Справа № 153/1905/13-ц Провадження №
22-ц/772/1301/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Любинецька-Онілова А.
Г.Категорія: 27 Доповідач: Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючого: Луценка В.В.,

суддів: Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

при секретарі: Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк "Приватбанк" про
захист прав споживачів та визнання
кредитно-заставного договору
недійсним, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Ямпільського
районного суду Вінницької області від
14 березня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» про захист прав
споживачів та визнання
кредитно-заставного договору
недійсним зазначивши в заяві, що 1 липня
2008 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк») був укладений
кредитно-заставний договір №VIW3А800000165 з
метою придбання автомобіля. В
порушення відповідачем вимог Закону
України «Про захист прав споживачів»
при укладенні кредитного договору
порушені її права як споживача, а саме
відповідач не провів з нею
переддоговірної роботи, їй не
повідомлено, що усі валютні ризики несе
позивач. Відсутні також істотні умови
укладеного договору - детальний розпис
загальної вартості кредиту для
споживача, відсутня ціна договору.
ОСОБА_2 також зазначає, що при укладенні
договору мають місце ознаки нечесної
підприємницької діяльності з боку
відповідача, зокрема умови договору є
несправедливими, встановлені жорсткі
обов'язки споживача, інформація про
кредит, необхідна для здійснення
свідомого вибору надана позивачу у
нечіткій, незрозумілій або двозначний
спосіб. Позивач вказує на те, що про
наявність порушеного її права як
споживача вона дізналась в липні 2013
року після звернення до кваліфікованих
юристів. Позивач ОСОБА_2 зазначає, що
вона не мала спеціальних знань та
належного розуміння умов Кредитного
договору, які їй пропонувалися та не
могла знати, як сильно порушені її
права при укладені договору та до яких
негативних наслідків для неї це може
призвести. Вважаючи свої права
порушеними ОСОБА_2 просить суд визнати
недійсним кредитно-заставний договір
№VIW3А800000165, укладений 01 липня 2008 року
між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», а також
зняти заборону щодо відчуження
рухомого майна - автомобіля «Шкода
Октавія» державний номер НОМЕР_1, який
належить їй на праві приватної
власності, внесення до державного
реєстру обтяжень рухомого майна,
відомості про виключення запису з
реєстру щодо рухомого об'єкту, судові
витрати просить покласти на
відповідача.

Рішенням Ямпільського районного суду
Вінницької області від 14 березня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» про
захист прав споживачів та визнання
кредитно-заставного договору
недійсним, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги в повному обсязі. Посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення вимог
процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення і
заперечення сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, судова колегія приходить до
висновку про те, що скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст.213ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підстави своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Матеріалами справи встановлено, що
01.07.2008 року між ОСОБА_2 та Закритим
акціонерним товариством Комерційний
банк «ПриватБанк» (правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «ПриватБанк») був
укладений кредитно-заставний договір
№VIW3А800000165 з метою придбання автомобіля
«Шкода Октавія», 2000 року випуску,
державний номер НОМЕР_1.

Згідно п.п.2.1; 2.2 кредитно-заставного
договору від 01.07.2008 року Банк
зобов'язався надати позичальникові
кредит у розмірі та на умовах,
встановлених у цьому договорі, а
позичальник зобов'язується прийняти,
належним чином використовувати та
повернути кредит і сплатити проценти
за користування кредитом, а також інші
платежі, відповідно до умов договору.
Кредит надається на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості та цільового характеру
використання.

Для забезпечення повного і своєчасного
виконання позичальником зобов'язань за
договором, позичальник надає банку
предмет Застави у заставу.

Відповідно до вимог ст.578 ЦК України
чоловік позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надав
свою письмову згоду на укладення
дружиною кредитно-заставного договору
№VIW3А800000165 від 01.07.2008 року, а також на
передачу позичальником банку у заставу
будь-якого майна, яке належить йому та
позичальникові на праві спільної
власності, в тому числі автомобіля
«Шкода Октавія» 1.6, з метою
забезпечення виконання зобов'язань
позичальника за цим договором і
реалізацію майна у випадку невиконання
позичальником умов
кредитно-заставного договору.

З умовами зазначеного вище договору
сторони ознайомлені про що свідчать їх
підписи у кредитно-заставному договорі
(а.с.6-18).

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позовних вимог до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» про захист прав
споживачів та визнання
кредитно-заставного договору
№VIW3А800000165 від 01.07.2008 року недійсним, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про недоведеність заявлених позивачем
вимог і відмовив ОСОБА_2 у задоволенні
позову у зв'язку із спливом строку
позовної давності звернення з позовом
до суду.

Однак з таким висновком суду про
підставу відмови у задоволенні позову
безперечно погодитись не можна.

Правовідносини, що виникли між
сторонами у справі регулюються нормами
цивільного та цивільно-процесуального
законодавства України, умовами
укладеного між сторонами
кредитно-заставного договору.

Так, в п.11 постанови Пленуму Верховного
Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
зазначено, встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зроблено до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дій, що
свідчать про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Відповідно до п.13.11 кредитно-заставного
договору№VIW3А800000165 від 01.07.2008 року
сторони встановили строки позовної
давності за вимогами про стягнення
кредиту, винагороди та процентів за
користування кредитом, неустойки
тривалістю у 5 (п'ять) років.

Як убачається з матеріалів справи про
порушення своїх прав та інтересів
ОСОБА_2 стало відомо у лютому 2010 року,
коли вона звернулась в суд з позовом до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_3
про захист прав споживачів та визнання
кредитно-заставного договору
№VIW3А800000165 від 01.07.2008 року недійсним,
внаслідок введення позичальника в
оману щодо істотних умов укладеного
між сторонами договору (а.с.78-79).

У вересні 2013 року ОСОБА_2 повторно
звернулась в суд з позовом до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк Приватбанк» про
захист прав споживача та визнання
кредитно-заставного договору
№VIW3А800000165 від 01.07.2008 року недійсним у
зв'язку з недодержанням на момент
вчинення правочину вимог, встановлених
ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Таким чином висновок суду першої
інстанції щодо пропуску позивачем
ОСОБА_2 без поважних причин звернення
до суду з позовом про захист своїх прав
та законних інтересів суперечить
вимогам закону та умовам укладеного
між сторонами кредитно-заставного
договору, яким сторони встановили
строки позовної давності за вимогами
укладеного між ними правочину.

Разом з тим висновок суду першої
інстанції про недоведеність ОСОБА_2
своїх позовних вимог щодо відсутності
істотних умов укладеного між сторонами
кредитно-заставного договору
№VIW3А800000165 від 01.07.2008 року повністю
підтверджується дослідженими в
судовому засіданні матеріалами справи.

Відповідно до вимог ч.ч.1-3.5 ст.203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Право чин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою та шостою
статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Так, ОСОБА_2 у своїй позовній заяві
зазначає, що укладений
кредитно-заставний договір не містить
істотних умов договору та не
відповідає вимогам абзацу 2 ч.4 ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів», а саме у договорі про
надання споживчого кредиту не
зазначаються: 1) сума кредиту; 2)
детальний розпис загальної вартості
кредиту для споживача; 3) дата видачі
кредиту або, якщо кредит
видаватиметься частинами, дати і суми
надання таких частин кредиту та інші
умови надання кредиту; 4) право
дострокового повернення кредиту; 5)
річна відсоткова ставка за кредитом; 6)
інші умови, визначені законодавством.

Такі пояснення позивача ОСОБА_2 про
підстави визнання кредитно-заставного
договору №VIW3А800000165 від 01.07.2008 року
недійсним повністю спростовуються
доказами, що знаходяться в матеріалах
справи та умовами укладеного між
сторонами правочину.

Відповідно до роз'яснень п.14 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №5 від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
зазначено, що при вирішенні спорів про
визнання кредитного договору
недійсним суди мають враховувати
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема ЦК
(статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково
має укладатись у письмовій формі
(стаття 1055 ЦК);недодержання письмової
форми тягне його нікчемність та не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його нікчемністю. При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати
роз'яснення,наведені у постанові
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний
договір, який є недійсним у силу закону
(нікчемний) або може бути визнаний
таким у судовому порядку (оспорюваний)
з підстав, встановлених частиною
першою статті 215 ЦК, та кредитний
договір, який є неукладеним (не
відбувся), що не може бути визнаний,
зокрема, у випадку, коли сторони в
належній формі не досягли згоди щодо
хоча б з однієї його істотної умови або
зміст яких неможливо встановити
виходячи з норм чинного законодавства
(статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Згідно ч.1, 3 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за
договором про надання споживчого
кредиту встановлені законом.

З умов укладеного між Публічним
акціонерним товариством Комерційний
банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 у
письмовій формі кредитно-заставного
договору №VIW3А800000165 від 01.07.2008 року,
викладених у п.п.16.1.1.; 16.1.2; 16.1.3; 16.1.4; 16.1.5;
16.1.6; 16.1.7; 16.1.8; 16.1.9 убачається, що банк
надає ОСОБА_2 споживчий кредит для
придбання у власність автомобіля в
сумі 12168,99 доларів США. Дата видачі
кредиту не пізніше ніж 01.07.2008 року, а
дата погашення кредиту позичальником
не пізніше 28.06.2013 року із сплатою 16.92%
річних за користування кредитом.
Період погашення кредиту та відсотків
за користування кредитом з 1 по 5 число
кожного місяця. Право дострокового
повернення позичальником кредиту
закріплено в п.5.4.2 кредитно-заставного
договору (а.с. 6-17).

Предмет застави (автомобіль)
позичальником ОСОБА_2 , згідно умов
кредитно-заставного договору зі згоди
співвласника ОСОБА_3 переданий Банку в
заставу (а.с.18)

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Приймаючи до уваги, що позивач ОСОБА_2
не надала належних та допустимих
доказів на підтвердження своїх вимог
щодо відсутності істотних умов
укладеного між сторонами
кредитно-заставного договору
№VIW3А800000165 від 01.07.2008 року, судова
колегія приходить до висновку про те,
що правові підстави, передбачені
законом для визнання правочину
недійсним з цих підстав, відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ямпільського районного суду
Вінницької області від 14 березня 2014
року про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_2, за участю третьої особи на
стороні позивача без самостійних вимог
ОСОБА_3, до Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«Приватбанк» про захист прав
споживачів та визнання
кредитно-заставного договору
недійсним у зв'язку із спливом строку
позовної давності звернення з позовом
до суду, скасувати.

Ухвалити нове рішення у справі, яким у
задоволенні позову ОСОБА_2, за участю
третьої особи без самостійних вимог на
стороні позивача ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» про захист прав
споживачів та визнання
кредитно-заставного договору
недійсним, зняття заборони щодо
відчуження рухомого майна, відмовити.

Рішення суду набуває законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі 20 днів.

Головуючий суддя: _______
Луценко В.В.

Судді: _______
Денишенко Т.О.

_______
Береговий О.Ю.