Справа № 454/2683/13
Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/2757/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ДП
"Львіввугілля" - Кіямова П.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ДП
"Львіввугілля" на рішення Сокальського
районного суду Львівської області від
22 листопада 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ДП
"Львіввугілля" про стягнення 30000 грн.
моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково, стягнуто з ДП
"Львіввугілля" в користь ОСОБА_3 - 10000
грн. відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров"я при
виконанні трудових обов"язків,
внаслідок професійного захворювання,
вирішено питання судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржили ОСОБА_3 та ДП «Львіввугілля»,
вважають, що рішення суду ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права при неповно
з'ясованих обставинах, що мають
значення для справи, а висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Апелянт ОСОБА_3 покликається на те, що
внаслідок роботи на підприємстві ДП
"Львіввугілля" отримав професійне
захворювання, МСЕК йому встановлено
ІІІ групу інвалідності та 50% втрати
працездатності у зв"язку із
профзахворюванням, що підтверджується
довідкою МСЕК від 12.03.2009 року.
Професійне захворювання призвело до
того, що здоров"я його не відновиться,
він не зможе повністю соціально
реабілітуватись, є причиною вимушених
змін у його житті, що спричиняє душевні
страждання. Внаслідок професійного
захворювання він періодично потребує
амбулаторного і стаціонарного
лікування, переносить біль, постійно
відчуває незручності, обмежений у
фізичній роботі по дому, переносить
моральні страждання, що позбавляє його
нормальних життєвих зв"язків і вимагає
додаткових зусиль для організації
свого життя. На думку апелянта судом не
враховано ступінь його фізичних і
моральних страждань, їх тривалість та
тяжкість, істотність вимушених змін у
життєвих стосунках, наслідків
погіршення здоров"я, а тому вважає, що
розмір моральної шкоди 30000 грн.
повністю обгрунтованим, розумним і
справедливим. З наведених підстав
просить рішення суду змінити в частині
розміру моральної шкоди та ухвалити
нове рішення, яким стягнути з ДП
"Львіввугілля" на його користь 30 000 грн.
моральної шкоди.

ДП "Львіввугілля" покликається на те, що
судом всупереч вимогам п. 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» не з»ясовано, а
позивачем не надано жодних доказів на
підтвердження факту завдання
моральної шкоди. Вважає безпідставним
посилання в оскаржуваному рішенні на
довідку МСЕК, як доказ факту
спричинення моральної шкоди, оскільки
висновком МСЕК підтверджується лише
факт втрати працездатності внаслідок
професійного захворювання, і не є
доказом заподіяння моральної шкоди.
Апелянт зазначає, що ухвалюючи
оскаржуване рішення суд не взяв до
уваги те, що відшкодування шкоди в
даному випадку пов"язане з трудовим
спором і до даної категорії справ
законодавством встановлено
тримісячний строк позовної давності. І
оскільки позовна заява подана 27.08.2013
року, а довідка МСЕК датована 12.03.2009
року, апелянт вважає, що позивачем
пропущено строк звернення до суду, що є
підставою для відмови у задоволенні
позову. З наведених підстав просить
оскаржуване рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника ДП
"Львіввугілля" - Кіямова П.В. в на
підтримання доводів апеляційної
скарги та заперечення щодо задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_3, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та
ДП "Львіввугілля" слід відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

На думку колегії суддів
оскаржуване рішення відповідає
зазначеним вимогам.

Відповідно до ст.23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Пунктом 1 ч.2 ст. 23, ч.3 ст. 23 ЦК
передбачено, що моральна шкода полягає
у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв»язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров»я. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливостей їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній особа
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 1 ст. 273-1 КЗпП України
встановлено, що відшкодування
власником або уповноваженим органом
моральної шкоди працівникові
проводиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв»язків і вимагають додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до положень статей 153, 171
Кодексу законів про працю України та
статті 22 Закону України від 14 жовтня 1992
року № 2694-ХІІ «Про охорону праці»
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці на всіх підприємствах, в
установах, організаціях покладається
на власника або уповноважений ним
орган.

Згідно з роз"ясеннями, яке міститься в
п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 р. «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» з
наступними змінами, судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст.237-1
КЗпП України (набрала чинності 13.01.200 р.)
за наявності порушення прав працівника
у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров»я
умовах, тощо) яке призвело до його
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв"язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов"язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Задовольняючи частково позов суд
першої інстанції керувався тим, що
оскільки моральна шкода, завдана
позивачу під час виконання ним
трудових обов»язків, така підлягає
відшкодуванню за рахунок роботодавця
на підставах, передбачених ст. 273-1 ЦК
України.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 протягом 1998 - 2010 років працював
на шахті «Степова» в особливо
шкідливих і тяжких умовах праці по
професіях: гірник підземний з 04.04.1989 р.
по 15.08.1989 р., підземний електрослюсар з
23.01.1990 р. по січень 2009 року.

Як вбачається з матеріалів справи, з
ОСОБА_3, 01.12.1990 р. та 13.03.2007 року сталися
нещасні випадки, пов"язані з
виробництвом, що підтверджується
актами №103 від 01.12.21990 р. та № 5 від 16.03.2007
року.

12.03.2009 р. ОСОБА_3 вперше та безтерміново
встановлено третю групу інвалідності
та 50 % втрати працездатності у зв"язку з
професійним захворюванням, що
підтверджується довідкою серії ЛВА-2
№024178 від 12.03.2009 року.

Актом розслідування хронічного
професійного захворювання,
затвердженим головним державним
санітарним лікарем м. Червонограда
18.02.2009 р., підтверджується, що
професійне захворювання виникло на
протязі стажу роботи в шкідливих
підземних умовах на підприємстві ДП
«Львіввугілля», а саме, шахті
«Степова», по професіях: гірник
підземний та підземний електрослюсар
при перевищенні ГДК запиленості
повітря робочої зони через
неефективність роботи засобів
пилеподавлення, несприятливих
факторів мікроклімату та фізичних
навантажень.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27.03.1992 року №6 (з
відповідними змінами) «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди»
судам роз»яснено, що право на отримання
потерпілим страхових виплат настає з
дня встановлення йому МСЕК стійкої
втрати працездатності. Відтак,
оскільки вперше стійку втрату
працездатності позивачу встановлено
висновком МСЕК від 12.03.2009 р., висновок
суду про те, що за основу слід брати
зазначений висновок, є вірним.

Судом також встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
у зв»язку з тривалою роботою в особливо
шкідливих та тяжких умовах праці та
погіршенням у зв»язку з цим стану
здоров»я, позивач неодноразово
звертався за медичною допомогою,
знаходився на лікуванні у медичних
закладах, що підтверджується копіями
виписок із медичної карти
амбулаторного хворого ОСОБА_3

За таких обставин, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
що шкоду здоров»ю ОСОБА_3 було завдано в
результаті його роботи в шкідливих
умовах праці на підприємстві ДП
«Львіввугілля», а саме, шахті
«Степова», і з врахуванням положень ст.
23 ЦК України, встановивши характер
завданої моральної шкоди, глибину,
тривалість та характер моральних та
фізичних страждань позивача, стан його
здоров»я, тяжкість професійного
захворювання, настання у зв»язку з цим
негативних змін у його житті,
неможливість відновлення фізичного
стану, який мав потерпілий до
професійного захворювання, втрату у
зв»язку з цим життєвих зв»язків,
істотність вимушених змін у його
життєвих стосунках, що вимагає від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя, вплив
захворювання на його душевний стан, та
враховуючи фактичні обставин справи,
принцип розумності, достатності та
справедливості, обгрунтовано стягнув
на користь позивача на відшкодування
моральної шкоди 10000 грн.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а також
з врахуванням ст. 23 ЦК України,
роз'яснень Постанови Пленуму
Верховного суду України від 31.03.1995 року
№4 "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (з наступними змінами) висновки
суду щодо розміру відшкодування
моральної шкоди в повній мірі
відповідають обставинам справи, є
обґрунтованими, а тому, на думку
судової колегії, є правильними.

Колегія суддів погоджується з
розміром моральної шкоди, визначеної
судом першої інстанції, не вбачає
підстав для його збільшення, оскільки
при визначенні розміру грошового
відшкодування моральної шкоди судом
першої інстанції були враховані
характер ушкодження здоров»я позивача,
глибина фізичних та душевних
страждань, внаслідок ушкодження
здоров»я та інші обставини, які мають
істотне значення. При визначені
розміру відшкодування були враховані
також вимоги розумності і
справедливості. Тому доводи позивача
про не врахування судом першої
інстанції ступеня його (позивача)
фізичних і моральних страждань, їх
тривалості і тяжкості та вимог п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди", є
безпідставними.

На думку колегії суддів
безпідставним є покликання апелянта ДП
«Львіввугілля» на пропуск позивачем
строку позовної давності, оскільки
відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров»я або смертю (тобто і на вимогу
про відшкодування моральної шкоди)
позовна давність не поширюється.
Аналогічні роз»яснення надано у п.16
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 р. «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» з
наступними змінами.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, а тому
підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з"ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307,ст. ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги ОСОБА_3, ДП
"Львіввугілля" - відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 22 листопада 2013
року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.