УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О. суддів:
Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В., Мостової
Г.І.,Остапчука Д.О.,розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до
ОСОБА_11, виконавчого комітету
Вінницької міської ради про стягнення
боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_12,
який діє в інтересах ОСОБА_13, на рішення
Ленінського районного суду м. Вінниці
від 24 липня 2009 року та ухвалу
Апеляційного суду Вінницької області
від 09 квітня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року позивачі звернулися до
суду із вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що 09 червня 2008 року
ОСОБА_11 за договором позики отримав у
борг від кожного з позивачів по 250 000,00
грн, які зобов'язувався повернути до 01
червня 2009 року. У зазначений строк
відповідач борг не повернув та
ухиляється від добровільного
виконання своїх зобов'язань перед
позивачами.

Після уточнення позовних вимог
позивачі просили суд визнати за ними
право власності в рівних частках на
самочинно переобладнані та самочинно
збудовані офісно-складські приміщення
загальною площею 9 729,7 кв. м.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 24 липня 2009 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду
Вінницької області від 09 квітня 2013
року, позов задоволено. Визнано право
власності в рівних частках за ОСОБА_6,
ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на самочинно
переобладнані та самочинно збудовані
офісно-складські приміщення № 2, 3, 4, 5, 6,
7, 10 в будівлі літер «А», загальною
площею 9 728, 7 кв. м, що становить 83/100
частки нежитлових будівель та
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 і
складаються з: на першому поверсі
приміщень № 2, 3, 4, що складає разом по
одному поверху - 5289,0 кв. м; на другому
поверсі приміщення № 5, що складає
разом по приміщенню № 5 - 2934,1 кв. м; на
третьому поверсі приміщення № 6, що
складає разом по приміщенню № 6 - 494,6 кв.
м; на четвертому поверсі приміщення № 7,
що складає разом по приміщенню № 7 - 665,1
кв. м; техповерху приміщення № 10, що
складає разом по приміщенню № 10 - 345,9 кв.
м; димової труби № 1 (цегляна, бетонна h =
120 кв. м).

У касаційній скарзі ОСОБА_12, який діє в
інтересах ОСОБА_13, порушує питання про
скасування судових рішень судів
попередніх з ухваленням нового
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами попередніх
інстанцій норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що єдиним можливим способом
виконання договору позики є визнання
за позивачами права власності на
вказані нежитлові приміщення.

Однак погодитися з такими висновками
судів попередніх інстанцій не можна, з
огляду на наступне.

Судами встановлено, що 09 червня 2008 року
між ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_9 ОСОБА_10, як
позикодавцями, та ОСОБА_11, як
позичальником, укладено договір позики
в простій письмовій формі.

Відповідно до п. п. 1, 2 за цим договором
позикодавці передають у власність
позичальникові грошові кошти, кожний
по 250 000 грн, що у сумі складає 1 000 000 грн,
а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцям таку ж суму грошових
коштів (суму позики) у строк та в
порядку, які зазначаються у даному
договорі.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцям суму позики, зазначену у
п. 2 даного договору, в строк до 01 червня
2009 року з дня отримання суми позики.

Крім того, п. 7 зазначеного договору в
забезпечення зобов'язання вказаного у
п. 1 даного договору позичальник
передав у заставу позикодавцю належне
йому на праві власності нерухоме майно,
яким є: нежитлові приміщення в будівлі
цеху № 10 (ТЕЦ) літ «А»: на першому
поверсі приміщення № 1: з № 1 по № 12
площею 2356,2 кв. м, з № 21 по № 31, площею 603,6
кв. м; приміщення № 2: № 1 площею 62,8 кв. м;
приміщення № 3: № 1 площею 7,0 кв. м;
приміщення № 4: № 1 площею 17,6 кв. м;
приміщення № 6: № 1, 2 площею 49,6 кв. м;
приміщення № 7 площею 32,1 кв. м. На
другому поверсі приміщення № 10: з № 1 по
№ 14 площею 2219,1 кв. м; приміщення № 11: з №
1 по № 6 площею 378,6 кв. м. На третьому
поверсі приміщення № 13: з № 1 по № 22
площею 499,7 кв. м. На четвертому поверсі
приміщення № 14: з № 1 по № 12 площею 629,5
кв. м. Загальна площа приміщення
складає 6855,8 кв. м та відповідає 17/25
частки нежитлової будівлі виділеної в
натурі, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

В будівлі цеху № 10 (ТЕЦ), позначеній на
плані під літ. «А», на першому поверсі
нежитлове приміщення № 5 з № 1 по № 10
загальною площею 1537,6 кв. м, що становить
3/20 частин нежитлової будівлі і
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані нежитлові приміщення належать
ОСОБА_11 за договором купівлі-продажу
від 05 вересня 2007 року.

Відповідно до п. 12 договору позики від 09
червня 2008 року звернення стягнення на
предмет застави здійснюється
позикодавцями на підставі рішення суду
в порядку та на умовах, визначених
чинним законодавством України.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що відповідач здійснив реконструкцію
спірного майна, внаслідок чого його
площа збільшилася з 6855,8 кв. м до 9728,70 кв.
м.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

За положеннями ст. 13 Закону України
«Про заставу» договір застави повинен
бути укладений у письмовій формі.

У випадках, коли предметом застави є
нерухоме майно, космічні об'єкти,
договір застави повинен бути
нотаріально посвідчений на підставі
відповідних право установчих
документів. Нотаріальне посвідчення
договору застави нерухомого майна
здійснюється за місцезнаходженням
нерухомого майна, договору застави
космічних об'єктів - за місцем
реєстрації цих об'єктів.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Враховуючи наведене, суди попередніх
інстанцій у порушення ст. ст. 213-214 ЦПК
України не звернули уваги на зазначені
вимоги закону та дійшли передчасного
висновку про задоволення позовних
вимог про визнання права власності на
самочинно переобладнані та самочинно
збудовані офісно-складські приміщення,
оскільки порушення зобов'язання за
договором позики тягне за собою інші
правові наслідки.

Крім того, суди попередніх інстанцій,
вирішуючи спір, не з'ясували характер
даних правовідносин та якими нормами
вони регулюються, з огляду на що дійшли
передчасного висновку про задоволення
позову шляхом визнання права власності
на спірні приміщення на підставі ст. 600
ЦК України, що регулює передачу
боржником кредиторові відступного,
оскільки не звернули увагу на те, що
матеріали справи не містять доказів на
підтвердження того, що спірне
реконструйоване майно належить
відповідачу.

Згідно ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не
обмежений доводами касаційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
виявлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Допущені судами неправильне
застосування норм матеріального та
порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, рішення
судів першої та апеляційної інстанції
на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_12, який діє в
інтересах ОСОБА_13, задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Вінниці від 24 липня 2009 року та ухвалу
Апеляційного суду Вінницької області
від 09 квітня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова Г.І. Мостова Д.О.
Остапчук