Справа № 454/2403/13
Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/2774/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г.,
Ніткевича А.В.

за участі секретаря: Азенко М.В.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною ОСОБА_4 на
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 24 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про зміну
формулювань причин звільнення та
спонукання до вчинення дій,-

встановила:

23.08.2013 року ОСОБА_4 подала позов до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2,
який змінив прізвище на ОСОБА_2, про
зміну формулювань причин звільнення
та спонукання до вчення дій.

Посилалась на те, що 01.02.2012 року між нею
та фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_2 було укладено трудовий
договір, який зареєстрований в
Сокальськомму РЦЗ 01.02.2012 року за №
6. Згідно умов цього трудового
договору вона зобов»язувалася
виконувати трудові обов»язки
продавця продовольчих товарів з
наступним режимом роботи робочого
часу: п»ятиденний робочий тиждень, час
роботи з 9-00 до 13-00 та з 15-00 до 19 год.
Роботодавець зобов»язувався
виплачувати заробітну плату в розмірі
не менше законодавчо встановленої
мінімальної заробітної плати та
надавати щорічну оплачувану
відпустку тривалістю 24 календарних
днів. Робоче місце було у магазині
«Волинські ковбаси» за адресою м.
Сокаль вул. Шептицького,85.

09 червня 2013 року вона звернулася до
відповідача із заявою про надання
їй чергової щорічної відпустки, але
дану заяву ОСОБА_2, грубо порушуючи
законодавство про працю, відмовився
приймати, мотивуючи це тим, що надання
їй відпустки можливе лише у випадку
написання нею заяви про звільнення, що
вона і зробила. Дозвіл на відпустку
від ОСОБА_2 отримала в усній формі і
без виплати належних їй коштів.
Зрозумівши, що відповідач грубо
порушує її права, як працівника, вона
20 червня 2013 року надіслала
відповідачу заяву про відкликання
заяви про звільнення. Після цього на її
адресу почали надходити погрози про
її звільнення «по статті» і вона від
ОСОБА_2 отримала пряму заборону
виходити на своє попереднє місце
роботи. Таким чином вона з незалежних
від неї причин знаходилася у
вимушеному прогулі. Зважаючи на грубі
порушення законодавства про працю зі
сторони відповідача, звернулася із
скаргою на протиправні дії відповідача
до Територіальної державної інспекції
з питань праці у Львівській області.
Інспекцією проведено відповідну
перевірку її звернення, за
результатами якої встановлено
порушення зі сторони ФОП ОСОБА_2.
порушення вимог ст.ст. 30 ч.2, 31,24 ч.1, 59
ч.2, 83 ч.4, 107, 115 ч.ч.1,2 КЗпП України. Однак
відповідач звільнив її наказом від
24.07.2013 року за № 23 за ч.4 ст. 40 КЗпП
УКраїни. При цьому їй не виплачено
заробітну плату та компенсаційні
виплати. В зв»язку із цим просила суд
змінити формулювання причини
звільнення зазначене у трудовій книжці
з п.4 ст. 40 КЗпП України на звільнення
за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38
КЗпП України. Також просила суд
зобов»язати відповідача здійснити на
її користь всі необхідні нарахування
та виплати, виходячи з висновків
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області.

Оскаржуваним рішенням Сокальського
районного суду Львівської області від
24 грудня 2013 року позов ОСОБА_4 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
зміну формулювань причин звільнення та
спонукання до вчинення дій - задоволено
частково.

Змінено формулювання причини
звільнення ОСОБА_4 зазначене у трудовій
книжці фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_2 з п.4 ст.40 КЗпП України на
звільнення за власним бажанням згідно
ч.3 ст.38 КЗпП України

В інших позовних вимогах ОСОБА_4 -
відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4

В апеляційній скарзі зазначає, що
відповідно до трудового договору
укладеного між нею та роботодавцем від
01.02.2012 року та у відповідності до
ст.ст.74,75 КЗпП України їй належала
щорічна оплатна відпустка. В порушення
вимог законодавства їй відпустки
надано не було. Крім того, зазначає, що
відповідно до ст.83 КЗпП України їй
належні компенсаційні виплати за
невикористану відпустку. Просить
здійснити на її користь всі необхідні
нарахування та виплати.

Просить оскаржуване рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
задоволити позовні вимоги в повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на заперечення
апеляційної скарги, перевіривши в
межах доводів апеляційних скарг та
пред'явлених позовних вимог законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в
повній мірі не відповідає.

Встановлено, що згідно
трудового договору від 01.02.2012 року,
який зареєєстрований в Сокальськомму
РЦЗ 01.02.2012 року за № 6 від 01.02.2012
року між позивачкою та відповідачем
було укладено трудовий договір.
Згідно умов цього трудового договору
вона зобов»язувалася виконувати
трудові обов»язки продавця
продовольчих товарів з наступним
режимом роботи робочого часу:
п»ятиденний робочий тиждень, час
роботи з 9-00 до 13-00 та з 15-00 до 19 год.
Роботодавець, тобто відповідач
зобов»язувався виплачувати заробітну
плату в розмірі не менше законодавчо
встановленої мінімальної заробітної
плати та надавати щорічну оплачувану
відпустку тривалістю 24 календарних
днів.

Згідно наказу № 23 від 24.07.2013
року позивачку звільнено з посади
продавця продовольчих товарів з 09.06.2013
року у зв»язку з прогулами без
поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП
України, враховуючи, що останнім
робочим днем є 09.06.2013 року.

Встановлено, що позивачка подала
заяву від 19.06.2013 року на ім»я
відповідача, щодо звільнення її з
посади продавця за згодою двох сторін.
Після цього відповідач надіслав лист -
повідомлення від 26.06.2013 року
позивачці, що її заява про звільнення
прийнята до уваги згідно п.1 ст. 36 КЗпП
України. В зв»язку з цим відповідач
повідомив позивачку про необхідність
з»явитися у центр зайнятості для
розірвання трудового договору. Тобто
фактично відповідач письмово висловив
згоду на звільнення позивачки згідно
п.1 ст. 36 КЗпП і повинен був винести
відповідний наказ, але цього не зробив.
Після цього позивачка 21.06.2013 року
надіслала відповідачу наступну заяву,
якою вже просила вважати недійсною
її заяву про звільнення.

З врахування наведеного та вимог
листа Територіальної державної
інспекції праці у Львівській області
від 25.07.2013 року, суд прийшов до вірного
висновку про зміну формулювань причин
звільнення, зокрема, що слід змінити
формулювання причини звільнення
ОСОБА_4 зазначене у трудовій книжці
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 з
п.4 ст. 40 КЗпП України на звільнення
за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38
КЗпП України.

Рішення суду в цій частині сторонами не
оскаржується, а отже не є предметом
апеляційного розгляду.

Відмовляючи в частині інших
позовних вимог, суд виходив з того, що в
судовому засіданні судом встановлено,
що позивач не уточнила другий пункт
своїх позовних вимог та не змогла суду
пояснити, які саме просить суд
зобов»язати відповідача здійснити
необхідні нарахування та виплати на
її користь.

Однак такі висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Встановлено, що суд в рішенні
вказав, що така відмова судом в цій
частині позовних вимог не позбавляє
позивачку права на звернення до суду з
окремим позовом до відповідача про
стягнення конкретно визначених нею сум
нарахувань та виплат на її користь,
виходячи з висновків Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Львівській області.

Отже вбачається, що позовні
вимоги були сформовані у відповідності
до цих висновків, а тому суду слід було
виходити саме з цих позовних вимог.

Апелянт вказує, що в порушення
вимог законодавства їй відпустки
надано не було. Крім того, зазначає, що
відповідно до ст.83 КЗпП України їй
належні компенсаційні виплати за
невикористану відпустку та не
виплачена компенсація при звільненні.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

В засідання судової колегії
відповідач представив довідку про те,
що позивачці нараховано до виплат:
зарплата за 8 днів червня 2013 року- 350
грн., відпускні за період з 1.01.2013 року по
9.06.2013 року -342,36 грн., додаткова відпуска
на дітей 380 грн., оплата за роботу у
вихідні- 264, 890 грн.

Приймаючи до уваги цю довідку, як
і інші довідки про виплачену зарплату
позивачці по місяцях, а також пояснення
відповідача і його представника,
судова колегія прийшла до висновку, що
в цій частині позовних вимог немає
підстав для скасування рішення суду
щодо відмови у їх задоволенні.

В той же час відповідач не
представив доказів про виплату
позивачці компенсації при звільненні.

За вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України,
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Відповідно до ст. 44 КЗпП при
припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору вихідна допомога
виплачується у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше
тримісячного середнього заробітку.

Оскільки звільнення позивачки з
роботи здійснено на підставі ч. 3 ст. 38
КЗпП України, а тому у відповідності до
вимог ст. 44 КЗпП України їй повинна бути
виплачена відповідачем вихідна
допомога в розмірі 3-х середніх
заробітків.

З врахуванням представлених
відповідачем даних про
середньомісячний заробіток позивачки
в сумі 1147 грн. слід стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 3431 грн. (1147 грн. х 3 = 3431
грн. ) вихідної допомоги.

Одночасно з нього слід стягнути в дохід
держави 229 грн. 40 коп. судового збору.

При таких обставинах рішення суду в
частині відмови у виплаті вихідної
допомоги при припиненні трудового
договору скасувати і ухвалити нове
рішення, яким позов в цій частині
задовольнити.

В решті частині рішення суду
залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4,
313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 24 грудня 2013 року
в частині відмови у виплаті вихідної
допомоги при припиненні трудового
договору скасувати і ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_4 в частині виплати
вихідної допомоги при припиненні
трудового договору до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3431
(три тисячі чотириста тридцять одну)
грн. вихідної допомоги.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 229
(двісті двадцять дев"ять) грн. 40 коп.
судового збору.

В решті частині рішення суду залишити
без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Мусіна Т.Г.

Ніткевич А.В.