Справа № 1008/6760/12 Головуючий у І
інстанції Корнієнко С.В.Провадження №
22-ц/780/2885/14 Доповідач у 2
інстанції Воробйова Н.С.Категорія 43
УХВАЛА

Іменем України

23 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Березовенко Р.В., Яворський М.А.

при секретарі Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Васильківського міськрайонного суду
Київської області від 11 червня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні майном шляхом виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні
належним йому на праві власності
майном, а саме, будинком АДРЕСА_1 шляхом
виселення відповідачів із зазначеного
житла. Зазначений будинок був
подарований йому бабусею згідно
договору дарування від 15 лютого 2003
року, право власності зареєстровано
органами БТІ відповідно до вимог
чинного законодавства.

Посилався на те, що за життя його
бабусі питання щодо виселення
відповідачів не піднімалося, оскільки
відповідачі вселилися в будинок як
члени її сім»ї.

Баба померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Після її смерті він дозволив
відповідачам тимчасово користуватися
та проживати в належним йому будинком,
проте за останній час вони фактично
присвоїли собі права власника, почали
без його згоди самовільно здійснювати
прибудови до будинку, а на присадибній
ділянці здійснили порубку фруктових
дерев-яблунь та груш. Оскільки
відповідачі порушують його права
власника, не є членами його сім»ї,
відповідно до вимог чинного
законодавства, а саме, ч.1 ст..321, 383, 391 ЦК
України, позивач просив задовольнити
його позовні вимоги.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 11 червня 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено частково.

Усунуто перешкоди в користуванні
ОСОБА_3 будинком АДРЕСА_1 шляхом
виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з будинку
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення.Вирішено питання про судові
витрати.

На рішення суду першої інстанції
ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, просила скасувати рішення суду
на ухвалити нове рішення про відмову
позивачу у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 23 жовтня 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено,
рішення Васильківського
міськрайонного суду від 11 червня 2013
року залишено без змін.

Відповідачка ОСОБА_2 також подала
апеляційну скаргу на рішення
Васильківського міськрайонного суду
від 11 червня 2013 року, в якій просила
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про відмову позивачу у
задоволенні позову.

Ухвалою судді Апеляційного суду
Київської області від 16 травня 2014 року
задоволено заяву ОСОБА_2, поновлено
процесуальний строк на апеляційне
оскарження рішення Васильківського
міськрайонного суду від 11 червня 2013
року , відкрито апеляційне провадження
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 Справу
призначено до розгляду.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

В силу ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказується при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті особи або особа, щодо якої
встановлено ці обставини.

Статтею 391 ЦК України передбачено,
що власник майна має право вимагати

усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
майном.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з
урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК
України члени сім»ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником. Право члена сім»ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Конституцією України (ст..41) та ст..1
Першого Протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріпляє право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном на
власний розсуд, вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст..316,317,319, 321 ЦК
України).

Виходячи з аналізу змісту
зазначених правових норм, право члена
сім»ї власника будинку(квартири) на
користування цим житлом існує лише при
наявності у власника права власності
на це майно. Тобто, право члена сім»ї
власника будинку (квартири) на
користування цим житлом та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку (квартири) права
власності на це майно, а відтак,
припинення права власності особи на це
житло припиняє право членів сім»ї на
користування будинком (квартирою).

По справі встановлено, що
відповідно до договору дарування від 15
лютого 2003 року, посвідченого приватним
нотаріусом Васильківського районного
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстровим №433 позивач є власником
будинку АДРЕСА_1

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно
Васильківського МБТІ право власності
ОСОБА_3 зареєстровано 19.02.2003 року (а.с.5).

Згідно Державного акту на право
власності земельну ділянку від 5 серпня
2008 року ОСОБА_3належить земельна
ділянка площею 01102 га за адресою
АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд (а.с.4).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відповідно до записів будинкової книги
будинку АДРЕСА_1 та довідок виконавчого
комітету Калинівської селищної ради
відповідач ОСОБА_4 ( донька ОСОБА_6)
зареєстрована в спірному будинку з
вересня 1998 року з дозволу ОСОБА_6 (а.с.141,
89,98). ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована
у спірному будинку з 2002 року (а.с.101-102).

Згідно довідки Калинівської селищної
ради №31-1 від ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4
проживала разом з матір»ю ОСОБА_6 в
АДРЕСА_1 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2
року (а.с.140).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_3, суд виходив з того, що
відповідачі не є членами сім»ї
останнього, вселялися, проживали та
користувалися спірним будинком з
дозволу власника будинку ОСОБА_6 як
члени її сім»ї, а оскільки права членів
сім»ї власника будинку на об»єкт
власності є похідним від прав самого
власника, тому дійшов висновку, що
підстави для подальшого користування
будинком у відповідачів відсутні.

З таким висновком суду погодився і
апеляційний суд Київської області,
залишивши рішення Васильківського
рішення суду від 11 червня 2013 року за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 без змін
(а.с. 173-175).

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що суд
безпідставно задовольнив вимоги
позивача щодо усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
виселення з будинку у зв»язку з невірно
визначеним способом захисту прав є
необґрунтованими.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

На думку колегії, судом першої
інстанції вірно встановлено, що
відповідачі не є членами сім»ї
позивача, їх проживання у спірному
будинку було похідним від права
власності на нього їх матері та бабусі,
членами сім»ї якої вони являлися, а
тому проживання їх в будинку, який
належить на праві власності позивачу,
перешкоджає останньому в користуванні
та розпорядженні належним йому майном,
а тому позовні вимоги про виселення
відповідачів є правомірними. При цьому,
як вже наголошувалося, позивач
обґрунтовував свої позовні вимоги
саме необхідністю захисту права його
приватної власності шляхом виселення
відповідачів.

Крім того, як видно з матеріалів
справи, відповідачами без дозволу
власника будинку, самовільно проведено
роботи по перебудові будинку, у зв»язку
з чим інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю
надавався припис про припинення
будівельних робіт ( а.с.32,33,34). ОСОБА_3
звертався також до Васильківського МВ
з заявою про знищення ОСОБА_4 фруктових
дерев (а.с.138).

У зв»язку з цим, посилання апелянта
ОСОБА_2 на ту обставину, що позивач не
надав належних доказів та не навів
підстав щодо порушення його прав по
розпорядженню та користуванням
будинку, а суд, в свою чергу,
задовольнивши вимоги про виселення
відповідачів, вийшов за межі розгляду
справи, колегія вважає безпідставними.

Доводи апелянта про те, що суд в
рішенні не обґрунтував висновків щодо
стягнення з відповідачів на користь
позивача судових витрат в частині
відшкодування витрат за правову
допомогу та фактично понесених витрат
на проїзд представника позивача до
суду в сумі 850 грн. спростовуються
змістом рішення суду в цій частині та
матеріалами справи, а саме умовами
договору про надання правової
допомоги, додаткової угоди до договору
про надання правової допомоги від
25.10.2012 року, квитанціями до
прибуткового касового ордеру,
транспортними квитками, актом прийому -
передачі виконаних робіт та розрахунок
гонорару (а.с.35,36,37,121,-130). Крім того,
вирішуючи питання щодо відшкодування
позивачу судових витрат, суд виходив з
положень ЦПК України, Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах. Зокрема,
витрати на правову допомогу за участь у
справі адвоката ОСОБА_7 визначено
виходячи участі останньої у розгляді
справи протягом 140 хв. в сумі 1068,67 грн.

Інші доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін , якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає
встановленим обставинам справи та
вимогам закону.

Підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст..ст.307, 308 ЦПК України,
колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 11 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: