АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-1555/14
Головуючий у 1 інстанції: Таран Н.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

25 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Усика Г.І.,
Невідомої Т.О.

при секретарі: Охневській Т.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства
"Чорноморський Банк розвитку та
реконструкції" на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 4 листопада
2013 року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства
"Чорноморський Банк розвитку та
реконструкції" до ОСОБА_2 про виселення
та визнання припиненою реєстрації
місця проживання, -

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 4 листопада 2013 року в
задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства
"Чорноморський Банк розвитку та
реконструкції" до ОСОБА_2 про виселення
та визнання припиненою реєстрації
місця проживання відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ
"Чорноморський Банк розвитку та
реконструкції" звернулося до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Зокрема апелянт вказує на те, що банком
направлялися вимоги в квітні і серпні
2013 року по фактичному місцю проживання
відповідача в м. Сімферополі і місцю
реєстрації в м. Києві про необхідність
виселення із спірного жилого
приміщення, яке є предметом іпотеки у
зв*язику із зверненням на нього
стягнення для погашення
заборгованості за кредитним договором.
Направлені вимоги не були вручені і
повернулися по закінченню терміну їх
зберігання, що свідчить на думку
апелянта про навмисне ухилення
відповідача від отримання поштової
кореспонденції.

В суд апеляційної інстанції ніхто із
учасників процесу не з*явився, будучи
повідомленими належним чином про час і
місце слухання справи.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 28.03.2007 р. між АКБ
"ЧОРНОМОРСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ ТА
РЕКОНСТРУКЦІЇ"! назву якого було
змінено на ПАТ "ЧОРНОМОРСЬКИЙ БАНК
РОЗВИТКУ ТА РЕКОНСТРУКЦІЇ" та ОСОБА_2
був укладений кредитний договір №
1306/252/150, за умовами якого останній
отримав кредит на придбання квартири в
розмірі 80 000 дол. США на зі сплатою 12 %
річних за користування кредитом з
кінцевим терміном повернення до 26.03.2032
р.

З метою забезпечення виконання умов
вказаного кредитного договору, з
ОСОБА_3 було укладено договір поруки
№1306/252/150-п від 28.03.2007 року, згідно якого
поручитель та позичальник несуть
солідарну відповідальність перед
банком на всю суму заборгованості, в
тому числі суму кредиту, відсотків за
кредитом, пеню та інші платежі
передбачені кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним вище кредитним договором
між ПАТ "ЧОРНОМОРСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ ТА
РЕКОНСТРУКЦІЇ" та ОСОБА_3 було укладено
договір іпотеки, відповідно до умов
якого майновий поручитель передав в
іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1

Внаслідок неналежного виконання
зобов'язань за кредитним договором
станом на 13.08.2012 р. утворилася
заборгованість позичальника ОСОБА_2
перед банком в розмірі 761 684,14 грн.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 21.02.2013 р., яке набрало
законної сили, задоволено позов ПАТ
"ЧОРНОМОРСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ
РЕКОНСТРУКЦІЇ" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором шляхом звернення стягнення
на предмет іпотеки із застосуванням
процедури продажу, встановленою ст. 38
Закону України «Про іпотеку», та
відмовлено в позові ОСОБА_2 до ПАТ
""ЧОРНОМОРСЬКИЙБАНК РОЗВИТКУ ТА
РЕКОНСТРУКЦІЇ", третя особа: ОСОБА_3 про
визнання кредитного договору
недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України "Про
іпотеку" одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя вправі
винести рішення про виселення
мешканців, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення, а також згідно з ч. 1 ст. 40
цього Закону та ст. 109 ЖК України -
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців.

Частинах 2 і 3 ст. 40 Закону України "Про
іпотеку", а також аналогічною за
змістом ч. 3 ст. 109 ЖК України
передбачено, що після прийняття
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення, всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок, житлове приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Як роз*яснино у п. 43 Пленуму ВССУ від 30
березня 2012 року № 5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин", при розгляді
справ за позовом іпотекодержателя про
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати, що примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
правильно звернув увагу на те, що
пред*явлення позову не є тотожним
пред'явленню вимоги в розумінні ст. 40
Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК
України, оскільки на момент звернення
позивача до суду із даним позовом його
права повинні бути порушені
відповідачем не виконанням вимоги про
звільнення житлового приміщення, на
яке звернуто стягнення. Наявність
письмової вимоги про звільнення
житлового приміщення є обов'язковою
умовою при задоволенні позову про
виселенні із житла, яке є предметом
іпотеки.

Разом з тим, матеріали справи не
містять доказів отримання
відповідачем, який є зареєстрованим у
кв.  АДРЕСА_1, письмової вимоги про
добровільне звільнення квартири, яка є
предметом іпотеки.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду першої інстанції, який
відповідає встановленим у справі
обставинам, а також нормам
матеріального і процесуального права.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги
колегія суддів вважає необхідним
зазначити, що в матеріалах справи є
вимога позивача про виселення і
звільнення приміщення, датована 05.04.2013
р., яка відправлена в тому числі ОСОБА_2
по місцю його фактичного проживання в
АДРЕСА_2 (а.с. - 25).

З копії цієї вимоги, яка знаходиться в
матеріалах справи вбачається, що її
копія була направлена і по місцю
реєстрації відповідача у м. Києві.
Разом із тим, в самій вимозі вказана
неповна адреса без квартири. Конверт, у
якому направлялася вимоги, що дало б
можливість перевіряти точну адресу,
позивачем суду надана не було.
Представник позивач двічі не з*явився
на слухання справи в апеляційному суді.

У зв*язку із чим у апеляційного суду не
має можливості перевірити чи
направлялася в дійсності вказана
вимога відповідачу, на яку адресу, і
якщо направлялася чому не була
отримана адресатом.

Щодо вимоги, яка направлялася в серпні
2013 року, то як правильно зазначив суд
першої інстанції, її було направлено
вже після пред*явлення позову, що
свідчить про порушення позивачем
передбаченої законом процедури
виселення мешканців із жилих приміщень
(квартир), які є предметом іпотеки, і на
які звернуто стягнення, і тому є
правильним висновок суду першої
інстанції про передчасність даного
позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає оскаржуване рішення законним і
обгрунтованим, підстав для його зміни
чи скасуванню не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Чорноморський Банк розвитку та
реконструкції" відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 4 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: