У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
виробничо-комерційна фірма «Ізумруд»
до ОСОБА_3 про стягнення сум за
прострочення виконання зобов'язання за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю
виробничо-комерційна фірма «Ізумруд»
на рішення Дніпровського районного
суду м. Херсона від 3 лютого 2014 року та
рішення апеляційного суду Херсонської
області від 26 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю виробничо-комерційна
фірма «Ізумруд» (далі - ТОВ ВКФ
«Ізумруд») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 8 квітня 2010 року його
позов задоволено частково та стягнуто
з відповідачки на його користь 26 240 грн
заборгованості по договору про надання
інформаційно-консультативних послуг з
придбання об'єкта нерухомості від
1 жовтня 2007 року. Вказаним
рішенням встановлено, що строк
виконання зобов'язання настав 1 жовтня
2007 року. Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 20 липня 2010 року
вказане рішення суду скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову у
задоволенні позову. Ухвалою Верховного
Суду України від 6 квітня 2011 року
рішення апеляційного суду скасовано та
залишено в силі рішення суду першої
інстанції. 6 листопада 2013 року
відповідачка погасила заборгованість
в порядку примусового виконання
рішення на рахунок відділу державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції, яким 11
листопада 2013 року винесено постанову
про погашення заборгованості в повному
обсязі. У результаті несвоєчасного
погашення заборгованості з 1 жовтня 2007
року по 6 листопада 2013 року товариство
зазнало збитків, розмір яких
встановлено ст. 625 ЦК України.

Ураховуючи наведене, позивач просив
стягнути на його користь з
ОСОБА_3 інфляційні втрати та 3 % річних з
простроченої суми за період
прострочення коштами в сумі 26 311 грн 19
коп.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 3 лютого 2014 року позов ТОВ
«ВКФ «Ізумруд» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ ВКФ
«Ізумруд» інфляційні втрати та 3 %
річних з простроченої суми за період
прострочення в межах строку позовної
давності в сумі 4 278 грн
85 коп. Вирішено питання про розподіл
судових витрат. В іншій частині
позовних вимог ТОВ «ВКФ «Ізумруд»
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 26 березня 2014
року рішення районного суду в частині
стягнення з ОСОБА_3 на користь
ТОВ ВКФ «Ізумруд» 3 % річних та
інфляційних витрат, а також судових
витрат скасувати та ухвалено в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

У касаційній скарзі ТОВ ВКФ «Ізумруд»,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
присудження судом до виконання
основного зобов'язання в натурі не
тягне його припинення з дня набрання
законної сили рішенням суду і не
виключає стягнення процентів, пені та
збитків, а також інших штрафних
санкцій, передбачених договором, до дня
фактичного виконання зобов'язання,
проте стягнув ці суми в межах
трьохрічного строку позовної давності.

Скасовуючи рішення суду та відмовляючи
у задоволенні позову, апеляційний суд
виходив із того, що позивач звернувся з
позовом про стягнення коштів на
підставі ст. 625 ЦК України після спливу
встановленого законом строку позовної
давності, при цьому зазначив, що такий
строк слід обчислювати з моменту
порушення зобов'язання за договором
від 1 жовтня 2007 року, оскільки вимоги по
цій статті ЦК України можна було
пред'явити у березні 2008 року, коли був
пред'явлений позов про стягнення
заборгованості за договором.

Проте погодитись з таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Рішення апеляційного суду зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Судами встановлено, що 1 жовтня 2007 року
між ОСОБА_3 та ТОВ ВКФ
«Ізумруд» укладено договір про надання
інформаційно-консультаційних послуг
по придбанню об'єкта нерухомості.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 8 квітня 2010 року позов ТОВ
«ВКФ «Ізумруд» задоволено частково,
стягнуто з ОСОБА_3 26 240 грн
заборгованості по договору про надання
інформаційно-консультаційних послуг
по надбанню об'єкту нерухомості від 1
жовтня 2007 року. Вказаним рішенням
встановлено, що строк виконання
зобов'язання настав 1 жовтня
2007 року. Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 20 липня
2010 року вказане рішення суду
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову у задоволенні позову. Ухвалою
Верховного Суду України від 6 квітня 2011
року рішення апеляційного суду від 20
липня 2010 року скасовано, рішення суду
першої інстанції від 8 квітня 2010 року
залишено в силі.

6 листопада 2013 року ОСОБА_3 погасила
заборгованість в порядку примусового
виконання рішення суду на рахунок ВДВС
Дніпровського РУЮ. 11
листопада 2013 року ВДВС винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження погашенням боргу у повному
обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник , який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Тобто вказана норма передбачає
відповідальність боржника за час
прострочення виконання зобов'язання.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
й 3 % річних виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
витрат стягувача від знецінення
грошових коштів унаслідок інфляційних
процесів і отриманні компенсації
(плати від боржника за користування ним
коштами, належними до сплати
стягувачеві).

За таких обставин, відповідачу слід
повернути позивачу інфляційні втрати
та 3 % річних за прострочений строк до
дня фактичного повернення коштів.

Таким чином, для правильного
застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України слід
вірно встановити строк, за який її
положення застосовуються.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернувся з позовом у грудні 2013
року, у якому просив стягнути з
відповідачки на його користь
інфляційні втрати та 3 % річних з 1
жовтня 2007 року по день фактичного
погашення заборгованості - 6 листопада
2013 року.

Апеляційний суд вважав, про порушення
свого права позивач дізнався
1 жовтня 2007 року, звернувся до суду з
позовом у березні 2008 року про стягнення
коштів за надані послуги. Крім того,
питання про застосування наслідків
порушення грошового зобов'язання,
передбачених ст. 625 ЦК України,
позивачем не ставилось, хоча будь-яких
перешкод у цьому не було.

Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Відповідно до ч. 2 цієї статті
позовна давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до нього з
кількох боржників, а також якщо
предметом спору є лише частина вимоги,
право на яку має позивач.

Пред'явивши у встановлений законом
строк позов про стягнення
заборгованості, позивач захистив своє
право, яке у подальшому з вини
відповідача тривалий час не
виконувалось.

Крім того, погасивши 6 листопада 2013 року
заборгованість, позивачка визнала свій
обов'язок по виконанню умов договору.

Апеляційний суд всупереч вимогам ст.
ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначене не
врахував, не визначився з початком
перебігу строку позовної давності та
прийшов до передчасного висновку, що
позивач звернувся до суду з позовом
після спливу строку позовної давності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
виробничо-комерційна фірма «Ізумруд»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської
області від 26 березня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко