Ухвала

іменем україни

25 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства
«Західінкомбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
звернення стягнення на предмет застави
за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства
«Західінкомбанк» (далі - ПАТ
«Західінкомбанк») на рішення
Дніпровського районного суду м.
Херсона від 19 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Херсонської області
від 20 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ПАТ «Західінкомбанк»
звернулося до суду із указаним позовом,
у якому з урахуванням уточнень просило
в рахунок погашення кредитної
заборгованості ОСОБА_6 в розмірі
2 172 249 грн 46 коп. звернути стягнення на
рухоме майно, яке було передано в
заставу банку.

В обґрунтування позову зазначало, що
відповідно до умов укладеного між
банком та ОСОБА_6 кредитного договору
від 3 серпня 2007 року останній отримав
кредит у виді відкличної
поновлювальної кредитної лінії з
максимальним лімітом у розмірі 20 тис.
доларів США, із сплатою 14 %
річних, строком до 3 серпня 2009 року, а
додатковими угодами № 1, 2 від 3
вересня 2007 року та 19 грудня 2007 року
відповідно кредитну лінію було
збільшено до 180 тис. доларів США. В
рахунок забезпечення виконання всіх
зобов'язань за кредитним договором та
додатковими угодами до нього 3 серпня
2007 року було укладено договір застави
належних йому транспортних засобів:
вантажного сідлового тягача марки RENAULT
PREMIUM, 1999 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1, та самоскида
напівпричіпа марки ПП, модель HLS20078, 1994
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_2. Крім того, 19 грудня 2007 року між
банком та ОСОБА_3 було укладено ще один
договір застави належного йому
транспортного засобу: вантажного
сідлового тягача марки RENAULT PREMIUM,
реєстраційний номер НОМЕР_3. У
результаті порушення позичальником
норм закону та умов договору станом на
26 травня 2011 року утворилася
заборгованість у розмірі 2 172 249 грн 46
коп., яку за рішенням суду було стягнуто
з позичальника у повному обсязі. В ході
розгляду справи стало відомо, що ОСОБА_3
без згоди банку як заставодержателя
здійснив відчуження предмету застави,
внаслідок чого право власності на
вантажний сідловий тягач RENAULT PREMIUM,
реєстраційний номер НОМЕР_1, перейшло
до ОСОБА_4, а власником напівпричепу
самоскиду марки ПП, реєстраційний
номер НОМЕР_2, став ОСОБА_5

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 19 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Херсонської області
від 20 лютого 2014 року, з урахуванням
ухвали Дніпровського районного суду м.
Херсона від 12 листопада 2013 року про
виправлення описок у рішенні, позов ПАТ
«Західінкомбанк» задоволено частково.
В рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_6 за кредитним договором від 3
серпня 2007 року в розмірі 2 172 249 грн 46
коп., звернуто стягнення на предмети
застави - транспортні засоби, а саме:
вантажний сідловий тягач марки RENAULT,
модель PREMIUM, 1999 року випуску, який
належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва
про реєстрацію транспортного засобу
від 9 лютого 2007 року; самоскид
напівпричіп марки ПП, модель
HLS20078, 1994 року випуску, який належить
ОСОБА_5, шляхом продажу вказаних
транспортних засобів на прилюдних
торгах за ціною визначеною на підставі
оцінки незалежним експертом на стадії
та в межах виконавчого провадження. В
частині позовних вимог до ОСОБА_4
відмовлено за необґрунтованістю.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ПАТ
«Західінкомбанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_4 та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким
задовольнити позов.

В іншій частині судові рішення не
оскаржуються, а тому відповідно до ч. 1
ст. 335 ЦПК України перегляду у
касаційному порядку не підлягають.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що ОСОБА_4 є добросовісним
набувачем заставного майна і власник
має право витребувати це майно від
набувача лише у передбаченому ст. 388 ЦК
України порядку.

Проте повністю погодитися із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами установлено, що відповідно до
умов укладеного між банком та ОСОБА_6
кредитного договору від 3 серпня 2007
року, останній отримав кредит у виді
відкличної поновлювальної кредитної
лінії з максимальним лімітом у розмірі
20 тис. доларів США, із сплатою
14 % річних, строком до 3 серпня 2009 року, а
додатковими угодами № 1, 2 від 3
вересня 2007 року та 19 грудня 2007 року
відповідно кредитну лінію було
збільшено до 180 тис. доларів США.

В рахунок забезпечення виконання всіх
зобов'язань за кредитним договором та
додатковими угодами до нього 3 серпня
2007 року було укладено договір застави
належних йому транспортних засобів:
вантажного сідлового тягача марки RENAULT
PREMIUM, 1999 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1, та самоскида
напівпричіпа марки ПП, модель HLS20078, 1994
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_2. Крім того, 19 грудня 2007 року між
банком та ОСОБА_3 було укладено ще один
договір застави належного йому
транспортного засобу: вантажного
сідлового тягача марки RENAULT PREMIUM,
реєстраційний номер НОМЕР_3.

У результаті порушення позичальником
норм закону та умов договору станом на
26 травня 2011 року утворилася
заборгованість у розмірі 2 172 249
грн 46 коп., яку за рішенням суду було
стягнуто з позичальника у повному
обсязі.

Однак, 16 червня 2011 року заставлене
майно, а саме: вантажний сідловий тягач
марки RENAULT, модель PREMIUM, 1999 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, підставі
заяви ОСОБА_3, без відома банку, було
знято з обліку для реалізації і 16
серпня 2011 року на підставі
довідки-рахунку від 13 серпня 2011 року
було зареєстровано на ім'я
ОСОБА_4

Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України
заставодавець має право відчужувати
предмет застави, передавати його в
користування іншій особі або іншим
чином розпоряджатися ним лише за
згодою заставодержателя, якщо інше не
встановлено договором.

Аналогічна за змістом норма міститься
в ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу».

Пунктом 3.2. договору застави
встановлено заборону на відчуження
предмету застави без письмової згоди
заставодержателя.

За змістом ч. 1 ст. 10 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» у разі відчуження
рухомого майна боржником, який не мав
права його відчужувати, особа, що
придбала це майно за відплатним
договором, вважається його
добросовісним набувачем згідно зі ст.
388 ЦК України за умови відсутності в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна відомостей про обтяження цього
рухомого майна.

Проте з матеріалів справи убачається,
що відомості про обтяження предмету
застави були зареєстровані 7 липня 2008
року в Державному реєстрі обтяжень
рухомого майна (а. с. 12).

Частиною 1 ст. 23 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» передбачено, що
відповідно до забезпечувального
обтяження обтяжувач має право в разі
порушення боржником забезпеченого
обтяженням зобов'язання або договору,
на підставі якого виникло
забезпечувальне обтяження, одержати
задоволення своєї вимоги за рахунок
предмета обтяження в черговості згідно
із встановленим пріоритетом.

За змістом ч. 1 ст. 24 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження
здійснюється на підставі рішення суду
в порядку, встановленому законом, або в
позасудовому порядку згідно із цим
Законом.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про
заставу» застава зберігає силу, якщо за
однією з підстав, зазначених в законі,
майно або майнові права, що складають
предмет застави, переходять у
власність іншої особи.

Таким чином, у разі відчуження предмета
обтяження боржником без згоди
обтяжувача, обтяження рухомого майна,
що є предметом обтяження, зберігає свою
силу для нового власника (покупця) в
разі, якщо воно зареєстроване в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна.

Проте в порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України суди на зазначені положення
закону уваги не звернули; не встановили
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи; не
визначилися з правовідносинами, які
виникли між сторонами та нормами права,
які підлягають застосуванню до них,
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають із договору застави та
дійшли передчасного висновку про
часткове задоволення позову ПАТ
«Західінкомбанк».

Крім того, аналогічна позиція
викладена в постанові Верховного Суду
України від 6 червня 2012 року № 6-64цс12,
яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню в частині
відмови у задоволенні позову ПАТ
«Західінкомбанк» до ОСОБА_4 з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції в цій частині.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства
«Західінкомбанк» задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 19 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Херсонської
області від 20 лютого 2014 року в частині
вирішення позовних вимог публічного
акціонерного товариства
«Західінкомбанк» до ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет застави
скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко