АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/4375/14
Головуючий1 інстанції - Нечипоренко
Справа №619/186/14-ц
Категорія: договірні
У Х В А Л А

Іменем України

1 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого судді - КіпенкаІ.С.,

суддів - Шаповал Н.М., Котелевець А.В.,

при секретарі - Таран В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення
Дергачівського районного суду
Харківської області від 14 травня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Водолій-М», ОСОБА_4,
третя особа фізична особа-підприємець
ОСОБА_5 про визнання договору
недійсним,

встановила:

В січні 2014р. ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Водолій-М», ОСОБА_4, третя особа
фізична особа-підприємець ОСОБА_5 про
визнання договору недійсним.

В обґрунтування позову вказував, що
учасниками ТОВ «Водолій -М» є: він з
часткою у Статутному фонді товариства -
51% та ОСОБА_6 з часткою 49% , який
являється одночасно і директором
товариства.

12 квітня 2011 року між ТОВ «Водолій-М» та
ОСОБА_4 укладено договір № 12/д про
дольову участь у будівництві,
відповідно до умов якого ОСОБА_4
зобов'язувався інвестувати у створення
об'єкту (приміщення, призначені під
розміщенні кафе, кухні та комори кафе в
будівлі банно-спортивного комплексу),
замовником якого являється ТОВ
«Водолій-М», кошти у розмірі та
способом, які зазначені у договорі, а
ТОВ «Водолій-М» зобов'язується після
закінчення будівництва та вводу
об'єкта в експлуатацію передати ОСОБА_4
право власності на реальну частку в
об'єкті у розмірі, зазначеному і даному
договорі (а.с.10-11).

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 9
листопада 2012 року було визнано право
власності на частину приміщень за
ОСОБА_4

Позивач вважає незаконним відчуження
зазначеної нерухомості, оскільки
суттєво порушуються його права як
учасника товариства, так як
зменшується вартість його частки у
товаристві.

Також вважає, що спірний договір був
укладений внаслідок зловмисної
домовленості ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (який є
директором ТОВ «ВОДОЛІЙ-М»), який був
направлений та здійснений з єдиною
метою - вивести майно з ТОВ «ВОДОЛІЙ-М»,
та таким чином, зменшити власність
ОСОБА_2 у зазначеному товаристві.

Посилаючись на ч. 3 ст. 215, ст.232 ЦК
України яка встановлює, що правочин,
який вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним, просив визнати
договір № 12/д про дольову участь у
будівництві від 12 квітня 2011 року між
ТОВ «Водолій-М» та ОСОБА_4 недійсним.

В судовому засіданні першої інстанції
представник позивача, та представник
третьої особи позов підтримали
посилаючись на обставини зазначені в
позові, представники відповідачів
проти задоволення позову заперечували.

Рішенням Дергачівського
районного суду Харківської області від
14 травня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_7 рішення
суду першої інстанції оскаржила в
апеляційному порядку. Посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
просить рішення скасувати і ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Судова колегія, перевіряючи
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції відповідно до
вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, заслухавши
доповідь судді, пояснення сторін по
справі, що з'явилися, перевіривши
матеріали справи та обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, підтверджується
наявними у справі доказами і не
заперечується сторонами, що учасниками
ТОВ «Водолій -М» є ОСОБА_2 з часткою у
Статутному фонді товариства - 51% та
ОСОБА_6 з часткою 49% , який являється
одночасно і директором товариства.

12 квітня 2011 року між ТОВ «Водолій-М» та
ОСОБА_4 укладено договір № 12/д про
дольову участь у будівництві,
відповідно до умов якого ОСОБА_4
зобов'язувався інвестувати у створення
об'єкту (приміщення, призначені під
розміщенні кафе, кухні та комори кафе в
будівлі банно-спортивного комплексу),
замовником якого являється ТОВ
«Водолій-М», кошти у розмірі та
способом, які зазначені у договорі, а
ТОВ «Водолій-М» зобов'язується після
закінчення будівництва та вводу
об'єкта в експлуатацію передати ОСОБА_4
право власності на реальну частку в
об'єкті у розмірі, зазначеному і даному
договорі (а.с.10-11).

Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-; підприємців ОСОБА_6 є
особою, уповноваженою представляти
підприємство у відносинах з третіми
особами, вчиняти дії від імені
юридичної особи без довіреності, в тому
числі підписувати договори (а.с.8-9).

Сторонами не оспорюється, що згідно
рішення Дергачівського районного суду
Харківської області від 9 листопада 2012
року за ОСОБА_4 визнано право власності
на частину приміщень спірного
банно-оздоровчого комплексу.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відсутності правових підстав для
задоволення позову.

Відповідно до ст. 232 ЦК України
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним.

Так, основною умовою застосування цієї
статті є наявність зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів не дійсними" судам
роз'яснено, що для визнання правочину
недійсним на підставі ст. 232 ЦК України
необхідним є встановлення умислу в
діях представника: представник
усвідомлює, що вчиняє правочин
всупереч інтересам довірителя та бажає
(або свідомо допускає) їх настання, а
також наявність домовленості
представника однієї сторони з іншою
стороною і виникнення через це
несприятливих наслідків для
довірителя. При цьому не має значення,
чи одержав учасник такої домовленості
яку-небудь вигоду від здійснення
правочину, чи правочин був вчинений з
метою завдання шкоди довірителю.

Тобто для визнання недійсним
правочину, вчиненого в результаті
зловмисної домовленості, необхідно
встановити факт зловмисної
домовленості представника з іншою
особою (свідоме вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя),
наявність збитків та причинний зв'язок
між зловмисною домовленістю та
завданими збитками.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10, частин 1, 4 ст.
60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судова колегія вважає, що з наданих
позивачем доказів суду не можливо
встановити факт зловмисної
домовленості представника з іншою
особою (свідоме вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя),
наявність збитків та причинний зв'язок
між зловмисною домовленістю та
завданими збитками.

Не надано таких доказів і суду
апеляційної інстанції.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки і не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені в рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Суд дав належну оцінку всім наявним у
справі доказам, та навів у рішенні
мотиви спростування кожного з доводів,
які наводилися.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
апеляційній скарзі доводи не
відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення відносно
скасування чи зміни оскаржуємого
судового рішення і висновків суду
першої інстанції не спростовують, в її
задоволенні належить відмовити на
підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317,
319, 322, 324, 325 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 відхилити .

Рішення Дергачівського районного
суду Харківської області від 14 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді