Справа № 128/695/14-ц Провадження №
22-ц/772/2176/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Ганкіна І. А.Категорія:
5Доповідач: Кучевський П. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого: Кучевського П.В.

Суддів: Голоти Л.О., Міхасішина І.В.,

При секретарі: Сніжко О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Вінницького районного суду Вінницької
області від 30 травня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Вінницької районної державної
адміністрації за участю третьої особи -
ОСОБА_5 про поновлення процесуального
строку звернення до суду, визнання
приватизації квартири АДРЕСА_1,
незаконною, визнання недійсним
свідоцтва про право власності від 27
грудня 2002 року, виданого на підставі
розпорядження Вінницької районної
державної адміністрації №927 від 27
грудня 2002 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із вище вказаним позовом. Позовні
вимоги мотивовані тим, що з 19 липня 1981
року вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_3. 20 жовтня 1994 року
спільним засіданням адміністрації
ради підприємства і профкому ВСО
«Вінницяелектротехнологія» ОСОБА_3
була виділена трьохкімнатна квартира
на сім'ю з чотирьох чоловік. В ордер на
право користування квартирою були
включені квартиронаймач ОСОБА_3, його
дружина ОСОБА_2, їх діти: ОСОБА_4 та
ОСОБА_5. Під час розгляду судом справи
про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 остання звернулася в КП
«ВООБТІ», де отримала відповідь, що
право власності на квартиру АДРЕСА_1 за
нею не зареєстроване. Таким чином,
позивачу стало відомо, що її чоловік
без її відома приватизував квартиру
тільки на своє ім'я та ім'я їх сина. За
вказаних обставин ОСОБА_2 вважає, що
приватизація квартири АДРЕСА_1 була
проведена незаконно, у зв'язку з чим
позивач була змушена звернутися до
суду із даним позовом.

Рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 30 травня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Вінницького
районного суду Вінницької області від
30 травня 2014 року, ОСОБА_2 звернулася до
Апеляційного суду Вінницької області з
апеляційною скаргою, в якій просить
ухвалене у справі судове рішення
скасувати та ухвалити нове рішення
по справі, яким задовольнити заявлені
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись при цьому на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Рішення суду як найважливіший акт
правосуддя покликане забезпечити
захист гарантованих Конституцією
України прав і свобод людини та
здійснення проголошеного Основним
Законом України принципу верховенства
права. У зв'язку з цим суди повинні
неухильно додержувати вимог про
законність і обґрунтованість рішення у
цивільній справі (частина перша статті
213 ЦПК).

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Рішення Вінницького районного суду
Вінницької області від 30 травня 2014 року
вказаним вимогам Закону відповідає з
огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 19 липня 1981 року позивач перебувала у
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3

20 жовтня 1994 року спільним засіданням
адміністрації ради підприємства і
профкому ВСО
«Вінницяелектротехнологія» на ім'я
ОСОБА_3 була виділена трьохкімнатна
квартира на сім'ю з чотирьох чоловік.
В ордер на право користування
квартирою були включені
квартиронаймач ОСОБА_3 та члени його
сім'ї: дружина: ОСОБА_2, їх діти: дочка
ОСОБА_5 та син ОСОБА_4 (а.с. 9-10).

Таким чином, після отримання ордера,
право на заселення в квартиру
отримали: усі члени сім'ї, що повинно
було бути реалізовано згідно ордера
на протязі одного місяця.

До отримання ордера на квартиру сім'я
ОСОБА_4 проживала у гуртожитку по
АДРЕСА_2

Як вбачається з матеріалів справи
після отримання ордера у спірну
квартиру вселились та зареєструвався
лише ОСОБА_3, та його син ОСОБА_4,
знявшись при цьому з реєстрації у
гуртожитку по АДРЕСА_2.

В подальшому у квартиру АДРЕСА_1,
вселились та зареєструвалися ОСОБА_5.
та ОСОБА_4

ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_5
незважаючи на обов'язок звільнення
гуртожитку та проведення реєстрації
за ордером у новонаданому житловому
приміщені, таких дій не вчинила та не
змінювала місце реєстрації до 10
грудня 2003 року.

Згідно із розпорядженням Вінницької
РДА від 27 грудня 2002 року
відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
проведено приватизацію квартири за
АДРЕСА_1 та відповідно видано
свідоцтво про право власності.

Як зазначено в розпорядженні
Вінницької РДА від 27 грудня 2002 року
№927, відповідачам дозволено
приватизувати квартиру АДРЕСА_1 з
надлишками загальної площу 17,6 м. кв.
з доплатою в сумі 3 грн. 20 коп. на
склад сім'ї 2 особи.

На час проведення приватизації
ОСОБА_2 та її донька не були включені
у склад власників приватизованого
майна, оскільки станом на 27 грудня
2002 року були зареєстровані у
гуртожитку по АДРЕСА_2 та не
заявляли про свою участь у
приватизації спірного житла.

Згідно із довідкою про склад сім'ї
виданої виконавчим комітетом
Якушинської сільської ради №2082 від 23
грудня 2002 року, у квартирі АДРЕСА_1
мешкали і мали право на житло
відповідно до положень Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 статті 5 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» до членів сім'ї
наймача включаються лише громадяни,
які постійно проживають в квартирі
(будинку) разом з наймачем або за якими
зберігається право на житло.

У взаєморозумінні ст. 1, 6, 9 ЖК України,
ст. 29 ЦК України місцем постійного
проживання особи є жиле приміщення, в
якому особа постійно проживає, має
передбачені ст. 64 ЖК України права
користування цим приміщенням, і на яке
за особою зберігається це право і
при тимчасовій відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 на час проведення
приватизації була зареєстрована у
житловому приміщенні за адресою
гуртожитку по АДРЕСА_2, даний
гуртожиток нею використовувався за
призначенням і не був переданий
власнику даного житлового фонду після
отримання ордеру. Зняття з реєстрації
за вказаною адресою було здійснено
позивачем тільки 10 грудня 2003 року,
тобто після проведення приватизації.

Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону "Про
приватизацію державного житлового
фонду" передання займаних квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Таким чином, небажання когось із членів
сім'ї взяти участь у приватизації
квартири позбавляє можливості інших
членів сім'ї отримати квартиру у
власність у порядку, передбаченому
Законом "Про приватизацію державного
житлового фонду".

При цьому, сам по собі факт відсутності
письмової згоди когось із повнолітніх
членів сім'ї на приватизацію квартири
не свідчить про незаконність
приватизації за умови, якщо буде
встановлено, що приватизація квартири
відповідала його волевиявленню.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач, ОСОБА_2, та її донька ОСОБА_5, на
час приватизації квартири у
встановленому законом порядку не
визнавалися такими, що втратили право
користування квартирою, і за ними
зберігалося право на спірну квартиру, а
приватизація квартири відповідала
волі ОСОБА_2, а також її доньки.

У апеляційні скарзі ОСОБА_2 зазначає,
що підставою для визнання незаконною
приватизації квартири та свідоцтво на
права власності послугувало
розірвання шлюбу із ОСОБА_3 у 2013 році.

Разом з тим, ч.ч. 2 та 8 ст. 8 Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду", на які посилається
позивач, не передбачають підстав для
визнання свідоцтва на право власності
недійсним.

Наявність заяви громадян, які виявили
намір отримати у власність наймане
ними житло, та відсутність перешкод,
передбачених п. 2 ст. 2 Закону України
"Про приватизацію державного житлового
фонду" є необхідною і достатньою умовою
для прийняття відповідним владним
органом рішення про приватизацію, на
підставі якого видається свідоцтво про
право власності.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 подав органу приватизації
заяву про намір приватизації, та
довідку про склад сім'ї, яка
проживала станом на 27 грудня 2002
року квартирі АДРЕСА_1.

Таким чином, у органу приватизації -
Вінницької РДА не було правових
підстав для відмови у приватизації
квартири АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції, до розгляду справи по
суті та ухвалення рішення, ОСОБА_3
подав заяву про застосування строку
позовної давності (а.с. 72). Свої доводи
мотивує тим, що позивач звернулася до
суду через 12 років після проведення
приватизації спірної квартири, хоча
достеменно знала, що квартира була
приватизована у 2002 році. Крім цього,
відповідач зазначає, що 16 січня 2004
року, коли ОСОБА_2 прописувалася в
спірну квартиру, то він та його син
ОСОБА_4 давали згоду на її
реєстрацію, як власники квартири
АДРЕСА_1.

В свою чергу позивач ОСОБА_2 подала
до суду заяву про поновлення строку
звернення до суду у якій вказала,
причинами пропуску такого строку
юридичну необізнаність та
неможливість звернутися за
юридичною консультацією у зв'язку із
тим, що постійно хворіла.

Колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції про критичну оцінку
доводів позивача про поновлення
строку звернення до суду виходячи з
того, що згідно із ст. 3, 6, 7 Закону
України «Про свободу пересування», а
також діючого на момент реєстрації
ОСОБА_2 у спірній квартирі
Тимчасового порядку реєстрації
фізичних осіб за місцем проживання,
затвердженого постановою КМУ від 16
січня 2003 року №35, при реєстрації у
житловому приміщенні, що належить
особам на праві приватної власності
є обов'язковим надання письмової
згоди на реєстрацію від власників
житла (талон реєстрації). Без
наявності такої згоди реєстрація
не проводиться.

За таких обставин доводи позивача
про те, що вона до 2013 року не знала
хто є власник спірної квартири не
заслуговують на увагу, оскільки,
ОСОБА_2 у 2004 році для реєстрації у
спірній квартирі брала згоду у
власників: чоловіка ОСОБА_3 та сина
ОСОБА_4

При цьому колегія суддів враховує
правову позицію Верховного Суду
України щодо застосування судом
позовної давності, висловлену на
засіданні Судової палати у цивільних
справах 21 листопада 2012 року за
наслідками розгляду справи № 6-101 цс 12,
при розгляді якої ВСУ зробив правовий
висновок, про те, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою нею до
винесення рішення судом першої
інстанції.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Таким чином, колегія суддів враховуючи,
що відповідачем подано заяву про
застосування строків позовної
давності до винесення рішення судом
першої інстанції, при цьому позивач не
довела поважність причин для
поновлення строку звернення до суду, в
зв'язку з чим, а також з врахуванням
вище викладених обставин позов
задоволенню не підлягає.

Отже, суд першої інстанції повно та
об'єктивно дослідивши всі обставини
справи, надавши належну оцінку доказам
у справі дійшов обґрунтованого
висновку про відмову у задоволенні
позову. Рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

На підставі наведеного і керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду
Вінницької області від 30 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: