Ухвала

іменем україни

09 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука
В.М.,

суддів: Кафідової О.В.,
Коротуна В.М.,

Попович О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Черкаської міської ради про визнання
права власності на спадкове майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 02 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати, після
смерті якої вона у встановленому
законом порядку подала заяву про
прийняття спадщини, однак, звернувшись
до нотаріальної контори для отримання
відповідного свідоцтва про право на
спадщину з'ясувала, що за життя
спадкодавцем в БТІ були оформлені не
всі документи для реєстрації права
власності у встановленому законом
порядку, саме тому нотаріусом було
винесено постанову про нотаріальну
відмову у видачі свідоцтва про право на
спадщину.

Крім неї, за оформленням спадщини після
смерті ОСОБА_4 ніхто не звертався, вона
є спадкоємицею першої черги за законом,
а тому просить визнати за нею право
власності, в порядку спадкування на
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 75,4
кв.м та гараж загальною площею 46,8 кв.м,
розташований за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 15 січня 2014 року
позов задоволено, визнано за ОСОБА_3
право власності на спадкове майно, що
залишилося після смерті її матері
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, -
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 75,4
кв.м та гараж загальною площею 46,8
кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 02 квітня 2014 року рішення
суду першої інстанції змінено,
скасовано в частині задоволення
позовної вимоги про визнання права
власності на гараж та ухвалено в цій
частині нове рішення, яким у
задоволенні вимог про визнання права
власності на гараж, розташований по
АДРЕСА_2 відмовлено. В решті рішення
суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
Черкаської області від 02 квітня 2014
року, рішення суду першої інстанції
залишити в силі, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
року померла ОСОБА_4, після смерті
якої залишилося спадкове майно у
вигляді квартири АДРЕСА_1 загальною
площею 75,4 кв.м та гаража
загальною площею 46,8 кв.м, розташованого
за адресою: АДРЕСА_2

Право власності ОСОБА_4 на квартиру
АДРЕСА_1 підтверджується свідоцтвом
про право власності на житло, виданим 15
червня 1994 року.

Рішенням виконавчого комітету
Придніпровської районної ради
народних депутатів м. Черкаси від 25
жовтня 1985 року ОСОБА_4, інваліду 2 групи,
було надано дозвіл на розміщення
індивідуального гаража без права
обладнання в ньому підвалу та
оглядової ями на земельній ділянці у
дворі житлового будинку по АДРЕСА_2 а 10
жовтня 2013 на замовлення ОСОБА_3 був
виготовлений технічний паспорт на
вказаний гараж.

ОСОБА_3, як спадкоємець першої черги за
законом після смерті ОСОБА_4,
звернулася до Другої Черкаської
державної нотаріальної контори із
заявою про видачу свідоцтва про право
на спадщину на вищезазначене спадкове
майно, проте нотаріусом була винесена
постанова про нотаріальну відмову,
відповідно до якої причиною відмови є
відсутність у останньої
правовстановлюючих документів на
спадкове майно.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3, як спадкоємиця першої черги
після смерті матері ОСОБА_4, вчасно
звернулася до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, інших
спадкоємців немає, а тому має всі
законні підстави для визнання за нею
права власності на все спадкове майно
після померлої.

При цьому, визнаючи право власності на
гараж загальною площею 46,8 кв.м,
розташований за адресою: АДРЕСА_2 суд
першої інстанції виходив з того, що
відсутність правовстановлюючих
документів на гараж не є підставою для
відмови у задоволенні позову в цій
частині, оскільки на день, коли
спадкодавець отримував дозвіл на його
встановлення, існував тільки порядок
надання дозволу і інші документи не
вимагалися.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині визнання права власності на
гараж, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що право власності на
нього за життя у спадкодавця не
виникло, оскільки не було належним
чином оформлене, тому позивач також
права власності не набула. Крім того,
звертав увагу, що вказаний гараж є
самочинним будівництвом

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від 1
липня 2004 року державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень, що супроводжується внесенням
даних до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право
власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно з чинними
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до
набрання чинності Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
нерухоме майно набувається в порядку,
який існував на час його будівництва, а
не виникає у зв'язку із здійсненням
державної реєстрації права власності
на нього в порядку, передбаченому цим
законом, яка є лише офіційним визнанням
державою такого права, а не підставою
його виникнення.

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Крім того,
згідно з частинами першою та другою
статті 5 Цивільного кодексу України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності.

Так, 5 серпня 1992 року вперше на
законодавчому рівні було встановлено
порядок та умови прийняття в
експлуатацію об'єктів будівництва
постановою Кабінету Міністрів України
від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів державного
замовлення» (втратила чинність). Тобто
до 5 серпня 1992 року не передбачалась
процедура введення нерухомого майна в
експлуатацію при оформленні права
власності.

З аналізу положень Конституції України
та Цивільного кодексу України
вбачається, що не потребує введення в
експлуатацію нерухоме майно, збудоване
до 5 серпня 1992 року, при набутті права
власності на такі об'єкти.

Документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 5 серпня 1992 року індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, які не підлягають
прийняттю в експлуатацію, вимогам
законодавства, будівельних норм,
державних стандартів і правил, зокрема
для потреб державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, є
технічний паспорт, складений за
результатами технічної
інвентаризації.

Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ЦК України,
листа Міністерства Юстиції України №
19-32/319 від 21 лютого 2005 року, у разі
смерті власника нерухомого майна,
первинна реєстрація права власності на
яке не проводилася і
правовстановлюючий документ
відсутній, питання про визначення
належності цього майна попередньому
власнику та наступного власника
(спадкоємця) повинно вирішуватися в
судовому порядку.

Відповідно до додатка 2 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно рішення
суду є правовстановлюючим документом,
на основі якого може бути проведена
реєстрація права власності на нерухоме
майно.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Як вбачається з технічного паспорта,
виготовленого на замовлення ОСОБА_3 від
10 жовтня 2013 року, спірний гараж
побудований у 1986 році, а відмітки, що
останній є самочинним будівництвом,
відсутні.

Враховуючи наведене, судом першої
інстанції правильно встановлено, що
відсутність правовстановлюючих
документів на гараж не є підставою для
відмови у задоволенні позову в цій
частині, оскільки на день, коли
спадкодавець отримував дозвіл на його
встановлення, не вимагалося введення в
експлуатацію нерухомого майна.

З огляду на вищевикладене судове
рішення апеляційного суду не може
вважатися законним і обґрунтованим та
відповідно до положень ст. 339
ЦПК України підлягає скасуванню із
залишенням в силі судового рішення
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської
області від 02 квітня 2014 року скасувати,
рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 15 січня 2014 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М.
Колодійчук

Судді:

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Попович

І.М. Фаловська