Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2014 року Будьоннівський
районний суд міста Донецька у складі:

головуючого судді Грачова
Р.Р.,

при секретарі Тімончук
Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
територіальної громади в особі
виконавчого комітету Будьоннівської
районної в місті Донецьку ради про
визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з
позовом до територіальної громади в
особі виконавчого комітету
Будьоннівської районної в місті
Донецьку ради про визнання права
власності, посилаючись на наступні
обставини.

Позивачі є дітьми ОСОБА_4, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після її смерті залишилось спадкове
майно у вигляді ? частини житлового
будинку АДРЕСА_1

ОСОБА_1 своєчасно прийняв спадщину,
а саме ? частини житлового будинку
АДРЕСА_1, в зв'язку з тим, що постійно
мешкав разом із своєю матір'ю по день її
смерті.

? частини вказаного будинку
належало спадкодавцю ОСОБА_4 на
підставі дубліката свідоцтва про право
власності в спільному майні подружжя
виданого Третьою донецькою державною
нотаріальною конторою 23.10.1974 року за
реєстром №7751, виданого Донецьким
обласним державним нотаріальним
архівом 19.12.2012 року за реєстром №1-343 та
дубліката свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого Третьою
донецькою державною нотаріальною
конторою 23.10.1974 року за реєстром №7752,
виданого Донецьким обласним державним
нотаріальним архівом19.12.2012 року за
реєстром №1-344.

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до Дев'ятої донецької державної
нотаріальної контори для оформлення
своїх спадкових прав після смерті
матері, однак нотаріусом йому було
відмовлено, в зв'язку з тим, що мати
ОСОБА_4 своєчасно не надала
правовстановлюючі документи до БТІ
міста Донецька для державної
реєстрації права власності на ?
частини спірного житлового будинку.

ОСОБА_1 мешкає та прописаний з 23.08.2006
року у будинку АДРЕСА_1 веде
домогосподарство та підтримує будинок
в належному стані, в момент смерті
матері, постійно з нею мешкав, що
свідчить про те, що фактично він
прийняв спадщину, вступивши в
оперативне управління та користування
будинком.

Інші спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3
мешкали окремо від своєї матері. Але у
відповідності до статей 1261, 1268, 1269 ЦК
України є спадкоємцями першої черги за
законом.

Просить суд:

- визнати за ОСОБА_4, померлою
ІНФОРМАЦІЯ_1 року право власності на ?
частини житлового будинку АДРЕСА_1;

- визнати за позивачами право
власності на ? частини житлового
будинку АДРЕСА_1 в рівних частках в
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Представник позивача ОСОБА_1, -
ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності,
а також позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в
судове засідання не з'явились, надали
суду заяву про розгляд справи без їх
участі, просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, надав суду заяву
про розгляд справи без його участі,
щодо задоволення позовних вимог
покладається на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши справу у межах заявлених
позовних вимог, суд приходить до
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні
обставини.

Згідно з дублікатом свідоцтва про
право на спадщину за законом від 23.10.1974
року, будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6 на
підставі договору про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва житлового
будинку, посвідченого в 3й Донецькій
нотаріальній конторі від 15.08.1957 року за
реєстром № 10708 та зареєстрованого в
держінвентарбюро міста Донецька від
26.06.1974 року за №35554.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
року ОСОБА_6 помер.

Так, як вбачається з дублікату
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 23.10.1974 року виданого
державним нотаріусом Третьої
Донецької державної нотаріальної
контори Руденко Н.С. та
зареєстрованого в реєстрі за №1-344,
спадкоємцями після померлого ОСОБА_6 в
рівних частках є його дружина ОСОБА_4 та
син ОСОБА_1.

ОСОБА_4, на підставі дублікату
свідоцтва по право власності на
частку в сумісному майні подружжя від
23.10.1974 року, виданого державним
нотаріусом Третьої Донецької
державної нотаріальної контори
Руденко Н.С. та зареєстрованого в
реєстрі за №1-343, як дружині померлого
ОСОБА_6 належить ? частка від сумісного
майна подружжя, в тому числі в
одноповерховому, з шпал, облитого
шлаком житловому будинку АДРЕСА_1

Однак право власності на частку
спірного будинку у встановленому
законом порядку за ОСОБА_4
зареєстроване не було.

Пленум Верховного Суду України у п. 9
своєї постанови № 4 від 24 червня 1983 року
„Про практику розгляду судами України
справ про спадкування" розтлумачив, що
суди мають враховувати, що право
власності на жилий будинок, збудований
громадянином на відведеній йому в
установленому порядку земельній
ділянці і прийнятий в експлуатацію,
виникає з часу його реєстрації у
виконкомі місцевої Ради.

Згідно п. 32 Положення про
житлово-будівельні колективи та
індивідуальних забудовників у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затвердженого постановою Ради
міністрів Української РСР № 514 від 30
квітня 1958 року, документом, що
підтверджує право особистої власності
на одноквартирний будинок, є
нотаріально посвідчений договір,
укладений між виконкомом міської
(районної) Ради депутатів трудящих з
індивідуальним забудовником (п. 30),
зареєстрований в органі технічної
інвентаризації, а там де такого органу
немає, - у виконкомі місцевої Ради
депутатів трудящих.

Так, з огляду на те, що спірний
будинок не прийнятий в експлуатацію, а
також враховуючи, що право власності на
належну ОСОБА_4 частку за нею
зареєстровано не було, суд приходить до
висновку про те, що ОСОБА_4 не були
дотримані вимоги законодавства щодо
державної реєстрації права власності
на вказане нерухоме майно.

Разом з тим, будівництво жилого
будинку та господарських будівель, які
є предметом судового розгляду, було
здійснене без відповідних дозвільних
документів.

Крім того, з технічного паспорту на
будинок АДРЕСА_1 вбачається наявність
самочинного будівництва а саме -
самовільної переобладнаної кухні літ
а, а1, внаслідок чого житлова площа
змінилася на 6,8 кв.м.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 105 Цивільного
кодексу (1963 року), господарські і
побутові будівлі та споруди, зведені
громадянином без встановленого
дозволу або належно затвердженого
проекту, чи з істотними відхиленнями
від проекту, або з грубим порушенням
основних будівельних норм і правил, за
рішенням виконавчого комітету
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів зносяться
громадянином, який провадив самовільне
будівництво, або за його рахунок.
Одержані при знесенні жилого будинку
або частини його, господарських і
побутових будівель та споруд
будівельні матеріали залишаються у
власності громадянина, який провадив
самовільне будівництво.

Як розтлумачив Пленум Верховного
Суду України в абз. 1 п. 7 Постанови „Про
судову практику у справах про
спадкування" № 7 від 30 травня 2008 року,
якщо спадкодавцем було здійснене
самочинне будівництво (частина перша
статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить
право власності на будівельні
матеріали, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва.

Згідно з роз'ясненнями Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №24-753/0/4-13 від 15.05.2013 року «Про
судову практику розгляду судами справ
про спадкування», у разі недотримання
спадкодавцем вимог законодавства
щодо державної реєстрації права
власності на нерухоме майно судами
можуть визнаватись у порядку
спадкування право на забудову, право
на будівельні матеріали та інше у
відповідності зі встановленням
судом правовим режимом спірного
майна.

Суд виходить з того, що оскільки
спадкодавцем ОСОБА_4 не було дотримано
вимог законодавства щодо державної
реєстрації права власності, то
об'єктом спадкування є не частка
домоволодіння, як об'єкт цивільних
прав, а будівельні матеріали,
використані в процесі його
будівництва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
серії НОМЕР_1 актовий запис №756.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4, що
підтверджується свідоцтвом про
народження, актовий запис №984, а тому на
підставі статті 1261 ЦК України є
спадкоємцем першої черги за законом.

В той час, як суду не надано жодних
належних та допустимих доказів, які б
підтверджували наявність кровної
спорідненості між ОСОБА_2, та померлою
ОСОБА_4, рівно як і між ОСОБА_3 та
померлою ОСОБА_4, зокрема, що вказані
особи були дітьми померлої.

Разом з тим, надані суду в якості
письмових доказів копії свідоцтв про
народження ОСОБА_2 та ОСОБА_8, де
вказано, що їх матір'ю є ОСОБА_3 також
жодним чином не можуть свідчити про те,
що ОСОБА_8 та померла ОСОБА_4 є однією і
тією ж особою, рівно як і відсутні
докази того, що ОСОБА_3 і ОСОБА_8 є однією
і тією ж особою.

Згідно зі статтею 1268, 1269 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час
відкриття спадщини не проживав
постійно із спадкодавцем, має подати до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини.

Так, 14 листопада 2012 року представник
ОСОБА_1, - ОСОБА_5 від його імені
звернулася до Дев'ятої донецької
державної нотаріальної контори з
заявою щодо оформлення спадкових прав
після смерті ОСОБА_4 на ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1.

Постановою державного нотаріуса
Дев'ятої донецької державної
нотаріальної контори Вервейко Н.Г. від
12.03.2014 року ОСОБА_1 відмовлено в
оформленні спадкових прав на ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1, з огляду на
те, що правовстановлюючі документи на ?
частини спірного будинку ( свідоцтво
про право власності та свідоцтво про
право на спадщину за законом) не були
своєчасно надані для державної
реєстрації померлою ОСОБА_4

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу
спадщини входять всі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинились внаслідок його смерті.
Право власності на зазначену частку
домоволодіння до складу спадщини не
увійшло, оскільки померла такого
права, оформленого належним чином на
момент смерті не мала.

З процесуальної позиції позивача та
його представника вбачається намір
перекласти функції введення
домоволодіння в експлуатацію на судові
органи всупереч встановленому
порядку. Згідно р.р.1 (б) ч.1 ст. 31 ЗУ «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів в порядку,
встановленому законодавством
віднесене до делегованих повноважень у
сфері будівництва виконавчих органів
сільских, селищних, міських рад.

Згідно п.3 Постанови Кабінету
Міністрів України №1035 від 09.09.2009 року
«Про затвердження тимчасового порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом приватних житлових
будинків садибного типу, дачних та
садових будинків господарськими
спорудами та будівлями, споряджених
без дозволу на виконання будівельних
робіт», підставою для оформлення права
власності на приватні житлові
будинки садибного типу, дачні та садові
будинки з господарськими спорудами і
будівлями, споруджені до 05.08.1992 року є
висновок про технічний стан будинку,
складений БТІ за формою встановленою
Міністерством з питань житлово -
комунального господарства за
погодженням з Міністерством
регіонального розвитку та
будівництва і документ, що засвідчує
право власності або користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані об'єкти будівництва.

Позивач ОСОБА_1 як спадкоємець, який
фактично прийняв спадщину може
претендувати на визнання за ним права
власності на будівельні матеріали, з
яких складаються самовільно
збудовані об'єкти з подальшим
введенням їх в експлуатацію в
загальному порядку, однак позивач такі
вимоги не заявляє. Позивач своїми
процесуальними та матеріальними
правами розпорядився на власний
розсуд, підтримав в повному обсязі
заявлені позовні вимоги, а суд,
виходячи з вимог диспозитивності
цивільного процесу вирішує позовні
вимоги в межах заявленого позову.

При цьому, встановлено, що нотаріусом
відмовлено ОСОБА_1 в оформленні
спадкових прав на ? частки спірного
будинку, в той час як вбачається зі
змісту позовних вимог, позивачі
просять визнати за ними право
власності в порядку спадкування на ?
частки спірного будинку в рівних
частках за кожним.

Крім того, судом встановлено
наступне.

Згідно з роз'ясненнями Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №24-753/0/4-13 від 15.05.52013 року «Про
судову практику розгляду судами справ
про спадкування», у разі якщо
відсутність умов для одержання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину не підтверджена
належними доказами, а саме відмовою
нотаріуса у видачі свідоцтва про
право на спадщину, це може бути
підставою для відмови у позові.

Так, суду не надано жодних належних та
допустимих доказів стосовно звернення
позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як вважають
себе спадкоємцями першої черги до
нотаріальної контори з заявами про
прийняття спадщини після померлої
ОСОБА_4, рівно як й не надано суду
відмов нотаріуса у видачі ним
відповідних свідоцтв про право на
спадщину після померлої ОСОБА_4

Таким чином, суд приходить до
висновку, що позивачами ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 не доведена відсутність умов
для одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину, на
час розгляду справи в суді позивачем не
надано жодних належних та допустимих
доказів, які б підтверджували відмову
нотаріуса у видачі свідоцтва про право
на спадщину, що свідчить про
відсутність спору, який би підлягав
вирішенню в судовому порядку і
вирішення питання про визнання права
на спадкове майно судом було б
передчасним.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизначених або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 статті 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 15
Цивільного процесуального кодексу
України, суди розглядають в порядку
цивільного судочинства справи про
захист порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства.

Однак суду не було надано
відмов нотаріуса у видачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 свідоцтва про право на
спадщину, що свідчить про відсутність
предмету спору.

Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Тому в розумінні статті 1 ЦПК
України право позивачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 не було ніким порушено. У
зв'язку з чим, на даний час, суд не
вбачає предмету спору.

Крім того, згідно з роз'ясненнями
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №24-753/0/4-13 від 15.05.2013 року «Про
судову практику розгляду судами справ
про спадкування», у спорах про визнання
права власності в порядку спадкування
на самочинно збудовані будівлі
належним відповідачем у справі є
відповідна місцева рада. Якщо
позивачі не заявляє клопотання про
заміну неналежного відповідача, суд
повинен відмовляти у позові.

Так, згідно зі статтею 1277 ЦК України
у разі відсутності спадкоємців за
заповітом і за законом, неприйняття
ними спадщини суд визнає спадщину
відумерлою за заявою органу місцевого
самоврядування за місце відкриття
спадщини.

Згідно рішення Донецької міської
ради від 31.03.2004 року №10/15 таке право
делеговане Будьоннівській районній
в місті Донецьку раді а не її
виконавчому комітету, в зв'язку з чим
територіальна громада в особі
виконавчого комітету Будьоннівсько
райради міста Донецька - є неналежним
відповідачем по справі.

Однак позивачами місцева рада у
якості відповідача зазначена не була,
рівно як і не було заявлене клопотання
про заміну неналежного відповідача
по справі, що свідчить також про
наявність підстав для відмови у позові.

Разом з тим, не підлягають
задоволенню позовні вимоги в частині
визнання парва власності на ? частки
спірного будинку за померлою ОСОБА_4,
оскільки у відповідності з ч.4 статті 25
ЦК України, цивільна правоздатність
(здатність мати права та обов'язки)
фізичної особи припиняється у момент
її смерті.

На підставі викладеного, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
до територіальної громади в особі
виконавчого комітету Будьоннівської
районної в місті Донецьку ради про
визнання права власності - необхідно
відмовити.

На підставі постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 24
червня 1983 року „Про практику розгляду
судами України справ про спадкування",
Положення про житлово-будівельні
колективи та індивідуальних
забудовників у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затвердженого постановою Ради
міністрів Української РСР № 514 від 30
квітня 1958 року, роз'ясненнями Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №24-753/0/4-13 від 15.05.2013 року «Про
судову практику розгляду судами справ
про спадкування», Постанови Пленум
Верховного Суду України „Про судову
практику у справах про спадкування" № 7
від 30 травня 2008 року, ст. 105 ЦК України в
редакції 1963 року, статей 25, 1218,1268,1269 ЦК
України, та керуючись статтями 213-215 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до територіальної
громади в особі виконавчого комітету
Будьоннівської районної в місті
Донецьку ради про визнання права
власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Суддя: