Справа № 466/181/13
Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/1996/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

Головуючого судді:
Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В.,
Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю: позивачки ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_3,
представникавідповідачки ОСОБА_4-
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 -ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду
м.Львова від 06 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
ОСОБА_4, з участю третьої особи Третьої
Львівської державної нотаріальної
контори про визнання майна особистою
приватною власністю та за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, з участю третьої особи: Третьої
Львівської державної нотаріальної
контори про визнання права власності
на майно,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 06 грудня 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_2,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, з участю
третьої Львівської державної
нотаріальної контори про визнання
майна особистою приватною власністю
відмовлено.

Зустрічний позов задоволено. Визнано
за ОСОБА_4 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2- ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що
вважає рішення суду таким, що ухвалене
з порушенням вимог матеріального та
процесуального права.

Стверджує, що квартира АДРЕСА_1 була
придбана ОСОБА_8 за власні кошти (
отримані за договором дарування), а
тому не може вважатися особистою
приватною власністю подружжя та не
повинна входити до спадкової маси.

Зазначає, що суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про те, що
позивачами не надано доказів щодо
коштів за які була придбана квартира,
оскільки позивачі надали суду договір
дарування грошових коштів від 04.02.2003
року. Суд відмовив у задоволенні вимоги
про визнання дійсним договору
дарування, однак в рішенні не навів
мотивів відмови. Крім цього, суд
задовольнив зустрічний позов, однак на
його думку, відповідачем не надано
жодних доказів , які б підтверджували
матеріальну участь позивача у
придбанні квартири. Зазначає, що
зустрічний позов є надуманим, оскільки
позивачка ОСОБА_4 після розлучення не
подала позову про поділ майна подружжя,
а відтак вважає, що позивачі довели
факт купівлі спірної квартири ОСОБА_8
за особисті кошти, які він одержав в
дарунок від свого батька, тому висновки
суду не відповідають фактичним
обставинам справи, а зустрічний позов є
необґрунтованим та не доведеним
жодними доказами.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким первісний
позов задовольнити, а в задоволенні
зустрічного позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_2
та її представника ОСОБА_3 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення з приводу
апеляційної скарги представника
відповідачки ОСОБА_4 -ОСОБА_5, вивчивши
матеріали цивільної справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом
встановлено, що 25.05.2002 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_8 було укладено шлюб, про що в
книзі реєстрації актів про одруження
міським відділом реєстрації актів
цивільного стану Львівського
управляння юстиції було зроблено запис
№772.

08.11.2008 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8
було розірвано, про що в книзі
реєстрації розірвань шлюбів зроблено
актовий запис за № 410.

Від спільного подружнього життя
ОСОБА_4 та ОСОБА_8 народився син ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

04.02.2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8 придбали
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Загальна площа квартири 36,4 кв.м.
Договір купівлі-продажу посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_10

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та
сім»ю України в редакції, чинній на
момент набуття права власності на
майно зазначено, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Згідно ст.68 ч.1 Сімейного кодексу
України розірвання шлюбу не припиняє
права спільної сумісної власності на
майно, набуте за час шлюбу.

27 серпня 2011 року ОСОБА_8 помер, про що в
книзі реєстрації смертей від 27.08.2011
року зроблено відповідний актовий
запис за №139.

Задовольняючи позовні вимоги за
зустрічним позовом ОСОБА_4 суд
підставно виходив з того, що спірна
квартира є спільним майном подружжя,
придбана в час перебування у шлюбі, а
відтак належить чоловікові та дружині
у рівних частках, що зазначено у ст.28
КпШС України.

Доводи апелянтів про те, що судом не
взято до уваги той факт, що згідно
договору купівлі- продажу квартири від
04.02.2003 року позивач ОСОБА_7 продав
належну йому трьохкімнатну квартиру за
41 000 грн. та в цей же день був укладений
договір купівлі- продажу однокімнатної
квартири ОСОБА_8 на яку позивач ОСОБА_7
дав кошти в сумі 47 970 грн. не заслуговує
на увагу, оскільки договір дарування
грошей, який є в матеріалах справи (
а.с.11) не відповідає вимогам ст. 47 ЦК
України. Суд підставно зазначив, що
такий договір нотаріально не
посвідчений, а відтак є неналежним
доказом.

Викликає подив, яким позивачі
стверджують факт купівлі
однокімнатної квартири їхнім сином за
47 970 грн. за кошти передані йому
батьками від продажу 3-х кімнатної
квартири за 41 000 грн. та доданими решту 6
970 грн., в той час як можна було
подарувати цю трьохкімнатну квартиру
особисто синові та не затрачати решту 6
970 грн. на однокімнатну квартиру. ( а. с.
8-9; 12-13).

Колегія суддів повністю погоджується
із висновком суду першої інстанції про
те, що вимоги позивачів не доведені
належними та допустимими доказами.

Згідно статті 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному, об»активному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Статтею 10,60 ЦПК України зазначено, що
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доводи позивачів в апеляційній скарзі
не спростовують висновків суду.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, є об»єктивним,
обґрунтованим, законним та
справедливим.

Підстав для його скасування колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
-ОСОБА_3 в і д х и л и т и .

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 06 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
Ю.Р.Мікуш

Судді
А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин