Номер провадження: 22-ц/785/5559/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів - Вадовської Л.М., Ващенко
Л.Г.,

при секретарі - Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Саратського районного суду
Одеської області від 23 січня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
боргу в розмірі 6000 грн. та судових
витрат в розмірі 230 грн., а всього 6230 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 18
травня 2013 року позичив відповідачу 6000
грн. до 30 травня 2013 року, про що останній
склав розписку.

Оскільки в обумовлений строк боржник
позику не повернув, він звернувся до
суду з зазначеним позовом, який просив
задовольнити.

Заочним рішенням Саратського
районного суду Одеської області від 23
січня 2014 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 6229
грн. 40 коп. В решті позову відмовлено
(а.с. 58).

Ухвалою Саратського районного суду
Одеської області від 19 березня 2014 року
заява ОСОБА_2 про перегляд заочного
рішення залишена без задоволення (а.с.
108-109).

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, дослідивши
матеріали справи, матеріали
витребуваних апеляційним судом
адміністративних справ
Овідіопольського районного суду
Одеської області № 509/2025/13-п відносно
ОСОБА_2 про адміністративне
правопорушення, передбачених ст.ст. 122-4,
124 КпАП України та № 509/2030/13-п відносно
ОСОБА_3 про адміністративне
правопорушення, передбаченого ст. 122-4
КпАП України, а також копії матеріалів
витребуваних з Овідіопольського РВ
ГУМВС України в Одеській області за
фактом звернення ОСОБА_2 щодо
неправомірних дій ОСОБА_3, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

За правилами п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи та порушення
або неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.

ОСОБА_3 заявлено вимоги до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики на
підставі ст..ст. 1046, 1047, 1049 та 1050 ЦК
України, і саме ці вимоги вирішив суд.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову про стягнення боргу та часткове
стягнення судових витрат, суд першої
інстанції застосував до спірних
правовідносин, зокрема, ст.ст. 1046, 1047, 1049
ЦК України та виходив з того, що
розписка є підтвердженням укладення
договору позики, який відповідач не
виконав.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, оскільки
розглянувши справу у відсутності
відповідача та, в подальшому, не взявши
до уваги докази, наведені у заяві про
перегляд заочного рішення, суд першої
інстанції неправильно визначився з
характером спірних відносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК
України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Стаття 1049 ЦК України встановлює
обов'язок позичальника повернути
позику, а ст.. 1050 ЦК України наслідки
порушення договору позичальником.

Позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК
України). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051
ЦК України при укладенні договору
позики в письмовій формі (крім випадків
укладення його під впливом обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника позичальника з
позикодавцем або під впливом тяжкої
обставини) безгрошевість такого
договору не може ґрунтуватись на
поясненнях свідків, а може бути
підтверджена лише належними і
допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК
України).

Судом апеляційній інстанції
встановлено, що 18 травня 2013 року о 08 год.
50 хв. в смт. Великодолинське
Овідіопольського району Одеської
області водій ОСОБА_2, керуючи
автомобілем ВАЗ 2106, державний номер
НОМЕР_1, по вул. Леніна на перехресті
нерівнозначних доріг, здійснюючи
поворот ліворуч з другорядної дороги
на головну вул. Південну, не надав
перевагу автомобілю «Опель» державний
номер НОМЕР_2, яким керував водій ОСОБА_3

Внаслідок ДТП автомобілі зазнали
механічних пошкоджень, після чого
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишили місце ДТП.

Постановою Овідіопольського районного
суду Одеської області від 18 червня 2013
року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні
правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4,
124 КпАП України та накладено на нього
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу в розмірі 340 грн. (а.с. 155).

Постановою Овідіопольського районного
суду Одеської області від 18 червня 2013
року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого ст. 122-4
КпАП України та накладено на нього
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу в розмірі 680 грн. (а.с. 152).

Того ж дня, 18 травня 2013 року, у зв'язку з
ДТП, ОСОБА_2 склав розписку, в якій
вказав, що повинен ОСОБА_3 6000 грн., які
зобов'язується повернути до 30 травня 2013
року (а.с.44).

Дані про те, що ОСОБА_3 передав у
власність ОСОБА_2 грошові кошти у
розмірі 6000 грн. розписка не містить.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
показав, що гроші у ОСОБА_3, з яким він
до ДТП не був знайомий, в борг не брав, а
розписку написав на відшкодування
шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, під
примусом позивача.

Та обставина, що після ДТП ОСОБА_3
здійснював тиск на ОСОБА_2 об'єктивно
підтверджено висновком, складеним 21
травня 2013 року інспектором ВДАІ
Овідіопольського РВ ГУМВС України в
Одеської області, з якого, крім факту
скоєння ДТП з вини ОСОБА_2, вбачається,
що після залишення обома водіями місця
ДТП, ОСОБА_3 забрав у ОСОБА_2 документи
на автомобіль, внаслідок чого останній
звернувся до правоохоронних органів
(а.с. 77).

Крім того, згідно рапорту працівника
міліції від 18 травня 2013 року ОСОБА_2,
визнаючи себе винним у скоєнні ДТП,
погодився з доводами ОСОБА_3 про те, що
вартість ремонту його автомобіля буде
складати 6000 грн. (а.с. 158).

Надаючи оцінку вказаним доказам, в т.ч.
й борговій розписці, колегія суддів
вважає, що договір позики між сторонами
не укладався.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються нормами
недоговірних зобов'язань, зокрема, ст.
1187 ЦК України (відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки) та не регулюються нормами
договірних забовязань - ст.ст. 1046, 1047, 1049
та 1050 ЦК України, на які послався
позивач, як на підставу своїх вимог.

Доводи ОСОБА_3 в суді апеляційної
інстанції про те, що 6000 грн. він позичив
ОСОБА_2, з яким він нібито був знайомий
до ДТП, колегія суддів до уваги не
примає, оскільки вони об'єктивно
спростовуються доказами, наведеними
вище.

Разом з тим, ОСОБА_3 не позбавлений
можливості захистити своє порушене
право у інший спосіб, визначений ч. 2 ст.
16 ЦК України.

Враховуючи наведене колегія суддів
дійшла висновку про задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_2 та
скасування оскаржуваного рішення з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову ОСОБА_3

Колегія суддів також зазначає, що суд
першої інстанції не дотримався вимог ч.
1 ст. 232 ЦПК України та фактично
ухилився від усунення допущеної ним
помилки при ухваленні заочного
рішення, залишивши без задоволення
заяву ОСОБА_2 про його перегляд.

При цьому апеляційний суд виходить з
того, що доводи вказаної заяви, що
містили посилання на докази, які мали
істотне значення для правильного
вирішення справи, аналогічні доводам
апеляційної скарги та наведеним у ній
доказам, з якими погодилась колегія
суддів (а.с.66-69, 114-117).

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3,
4 ч. 1 ст. 309, 313, ч. 2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Саратського районного
суду Одеської області від 23 січня 2014
року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту набрання чинності.

Головуючий:
/підпис/

Судді:
/підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області

Г.Я. Колесніков