Справа № 1329/2-368/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/763/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк
С.М., Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 на рішення Яворівського
районного суду Львівської області від
25 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Яворівської міської ради,
ОСОБА_4 та Яворівської державної
нотаріальної контори, третя особа -
Реєстраційна служба Яворівського
районного управління юстиції у
Львівській області, про визнання
недійсним Державного акту про право
власності на землю, визнання
незаконним і скасування рішення та
визнання права власності на
будинковолодіння, -

в с т а
н о в и л а:

23.11.2010 року позивачка ОСОБА_2 звернулася
до суду з позовною заявою, позовні
вимоги по якій під час судового
розгляду в суду першої інстанції
неодноразово уточнювалися, в якій
просить постановити рішення, яким:

- визнати недійсним Державний акт про
право власності на земельну ділянку
серія НОМЕР_1 від 10.10.2007 року;

- визнати недійсним Свідоцтво про право
на спадщину за заповітом на 5/6 частини
житлового будинку, позначеного на
плані літ. А-1 за адресою - АДРЕСА_1;

- скасувати у Державному реєстрі прав
на нерухоме майно запис про право
власності ОСОБА_4 на 5/6 частин житлового
будинку, позначеного на плані літ. А-1,
за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за нею право власності на 2/9
частини житлового будинку, позначеного
на плані літ. А-1 за адресою АДРЕСА_1 в
порядку спадкування як обов'язкової
частки;

- визнати житловий будинок, позначений
на плані літ. Б-1 за адресою - АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя;

- визнати за нею право власності на 1/2
частину житлового будинку, позначеного
на плані літ. Б-1 за адресою АДРЕСА_1, як
частку в спільній сумісній власності
подружжя;

- визнати за нею право власності на 1/2
частину житлового будинку, позначеного
на плані літ. Б-1 за адресою АДРЕСА_1, в
порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що
Яворівською міською радою на підставі
реєстраційного посвідчення про право
власності на житловий будинок, яке
судовим рішення визнано незаконним і
скасовано, було прийнято рішення про
передачу у власність ОСОБА_4 земельної
ділянки площею 0,0863 га для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель. На підставі
цього рішення ОСОБА_4 було видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серія НОМЕР_1. Так як
ОСОБА_4 незаконно являється власником
земельної ділянки, то вона не може
оформити право власності на належне їй
нерухоме майно у вигляді житлового
будинку Б-1 по АДРЕСА_1. Житловий будинок
Б-1 був побудований нею та ОСОБА_5 під
час перебування в зареєстрованому
шлюбі на підставі рішення Яворівської
міської ради про надання дозволу на
будівництво та відведення земельної
ділянки. На час смерті ОСОБА_5 будинок
під літ. Б-1 не був зданий в експлуатацію
і право власності на цей будинок не
було зареєстровано. На час відкриття
спадщини вона постійно проживала зі
своїм чоловіком і фактично прийняла
спадщину. Зазначає, що згідно чинного
законодавства майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності. Після смерті ОСОБА_5
відкрилася спадщина по заповіту на
дерев'яний будинок під літ. А-1 та по
закону на 1/2 частину будинку під літ. Б-1.
В порядку спадкування за заповітом
ОСОБА_4 незаконно оформила спадщину на
будинок під літ. Б-1. Рішенням
Яворівського районного суду
Львівської області від 05.05.2010 року по
справі № 2-459/2010 визнано незаконним та
скасовано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом та реєстраційне
посвідчення на цей будинок. Оскільки
інші спадкоємці по закону першої черги
(син - ОСОБА_6 та дочка - ОСОБА_10.)
спадщину не прийняли, то відповідно
лише вона прийняла спадщину на 1/2
частину будинку Б-1 в порядку
спадкування за законом. Вказує, що
нотаріус Яворівської державної
нотаріальної контори 13.12.2012 року видав
ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину
за заповітом на 5/6 частин житлового
будинку А-1 без врахування її права на
обов'язкову частку, яка у відповідності
до ст. 535 ЦК УРСР (1963 року) має становити
2/9 частини будинку під літ. А-1.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано
Державний акт про право власності на
земельну ділянку серії НОМЕР_1 від
10.10.2007 року, площею 0,0863 га в АДРЕСА_1,
кадастровий номер № НОМЕР_2, з цільовим
призначенням для обслуговування
житлового будинку і господарських
споруд, на ім'я ОСОБА_4.

Визнано за гр. ОСОБА_2 право власності
на 1/2 частину нерухомого майна у
вигляді житлового будинку, позначеного
на плані під літ.Б-1, за адресою АДРЕСА_1
як частку в спільній сумісній
власності подружжя.

Визнано за гр. ОСОБА_2 право власності
на 1/2 частину нерухомого майна у
вигляді житлового будинку, позначеного
на плані під літ.Б-1, за адресою АДРЕСА_1,
в порядку спадкування за законом після
смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В решті позовних вимог та в позовних
вимогах до Яворівської міської ради і
Яворівської державної нотаріальної
контори - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 134
грн. 22 коп. витрат по сплаті судового
збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1519
грн. 193 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та
ОСОБА_4. ОСОБА_2 зазначає, що 13 грудня 2012
року нотаріус Яворівської державної
нотаріальної контори видав ОСОБА_4
Свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на 5/6 частин житлового
будинку позначеного на плані літерою
А-1. Також нотаріусом було визначено, що
1/6 частина спадкового житлового
будинку, позначеного на плані літерою
А-1, має належати спадкоємцю за законом
ОСОБА_2, як обов'язкова частка у
відповідності до вимог ст. 1241 ЦК
України. Вважає, що при визначенні
розміру обов'язкової частки державний
нотаріус помилково керувався нормами
ЦК України 2004 року. Оскільки спадщина
відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тому
необхідно було до цих правовідносин
застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року.
Стверджує, що за законом їй би мала
належати 1/3 частка спадкового майна,
тому розмір належної їй обов'язкової
частки становить 2/9 будинку
позначеного на плані літерою А-1.
Просить скасувати рішення
Яворівського районного суду
Львівської області від 25 жовтня 2013 року
в частині відмови у задоволенні вимог
про визнання недійсним Свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на 5/6
частини житлового будинку позначеного
на плані літерою А-1 за адресою АДРЕСА_1;
скасування у Державному реєстрі прав
на нерухоме майно про право власності
ОСОБА_4 на 5/6 частин житлового будинку
позначеного на плані літерою А-1 за
адресою: АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_2
право власності на 2/9 частин житлового
будинку позначеного на плані літерою
А-1 за адресою: АДРЕСА_1, в порядку
спадкування, як обов'язкова частка та
ухвали нове, яким задовольнити вимоги в
задоволенні яких було відмовлено.

ОСОБА_4 вважає, що вимога позивачки про
визнання недійсним Державного акта на
право власності на земельну ділянку
від 10.10.2007 року не могла розглядатися в
даному провадженні, оскільки вона є
похідною від доведеності незаконності
рішень Яворівської міської ради № 25
від 13.06.2002 року та № 104 від 20.07.2006 року, що
може бути предметом розгляду лише в
порядку адміністративного
судочинства. Крім цього, зазначає, що
суд першої інстанції порушив норми
чинного законодавства, визнавши право
власності на неприйнятий в
експлуатацію житловий будинок,
позначений на плані літ. Б-1, за адресою
АДРЕСА_1. Простить скасувати рішення
Яворівського районного суду
Львівської області від 25 жовтня 2013 року
в частині задоволених позовних вимог, в
іншій частині рішення просить залишити
без змін.

Інші учасники цивільного процесу
повідомлені належним чином, про що
свідчать повідомлення про вручення їм
рекомендованих поштових відправлень
(а.с. 286, 287, 288, 289, 290), в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід
відхилити, а скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення частково не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

З матеріалів справи вбачається, та
встановлено районним судом, що
будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1
складається з житлового будинку,
позначеного на плані під літ. А-1, та
господарських будівель і споруд,
інвентаризаційною вартістю станом на
02.10.2012 року 47221 гривень, а також
житлового будинку з прибудовою,
позначеного на плані під літ. Б-1,
інвентаризаційною вартістю станом на
19.09.2012 року 144223 гривень (а.с. 104).

Згідно свідоцтва про одруження гр.
ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_7 одружилися 17
лютого 1954 року, після одруження
подружжю присвоєно прізвище ОСОБА_5 (
а.с. 71).

Власником житлового будинку під літ. А-1
в цілому був ОСОБА_5, а саме - 1/2 частини
будинку на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом після
смерті матері ОСОБА_8, виданого
державним нотаріусом Яворівської
державної нотаріальної контори, реєстр
№ 2206 від 21.09.1966 року, та 1/2 частини
будинку на підставі договору дарування
від 21.09.1966 року, посвідченого державним
нотаріусом Яворівської державної
нотаріальної контори, реєстр № 220. З
договору даравуння вбачається, що
будинковолодіння в цілому складається
з «одного поверху, з двох кімнат, кухні
житловою площею 10 кв.м.» (а.с. 16, 18).

Рішенням виконавчого комітету
Яворівської міської ради за № 277 від
22.11.1976 року надано дозвіл громадянину
ОСОБА_5 на проведення перебудови
житлового будинку по АДРЕСА_1 та
зобов'язано за технічною документацією
на перебудову житлового будинку
звернутись в архітектурно -
планувальну групу при райвиконкомі
(а.с. 17).

З довідки - характеристики, виданої
Львівським обласним бюро технічної
інвентаризації 05 грудня 2001 року (а.с. 59)
вбачається, що до житлового будинку під
літ. А-1 (збудованого 1939 року) самовільно
проведено добудову, внаслідок чого
житлова площа будинку збільшилася з 10,2
кв.м. до 38,4 кв.м., а також не виконано
рішенням виконавчого комітету
Яворівської міської ради за № 277 від
22.11.1976 року, оскільки не розібрано
старий житловий будинок.

Судом встановлено та сторони не
заперечують, що вищевказана добудова
до будинку проведена подружжям ОСОБА_5
під час перебування в зареєстрованому
шлюбі, це вбачається і зі зведеного
оціночного акту будинковолодіння № 23,
згідно якого вартість житлового
будинку під літ. А-1 в період з 1966 року по
1985 рік значно зросла (а.с. 21).

Рішенням виконавчого комітету
Яворівської міської ради № 94 від 14.03.2002
року проведена добудова до житлового
будинку під літ. А-1 була погоджена,
відповідні зміни були внесені в
інвентаризаційну справу по даному
будинку (а.с. 10).

З довідки - характеристики виданої
Львівським обласним бюро технічної
інвентаризації 05 грудня 2001 року (а.с. 59)
також вбачається, що житловий будинку
під літ. Б-1 збудовано 1980 року.

Згідно свідоцтва про смерть гр. ОСОБА_5
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Яворові
Львівської області. Після його смерті
відкрилася спадщина по заповіту та по
закону (а.с. 55).

Згідно заповіту, посвідченого 19.07.1993
року державним нотаріусом Яворівської
державної нотаріальної контори, гр.
ОСОБА_5 належний йому на праві
власності житловий будинок в АДРЕСА_1
заповів ОСОБА_4, відповідачці по справі
(а.с. 11).

В порядку спадкування за заповітом
відповідачка ОСОБА_4 12 листопада 2001
року з заявою про прийняття спадщини
звернулася в Яворівську
держнотконтору Львівської області та
07.05.2002 року отримала свідоцтво про
право на спадщину за заповітом,
зареєстроване в реєстрі за № 1156, на
житловий будинок, позначений на плані
під літ. Б-1 та господарські будівлі В, Г
- сарай, Д - вбиральня, Е - погріб, 1-5 -
огорожа, а також провела державну
реєстрацію свого права власності на
нерухоме майно та отримала
реєстраційне посвідчення КММ № 071364 від
16.05.2002 року (а.с. 64, 66).

На підставі рішення Яворівської
міської ради № 25 від 13.06.2002 року, а після
уточнення площі, рішення Яворівської
міської ради № 104 від 20.07.2002 року ОСОБА_4
було надано у власність земельну
ділянку площею 0,0863 га для
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд в АДРЕСА_1 та
видано Державний акт про право
власності на земельну ділянку серія
НОМЕР_1 від 10.10.2007 року, кадастровий №
НОМЕР_2. Згідно витягу з технічної
документації грошова оцінка
вищевказаної земельної ділянки станом
на 30.11.2012 року становить 21117 грн. 61 коп.
(а.с. 15, 131, 132, 141).

Рішенням Яворівського районного суду
Львівської області від 07 травня 2010 року
у цивільній справі № 2-459/10 за позовом
ОСОБА_2 до Яворівської міської ради та
ОСОБА_4 про визнання незаконними та
скасування свідоцтва про право на
спадщину та реєстраційного
посвідчення, а також визнання права
власності на житлові будинки, було
поновлено ОСОБА_2 строк звернення до
суду, позов задоволено частково,
визнано незаконним та скасовано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 07.05.2002 року, видане
державним нотаріусом Яворівської
державної нотаріальної контори,
зареєстроване в реєстрі за № 1156;
реєстраційне посвідчення КММ № 071364 від
16.05.2002 року, видане Львівським обласним
державним комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки.
Рішення набрало законної сили (а.с. 68).

Підставою для часткового задоволення
позовних вимог та ухвалення
вищевказаного рішення було
встановлення судом тієї обставини, що
покійний ОСОБА_5 був власником будинку
АДРЕСА_1, позначеного на плані під літ.
А-1, який і заповів внучці ОСОБА_4, однак
нотаріусом помилково в порядку
спадкування було видано свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на
житловий будинок, позначений на плані
під літ. Б-1.

Львівським обласним комунальним
підприємством «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
на підставі вищевказаного рішення суду
було скасовано реєстраційне
посвідчення КММ № 071364 від 16.05.2002 року на
ім'я ОСОБА_4 щодо житлового будинку,
позначеного на плані під літ. Б-1 (а.с. 67).

З матеріалів спадкової справи
спадкодавця ОСОБА_5 вбачається, що
спадкоємець за заповітом ОСОБА_4 подала
13 грудня 2012 року заяву про видачу їй
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на житловий будинок (а.с. 168).

Спадкоємець за законом ОСОБА_2, яка на
час смерті спадкодавця ОСОБА_5
проживала разом з ним і являлася
непрацездатною особою (а.с. 70, 72, 73),
подала 22 вересня 2010 року та 13 грудня 2012
року заяви про прийняття спадщини,
видачу свідоцтва про право на спадщину
за законом на обов'язкову частку, а
також на виділ частки в спільному
сумісному майні подружжя (а.с. 166, 167).

Державним нотаріусом Яворівської
державної нотаріальної контори 13.12.2012
року було видано ОСОБА_4 свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на 5/6
частини житлового будинку АДРЕСА_1,
позначеного на плані під літ. А-1.

З повідомлення керівника відділу
містобудування та архітектури -
головного архітектора Яворівського
району за № 741 від 31 травня 2013 року
вбачається, що на підставі рішення
виконавчого комітету Яворівської
міської ради за № 277 від 22.11.1976 року «Про
дозвіл на перебудову житлового будинку
по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_5»
районною архітектурою було
виготовлено та видано будівельний
паспорт на забудову земельної ділянки,
площею 0,08 га ОСОБА_5 у м. Яворів по
АДРЕСА_1 та зазначено, що для проведення
будівництва даний будівельний паспорт
і рішення міської ради являлися
дозвільними документами на проведення
робіт.

З повідомлення обласного комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
за № 1552 від 27 березня 2013 року (а.с. 180)
вбачається, що оскільки 19.03.2013 року
ОСОБА_2 при зверненні до БТІ було подано
копію проекту одноквартирного
чотирьохкімнатного житлового будинку
забудівника ОСОБА_5 по АДРЕСА_1,
розроблено на підставі рішення
виконавчого комітету Яворівської
міської ради № 277 від 22.11.1976 року та
завіреного КП
«Архітектурно-планувальним бюро»
Яворівської районної ради, ЛОР «БТІ та
ЕО», скасовує в інвентаризаційній
справі відмітку про «самочинне
будівництво» житлового будинку «Б-1» в
будинковолодінні АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
щодо визнання за нею права власності на
1/2 частину нерухомого майна у вигляді
житлового будинку, позначеного на
плані під літ. Б-1, за адресою АДРЕСА_1, як
частку в спільній сумісній власності
подружжя та на 1/2 частину нерухомого
майна у вигляді житлового будинку,
позначеного на плані під літ. Б-1, за
адресою АДРЕСА_1, в порядку спадкування
за законом після смерті чоловіка
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року і
визнання недійсним та скасування
Державного акту про право власності на
земельну ділянку серії НОМЕР_1 від
10.10.2007 року, площею 0,0863 га в АДРЕСА_1,
кадастровий номер № НОМЕР_2, з цільовим
призначенням для обслуговування
житлового будинку і господарських
споруд, на ім'я ОСОБА_4, суд першої
інстанції дав вірну правову оцінку
даним спірним правовідносинам.

Судом першої інстанції вірно
враховано, що згідно з п. 5 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України 2003
року правила книги шостої ЦК України
застосовуються до спадщини, яка
відкрилася, але не була прийнята ніким
із спадкоємців до набрання чинності
цим Кодексом. Отже, за змістом указаної
норми ЦК України 2003 року
застосовується до спадщини, яка
відкрилася, але була прийнята
спадкоємцями після 1 січня 2004 року; якщо
спадщина була прийнята до 1 січня 2004
року - застосовується ЦК Української
РСР 1963 року.

Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року
встановлено, що для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Прийнята спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини, яким згідно з ст. 525 цього
Кодексу є день смерті спадкодавця.

Згідно положень статей 549, 554 ЦК УРСР 1963
року визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини. В разі неприйняття спадщини
спадкоємцем за законом або за
заповітом або позбавлення спадкоємця
права спадкування (статті 528 і 534 цього
Кодексу) його частка переходить до
спадкоємців за законом і
розподіляється між ними в рівних
частках. Якщо спадкодавець заповідав
усе своє майно призначеним ним
спадкоємцям, то частка спадщини, яка
належала б спадкоємцеві, який відпав,
переходить до інших спадкоємців за
заповітом і розподіляється між ними в
рівних частках.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про встановлення
фактів, що мають юридичне значення» № 5
від 31.03.1995 року спадкоємець визнається
таким, що прийняв спадщину у разі
подання ним у шестимісячний строк
відповідної заяви до державної
нотаріальної контори, так і в разі
фактичного його вступу в управління
або володіння спадковим майном, що
означає можливість спадкоємця мати
майно у своєму віданні, а також
вчинення ним будь-яких дій, направлених
на управління спадковим майном до
закінчення шестимісячного строку з
часу відкриття спадщини.

Згідно із вимогами ст. 529 ЦК УРСР в
редакції 1963 року при спадкоємстві за
законом спадкоємцями першої черги є, в
рівних частках, діти, дружина і батьки
померлого.

ОСОБА_6 та ОСОБА_10 - син та дочка
спадкодавця ОСОБА_5, спадщину по смерті
батька не прийняли, що сторонами не
заперечується.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, що ОСОБА_2 прийняла
спадщину фактично вступивши в
управління та володіння спадковим
майном після смерті її чоловіка ОСОБА_5,
оскільки проживала разом з ним, в тому
числі і на момент його смерті, а
відповідачка ОСОБА_4 прийняла спадщину,
оскільки як спадкоємець за заповітом
своєчасно подала до нотаріальної
контори заяву про прийняття спадщини.

Отже єдиним спадкоємцем першої черги
за законом після померлого ОСОБА_5, що
прийняла спадщину за законом, є його
дружина - ОСОБА_2.

Згідно з ст. 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що до спадкового майна
спадкодавця ОСОБА_5 відноситься
житловий будинок АДРЕСА_1, позначений
на плані літ. А-1, який згідно заповіту,
що посвідчений 19.07.1993 року державним
нотаріусом Яворівської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_5 заповів
відповідаці ОСОБА_4, а також 1/2 частина
житлового будинку, позначеного на
плані під літ. Б-1, що був збудований
подружжям ОСОБА_4 в 1980 році.

Не заслуговує на увагу посилання
відповідачки ОСОБА_4 в апеляційній
скарзі на те, що суд першої інстанції
порушив норми чинного законодавства,
визнавши право власності на
неприйнятий в експлуатацію житловий
будинок, позначений на плані літ. Б-1, за
адресою АДРЕСА_1, виходячи з наступного.

Порядок оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна, на які
відсутні акти прийняття їх в
експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94
«Прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів» та в листі
Державного комітету України з
будівництва та архітектури від 23
березня 1999 року № 12/5-126, в якому,
зокрема, роз'яснюється:

- оформлення свідоцтва на право
власності на об'єкти, які були
закінчені будівництвом після 5 серпня
1992 року і на цей час не прийняті в
експлуатацію, проводиться тільки за
наявності актів прийняття їх в
експлуатацію відповідними комісіями -
державними приймальними або
державними технічними;

- по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992
року, тобто до прийняття постанови КМУ
від 5 серпня 1992 року № 449, якою
встановлено порядок прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, при їх реєстрації для
оформлення права власності одним із
документів є висновок про технічний
стан будинку (будівлі), що складається
БТІ.

Згідно висновку про технічний стан
житлового будинку, виданого Львівським
ОКП «БТІ та ЕО» за № 682 від 21.10.2013 року,
технічний стан спірного житлового
будинку Б-1 є добрим (а.с. 221).

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, що спірний
житловий будинок, позначений на плані
під літ. Б-1, являється завершеним
будівництвом житловим будинком і
відноситься до об'єктів нерухомого
майна, 1/2 частина якого належить
позивачці як частка в спільній
сумісній власності подружжя, а друга 1/2
частина входить до спадкового майна
спадкодавця ОСОБА_5, право на яке
належить позивачці ОСОБА_2, як
спадкоємцю за законом першої черги,
оскільки такий висновок ґрунтується на
наявних в справі матеріалах та
відповідає вимогам закону. В
обґрунтування даного висновку суд
першої інстанції вірно вказав, що
будинок, позначений на плані під літ.
Б-1, був побудований до 05.08.1992 року з
дотриманням відповідного порядку на
належній забудівнику земельній
ділянці згідно рішення органу
місцевого самоврядування, у
відповідності до отриманого
будівельного паспорта та проекту
забудови, з дотриманням державних
будівельних, протипожежних та
санітарних норм і правил, однак за
життя спадкодавця ОСОБА_5 право
власності на нього не було оформлено та
зареєстровано в органах технічної
інвентаризації. Відсутність
оформлення та реєстрації права
власності на спірний будинок за
спадкодавцем позбавляє можливості
позивачку оформити свої спадкові права
шляхом оформлення спадщини в
нотаріальному порядку, що
стверджується і письмовою відповіддю
завідувача Яворівської
держнотконтори.

Щодо позовних вимог про визнання
недійсним Державного акту про право
власності на земельну ділянку на ім'я
ОСОБА_4, то суд першої інстанції виходив
з того, що ОСОБА_4 10.10.2007 року отримала
оспорюваний Державний акт на земельну
ділянку площею 0,0863 га з цільовим
призначенням для обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель за адресою АДРЕСА_1, як
одноосібний власник житлового будинку
в порядку спадкування згідно рішенням
Яворівського районного суду
Львівської області від 07.05.2010 року.
Однак рішенням Яворівського районного
суду Львівської області від 07.05.2010 року
право власності на житловий будинок
відповідачки ОСОБА_4 було скасовано.
Оскільки на даний час право власності
на нерухоме майно на спірній земельній
ділянці визнається як за позивачкою
ОСОБА_2, так і належить відповідачці
ОСОБА_4, оспорюваний Державний акт про
право власності на земельну ділянку на
ім'я відповідачки ОСОБА_4 порушує
законні права та інтереси позивачки
ОСОБА_2, як власника частини нерухомого
майна, яке знаходиться на даній
земельній ділянці, а тому її права на
спірну земельну ділянку слід відновити
шляхом відновлення становища, яке
існувало до порушення.

Відповідно до ст. 126 ЗК України (в
редакції, чинній на час видачі
Державного акту серія НОМЕР_1)
державний акт є документом, що
посвідчує право власності на земельну
ділянку.

Згідно із ч. 3 ст.152 ЗК України, захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
а) визнання прав; б) відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; в) визнання
угоди недійсною; г) визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування; ґ)
відшкодування заподіяних збитків; д)
застосування інших, передбачених
законом способів.

В свою чергу, у спорах, пов'язаних із
правом власності на земельні ділянки,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти на право власності на
земельні ділянки. Визнання недійсними
державних актів на право власності
вважається законним, належним та
окремим способом поновлення порушених
прав у судовому порядку (постанова
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 22 травня 2013
р. у справі № 6-33цс13, яка в силу ст. 360-7
ЦПК є обов'язковою для застосування
всіма судами України).

Таким чином, покликання відповідача на
те, що державний акт не може бути
визнаний недійсним без перевірки
законності рішення органу місцевого
самоврядування, на підставі якого
видано такий державний акт, суперечить
викладеній правовій позиції
Верховного Суду України по справі №
6-33цс13.

Районний суд, відмовляючи в позовних
вимогах щодо визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину,
виданого державним нотаріусом
Яворівської державної нотаріальної
контори 13.12.2012 року, зареєстрованого в
реєстрі за № 2052, на ім'я ОСОБА_4 відносно
будинку під літ. А-1 та визнання права
власності за ОСОБА_2 на 2/9 частини
житлового будинку під літ. А-1 в порядку
спадкування як обов'язкової частки,
зіславшись на ст. 535 ЦК України (1963 року),
безпідставно виходив з того, що
оскільки позивачка ОСОБА_2 має право в
порядку спадкування за законом на 1/2
частину спадкового житлового будинку,
позначеного на плані під літ. Б-1,
вартість якого значно перевищує
вартість житлового будинку під літ. А-1,
то це відповідно позбавляє її права на
обов'язкову частку в спадщині при
спадкуванні за заповітом відносно
будинку під літ. А-1.

Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР 1963 року
неповнолітні або непрацездатні діти
спадкодавця (в тому числі усиновлені), а
також непрацездатні дружина, батьки
(усиновителі) і утриманці померлого
успадковують, незалежно від змісту
заповіту, не менше двох третин частки,
яка належала б кожному з них при
спадкоємстві за законом (обов'язкова
частка). При визначенні розміру
обов'язкової частки враховується і
вартість спадкового майна, що
складається з предметів звичайної
домашньої обстановки та вжитку.

Будь-яких обмежень при спадкуванні
обов'язкової частки, у зв'язку з
спадкуванням по закону, цивільним
кодексом 1963 року не передбачено.
Підстави усунення від спадкування
передбачено ст. 528 ЦК УРСР.

Право ОСОБА_2 на обов'язкову частку в
спадщині передбачено ст. 535 ЦК України
(1963 року), оскільки на момент відкриття
спадщини вона була непрацездатною за
віком (1931 року народження). Відповідно
до зазначеної норми вона має право на
обов'язкову частку не менше ніж 2/3 від
тієї частки, яка належала б їй при
спадкоємстві за законом.

Згідно вищенаведеного обов'язкова
частка ОСОБА_2 в спадковому майні
становить 2/9 частини житлового будинку,
позначеного на плані літерою А-1, за
адресою: АДРЕСА_1 (1 : 3=1/3; 2/3 від 1/3
становить 2/9).

Відповідно підлягає до часткового
задоволення і позовна вимога ОСОБА_2
щодо визнання недійсним Свідоцтва про
право на спадщину за заповітом, яке
видане ОСОБА_4 13 грудня 2012 року
Яворівською державною нотаріальною
конторою на 5/6 частин житлового
будинку, позначеного на плані літерою
А-1, за адресою: АДРЕСА_1, а саме в частині
1/18 частки вищевказаного житлового
будинку (1-2/9= 7/9; 5/6 - 7/9 = 1/18).

Оскільки недійсним визнається
Свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, яке видане ОСОБА_4 13 грудня
2012 року Яворівською державною
нотаріальною конторою на 5/6 частин
житлового будинку, позначеного на
плані літерою А-1, за адресою: АДРЕСА_1, а
саме в частині 1/18 частки вищевказаного
житлового будинку, то підлягає до
скасувавання у Державному реєстрі прав
на нерухоме майно і запис про право
власності ОСОБА_4 на 5/6 частин житлового
будинку, позначеного на плані літерою
А-1, за адресою: АДРЕСА_1.

За таких обставин апеляційна скарга
позивачки ОСОБА_2 підлягає задоволенню
частково, рішення в оскаржуваній нею
частині, як таке, що ухвалене при
неповному з?ясуванні обставин, що мають
значення для справи, з неправильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права, - скасуванню, з
ухваленням в цих частинах нового
рішення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно
відхилити, оскільки будь - яких
належних та допустимих доказів для
спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення в
оскаржуваній нею частині, відповідно
до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, - не
представлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п.п. 1, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 25 жовтня 2013 року
в частинах відмови ОСОБА_2 у: визнанні
недійсним Свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на 5/6 частин
житлового будинку, позначеного на
плані літерою А-1, за адресою: АДРЕСА_1,
виданого 13 грудня 2012 року Яворівською
державною нотаріальною конторою;
скасуванні в Державному реєстрі прав
на нерухоме майно запису про право
власності ОСОБА_4 на 5/6 частин житлового
будинку, позначеного на плані літерою
А-1, за адресою: АДРЕСА_1; визнанні за
ОСОБА_2 права власності на 2/9 частин
житлового будинку, позначеного на
плані літерою А-1 за адресою: АДРЕСА_1, в
порядку спадкування як обов'язкової
частки; стягненні з ОСОБА_2 в дохід
держави 1519 грн. 19 коп. судового збору -
скасувати та ухвалити в цих частинах
нове рішення, яким:

Визнати недійсним Свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, яке видане
ОСОБА_4 13 грудня 2012 року Яворівською
державною нотаріальною конторою на 5/6
частин житлового будинку, позначеного
на плані літерою А-1, за адресою:
АДРЕСА_1, - в частині 1/18 частки житлового
будинку, позначеного на плані літерою
А-1, за адресою: АДРЕСА_1;

Скасувати у Державному реєстрі прав на
нерухоме майно запис про право
власності ОСОБА_4 на 5/6 частин житлового
будинку, позначеного на плані літерою
А-1, за адресою: АДРЕСА_1;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/9
частин житлового будинку, позначеного
на плані літерою А-1, за адресою:
АДРЕСА_1, в порядку спадкування, як
обов'язкова частка.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1293
гривні 79 коп. судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.