ділянки, суд
вважає за необхідне відмовити у
задоволенні позову прокурора і в
частині скасування державної
реєстрації права власності на спірні
земельні ділянки, оскільки суд не є тим
органом, який відповідно до закону
здійснює державну реєстрацію
державних актів та їх скасування, а
тому суд не може ні зареєструвати
державний акт, ні скасувати його
реєстрацію.

Суд має право зобов'язати орган
державної влади чи місцевого
самоврядування (в даному випадку
-відповідача Управління Держкомзему у
м. Одеса) здійснити скасування
державної реєстрації державного акту
на право власності на земельну ділянку,
однак такі позовні вимоги не були
заявлені, а навіть якби позов і містив
такі вимоги -їх слід було б розглядати в
порядку адміністративного, а не
цивільного судочинства і лише після
відмови Управління Держкомзему у м.
Одеса здійснити скасування державної
реєстрації державного акту.

У зв'язку із відмовою в позові судові
витрати слід віднести на рахунок
держави.6

Керуючись ст.ст. 11, 60, 213, 215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Заступника Прокурора м.
Одеси в інтересах держави в особі
Одеської міської ради до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, та Управління Держкомзему у м.
Одесі за участю третіх осіб ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_17 про
визнання правовстановлюючих
документів на земельні ділянки
незаконними та витребування земельних
ділянок, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особи які були відсутні
під час проголошення рішення протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя
Калініченко Л. В.