УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О., суддів:
Дем'яносова М.В., Ступак О.В.,Касьяна
О.П.,Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, в
інтересах якого діє ОСОБА_7, третя особа
- ОСОБА_7, орган опіки і піклування
Мелітопольського міськвиконкому, про
виселення, за касаційною скаргою
представника Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» - Шуліки Аліни
Володимирівни на рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 12 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 12 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
позовом, у якому просило виселити
малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
законним представником якого є ОСОБА_7,
та інших осіб, що зареєстровані і
проживають у АДРЕСА_1, зі зняттям з
реєстраційного обліку.

В обґрунтування своїх вимог посилалось
на ті обставини, що 29
листопада 2011 року за його позовом
рішенням суду звернуто стягнення на цю
квартиру як на предмет іпотеки, що є
підставою для виселення всіх мешканців
цієї квартири, просило задовольнити
позов.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 12 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 12 лютого 2014
року, у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі представник
позивача просить скасувати рішення
суду першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свої вимоги тим,
що судами порушені норми
процесуального права та неправильно
застосовані норми матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з рішенням якого погодився
апеляційний суд, виходив з того, що за
рішенням суду ОСОБА_7 була виселена зі
спірної квартири, рішення суду
виконано та вона із сином ОСОБА_6 хоч і
зареєстровані у квартирі, однак
фактично не проживають, а позивач не
надав доказів того, що хтось проживає у
квартирі, що там знаходиться чиєсь
майно після виселення власниці та чиє
саме, а тому виселяти з квартири немає
кого.

Крім того, позивачем невірно обрано
спосіб захисту порушеного права шляхом
пред'явлення позову про виселення
малолітньої дитини з квартири та з
урахуванням того, що питання про зняття
особи з реєстраційного обліку залежить
зокрема, від вирішення питання про
право користування такої особи
житловим приміщенням відповідно до
норм житлового чи цивільного
законодавства, підстав для задоволення
позову немає.

Проте погодитися з такими судовим
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим з виконанням
усіх вимог цивільного судочинства,
згідно із законом, на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Цим вимогам оскаржувані судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що
29 листопада 2011 року рішенням
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області за позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк» звернуто стягнення на
предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_7, а вона виселена із
квартири.

24 лютого 2012 року виконавче провадження
з примусового виконання виконавчого
листав, виданого на виконання рішення
суду, закінчено.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 закону України
«Про іпотеку», ст. 109 Житлового кодексу
України звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу
України місцем проживання фізичної
особи, яка не досягла десяти років, є
місце проживання її батьків.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
виконав вимоги процесуального права
щодо повного та всебічного з'ясування
та встановлення обставин справи, не
уточнив позовних вимог та не з'ясував,
хто проживає та зареєстрований у
спірній квартирі та кого саме просить
виселити позивач.

При цьому не врахував, що згідно із
законом особа підлягає реєстрації за
місцем свого проживання, а зробивши
висновок про те, що у спірній квартирі
ніхто не проживає та виселяти немає
кого, не дав оцінки довідці про
реєстрацію місця проживання особи від 1
жовтня 2013 року та не звернув уваги на ті
обставини, що за рішенням суду із
квартири була виселена тільки ОСОБА_7, а
рішення щодо її сина не приймалось, а
відтак не з'ясував, які відносини
виникли між сторонами та які норми
матеріального права їх регулюють,
ухвалив передчасне рішення про відмову
в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції цих
недоліків не усунув, у порушення вимог
ст. ст. 213, 214, 303 ЦПК України не
перевірив законності та
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції, постановив ухвалу про
залишення без змін рішення суду першої
інстанції з порушенням норм
процесуального права.

Ураховуючи, що такі порушення судами
норм процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
суду першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду потрібно скасувати,
а справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції, як передбачено
ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу
потрібно задовольнити, рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 12 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 12 лютого
2014 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» -
Шуліки Аліни Володимирівни
задовольнити, рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 12 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 12 лютого
2014 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
М.В. Дем'яносов

О.П. Касьян

О.В. Ступак

С.П. Штелик