Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №280/400/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Рибнікова М.М.
(Коростишівський р/с)
Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук
A.M.,

за участю секретаря судового засідання
Гукової О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: орган опіки і
піклування Коростишівської районної
державної адміністрації, управління
міграційної служби у Житомирській
області про визнання правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, за апеляційними
скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення
Коростишівського районного суду
Житомирської області від 10 жовтня 2013
року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду з даним позовом.
Обґрунтовуючи позов посилалися на те,
що відповідно до договору
купівлі-продажу від 13.08.2010 року ОСОБА_4
придбав у власність у ОСОБА_3 кімнату
АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3 на
підставі свідоцтва на право власності
на житло, виданого Коростишівською
міською радою 23 грудня 2009 року.
Підставою видачі свідоцтва стало
розпорядження органу приватизації
Коростишівської міської ради
Житомирської області.

Постановою Коростишівського районного
суду Житомирської області від 09
листопада 2012 року вказане
розпорядження органу приватизації та
свідоцтво про право власності були
визнані протиправними та скасовані.
Оскільки вони також були зареєстровані
у вказаній кімнаті, то їх незаконно
позбавлено права на її приватизацію.

Окрім того, продавець за договором
ОСОБА_3 свідомо ввів в оману покупця
ОСОБА_4, оскільки йому було відомо, що в
зазначеній кімнаті НОМЕР_1
зареєстровані позивачі, і саме вони є
користувачами кімнати. Також, при
укладенні договору купівлі - продажу
ОСОБА_3 стверджував, що кімната НОМЕР_1
не є спірною і щодо неї не ведуться
судові спори.

Вважаючи, що порушені їх та малолітніх
дітей особисті і майнові права, що
виразилося у незаконному позбавленні
виділеної їм та використовуваної ними
житлової площі, позивачі просили
визнати недійсним договір
купівлі-продажу кімнати АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 із
застосуванням наслідків недійсності
шляхом зобов'язання ОСОБА_3 повернути
ОСОБА_4 отримані за договором кошти в
розмірі 11 565 грн., а ОСОБА_4 повернути
кімнату АДРЕСА_1 у їх користування.
Також просили вирішити питання про
понесені ними судові витрати.

Рішенням Коростишівського районного
суду Житомирської області від 10 жовтні
2013 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу кімнати АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі за № 1-1550.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4
отримані за договором кошти в розмірі 11
565 грн.

Зобов'язано ОСОБА_4 повернути
позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнату
АДРЕСА_1. Вирішено питання судових
витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в
задоволенні позову в повному обсязі.
Вважає рішення незаконним та таким, що
винесене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що позивачі не мають
ордера на вселення у спірну кімнату та
перед приватизацією кімнати вони
добровільно, без будь-яких заперечень
звільнили кімнату та забрали свої речі.
Отже вони знали про той факт, що він має
приватизувати кімнату НОМЕР_1 і на
момент її приватизації не заперечували
проти даних дій.

Також позивачі не заявляли до нього
вимог про визнання його таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням. Підтвердженням
правомірності його володіння кімнатою
вважає довідку СГІРФО, в якій
зазначено, що крім нього ніхто в
кімнаті не був зареєстрований.

Крім того зазначає, що на момент
укладення договору кімната не
перебувала під забороною, судові
справи по ній не велися. Ухвалу про
відкриття провадження у справі він
отримав після укладення договору
купівлі - продажу. Позивачами не надано
жодних доказів того, що він знав про
судовий спір під час укладання
оскаржуваного договору.

Також посилається на те, що
розпорядження органу приватизації від
23.12.2009 року та свідоцтво на право
власності на житло було визнано
протиправним та скасованим, тобто, що
воно втратило свою силу та чинність
лише 31.01.2013 року, однак не було визнане
недійсним.

Вважає, що власником будинку в даний
час є Житомирська обласна рада, яка і
має право звертатися до суду, а не
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Також зазначає, що
висновок суду про введення ним в оману
покупця повністю не відповідає
обставинам справи і не підтверджений
жодними доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 в задоволенні позову.

При цьому зазначає, що він придбав
спірну кімнату на підставі договору
купівлі - продажу, який був укладений у
відповідності до вимог чинного
законодавства. На момент укладання
договору кімната не була заставлена,
судові справи по ній не велися. Про
наявність ухвали суду про відкриття
провадження у справі йому стало відомо
значно пізніше, після укладення
договору, коли його було залучено судом
до участі у справі в якості
відповідача.

Також вказує, що на момент купівлі
квартири розпорядження органу
приватизації та свідоцтво про право
власності були чинними, а тому немає
підстав застосовувати до правочину
наслідки недійсності.

Крім того вважає, що суд задовольнив
позов неналежних позивачів, тим самим
незаконно позбавив його житла. Він є
інвалідом 2-ї групи та фінансової
можливості придбати інше житло не має.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК
України колегія суддів визнає, що
апеляційні скарги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Так, задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив із того, що оскільки
право власності на кімнату АДРЕСА_1
ОСОБА_3 набув на підставі розпорядження
органу приватизації, яке у подальшому
скасоване, тому права на відчуження
вищевказаної квартири він не мав. У
зв'язку із цим на підставі ст. ст. 203, 215
ЦК України укладений між ним та ОСОБА_4
договір купівлі-продажу кімнати
підлягає визнанню недійсним. Разом з
тим, місцевий суд дійшов висновків, що
спірний договір купівлі-продажу
кімнати слід також визнати недійсним
на підставі ст. 230 ЦК України, оскільки
ОСОБА_3 ввів покупця ОСОБА_4 в оману щодо
обставин, які мають істотне значення, а
саме не повідомив про права позивачів
на спірну кімнату.

Проте з такими висновками суду
першої інстанції погодитись не
можливо, виходячи з наступного.

Матеріалами справи доведено, що 13
серпня 2010 року за
нотаріально-посвідченим договором
купівлі-продажу ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4
придбав у власність кімнату АДРЕСА_1.
Кімната належала ОСОБА_3 на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого Коростишівською міською
радою 23 грудня 2009 року. Підставою для
видачі свідоцтва на право власності на
житло було розпорядження органу
приватизації від 23 грудня 2009 року, яким
ОСОБА_3 було передано у приватну
власність вказану кімнату НОМЕР_1.

Постановою Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 9 листопада 2012 року дії органу
приватизації Коростишівської міської
ради щодо видачі розпорядження від 23
грудня 2009 року та свідоцтва про право
власності на житло від 23 грудня 2009 року
були визнані протиправними і вказане
розпорядження органу приватизації та
свідоцтво про право власності
скасовані.

Тобто, розпорядження органу
приватизації та свідоцтво про право
власності на спірну кімнату на ім'я
ОСОБА_3 скасовані після укладення
оскаржуваного договору
купівлі-продажу зазначеної кімнати.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно Цивільного кодексу України
особа, яка вважає, що її речові права
порушені, має право звернутись до суду
як з позовом про визнання відповідної
угоди недійсною (статті 215-235), так і з
позовом про витребування майна з
чужого незаконного володіння (статті
330, 388).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, вважаючи що їх
речові права порушені, в лютому 2013 року
звернулися до суду з позовом про
визнання угоди договору
купівлі-продажу спірної кімнати
недійсною з підстав передбачених ч.1, 3
ст.203 та ст. 215 ЦК України та
застосування наслідків її недійсності
на підставі ст.216 ЦК України, а саме
шляхом зобов'язання ОСОБА_3 повернути
ОСОБА_4 отримані за договором кошти в
розмірі 11 565 грн., а ОСОБА_4 - повернути
кімнату АДРЕСА_1 у їх користування.

Тобто, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з
позовом про визнання договору
купівлі-продажу кімнати недійсним з
підстав невідповідності його вимогам
закону та застосування наслідків його
недійсності.

Згідно з ч.1, 3 ст. 203 ЦК України - зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених статтею 203 ЦК України.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" -
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Статтею 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Отже, на угоду, укладену з
порушенням вимог закону, не
поширюється загальне правило про
наслідки недійсності правочину
(двостороння реституція), якщо сам
закон передбачає інші наслідки такого
порушення.

Разом з тим, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
не є сторонами оскаржуваного договору
купівлі-продажу.

Таким чином, права позивачів ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, які вважають що їх речові права
на спірну кімнату порушені, не
підлягають захистові шляхом
задоволення позову з використанням
правового механізму, встановленого
статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені статтею 388 ЦК України, які
дають право витребувати майно у
добросовісного набувача.

Задовольняючи позов в частині визнання
недійсним договору купівлі- продажу
спірної кімнати та застосовуючи до
нього наслідки недійсності, зокрема
покладаючи обов'язок на ОСОБА_4
повернути кімнату АДРЕСА_1 у
користування позивачів, суд першої
інстанції не врахував, що позивачі
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були стороною в
договорі купівлі-продажу від 13 серпня
2010 року, позовні вимоги про
витребування майна з чужого
незаконного володіння ними не
пред'являлись. Крім того, між
позивачами та власником спірної
квартири існують речово-правові
відносини щодо права на спірну
квартиру. Тому і способом захисту цих
правовідносин є відповідний
речово-правовий спосіб - витребування
майна.

Відтак, для визнання зазначеного
договору купівлі-продажу недійсним та
застосування наслідків недійсності з
підстав вказаних позивачами (ст.ст.215, 216
ЦК) у суду не було.

Крім того, оспорюючи дійсність
договору купівлі-продажу позивачі як
на правову підставу обґрунтування
позову посилалися на ст. 230 ЦК України,
при цьому вказуючи на те, що ОСОБА_3
(продавець) навмисно ввів в оману
ОСОБА_4 (покупця) щодо обставин, які
мають істотне значення, а саме не
повідомив про їх право на спірну
кімнату.

Згідно положень ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Отже, підставою для визнання
правочину недійсним відповідно до
зазначеної норми, є введення однією
стороною іншої сторони правочину в
обман щодо обставин, які мають істотне
значення.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в
п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» особами, котрі беруть
участь у справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони даного
правочину. Правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману.

Відтак, правочин, вчинений під
впливом обману може бути визнаний
судом недійсним лише на вимогу сторони
правочину, яка вчинила його під впливом
обману.

У даному випадку сторони ж
оскаржуваного договору
купівлі-продажу (ОСОБА_3 та ОСОБА_4)
вважають спірний договір законним.

Оскільки позивачі не були
стороною оскаржуваного правочину, то
їх вимоги про визнання договору
купівлі-продажу кімнати з підстав,
визначених у ст.230 ЦК України не можна
визнати законними та обґрунтованими.

Крім того, доводи позивачів, що
оспорюваний договір був укладений під
впливом обману та відсутністю у
дарувальника вільного волевиявлення
на укладення правочину суперечать одне
одному, оскільки укладення договору
купівлі-продажу кімнати під впливом
обману (ст. 230 ЦК України), виключає
можливість його укладення при
відсутності вільного волевиявлення
(частина 3 ст. 203 ЦК України).

Оскільки рішення суду першої інстанції
про визнання недійсним договору
купівлі - продажу від 13 серпня 2010 року
та застосування до нього наслідків
недійсності ухвалено без додержання
норм матеріального та процесуального
права, то відповідно до ст.309 ЦПК
України воно підлягає скасуванню з
ухваленням у справі нового рішення про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія судців
апеляційного суду , -

в и р і ш и л
а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Коростишівського районного
суду Житомирської області від 10 жовтня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: орган опіки
і піклування Коростишівської районної
державної адміністрації, управління
міграційної служби у Житомирській
області про визнання правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий Судді