У Х В А Л А

16 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Гвоздика П.О.,
Мартинюка В.І.,

Олійник А.С., Остапчука Д.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_3, в інтересах
малолітньої ОСОБА_4, про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_3, в інтересах малолітньої
ОСОБА_4, треті особи: Головне управління
юстиції м. Києва, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, Київське міське бюро
технічної інвентаризації, комунальне
підприємство управління житлового
господарства Святошинського району м.
Києва, орган опіки і піклування
Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, визнання права
власності на Ѕ частину майна та
вселення,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з указаним позовом, просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, визнати квартиру
спільною сумісною власністю подружжя,
визнати за ним права власності на Ѕ її
частину та вселити його у квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 24
вересня 1993 року він зареєстрував шлюб
із ОСОБА_5 За час шлюбу 5 листопада 1999
року сторони придбали квартиру
АДРЕСА_1, покупцем якої у договорі
вказано ОСОБА_7

22 листопада 2007 року шлюб між сторонами
було розірвано, але позивач
продовжував проживати у спірній
квартирі.

5 серпня 2010 року йому стало відомо, що
власником квартири є ОСОБА_6, який 17
липня 2010 року продав її ОСОБА_8, а
остання 25 лютого 2011 року продала
квартиру ОСОБА_3

З огляду на те, що спірна квартира є
спільною сумісною власністю подружжя і
вибула з його власності без його згоди,
укладений 17 липня 2010 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 договір купівлі-продажу
квартири підлягає визнанню недійсним,
за ним необхідно визнати право
власності на Ѕ частину спірної квартир
та вселити його у квартиру.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 11 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 5 вересня
2013 року, позов задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_5

Визнано за позивачем право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за відповідачем ОСОБА_5 право
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який
укладений 17 липня 2010 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_8

Витребувано 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1 від добросовісного набувача
ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої
ОСОБА_4

Вселено ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1 та
зобов'язано ОСОБА_3 не чинити йому
перешкод у здійсненні права
користування, володіння та
розпоряджання вказаною квартирою.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 січня 2014 року
касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_3, в
інтересах малолітньої ОСОБА_4,
відхилено, рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 11 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 5 вересня 2013 року залишено без
змін.

29 квітня 2014 року ОСОБА_3, в інтересах
малолітньої ОСОБА_4, здала до поштової
організації заяву про перегляд ухвали
суду касаційної інстанції від 29 січня
2014 року з підстав неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, а саме: ст. 388 ЦК
України.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 червня 2013 року
та 18 вересня 2013 року.

Відповідно до п. 1 ст. 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

За змістом п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №11 від 30 вересня 2011 року «Про
практику застосування статей 353-360
Цивільного процесуального кодексу
України» заява про перегляд судових
рішень у цивільних справах із підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК, може бути подана за
сукупності таких умов: судом (судами)
касаційної інстанції при розгляді двох
або більше справ неоднаково
застосовано одні й ті самі норми
матеріального права; справи стосуються
спорів, які виникли з подібних
правовідносин; має місце ухвалення
різних за змістом судових рішень судом
(судами) касаційної інстанції.
Неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права
полягає, зокрема: у різному тлумаченні
судами змісту і сутності правових норм,
що призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин. Під
судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Як убачається із ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 січня 2014 року, яку просить
переглянути заявник, виходячи із
встановлених обставин справи (спірна
квартира є спільною сумісною власністю
подружжя та вибула із володіння
позивача поза його волею), суд
касаційної інстанції погодився із
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій про визнання недійсним
договору купівлі-продажу вказаної
квартири та витребування її від
останнього добросовісного набувача.

Ухвалюючи рішення від 18 вересня 2013 року
про відмову в позові, яке надано
заявником як приклад неоднакового
застосування ст. 388 ЦК України, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ виходив
із того, що при вирішенні позову про
визнання правочинів недійсними,
визнання права власності на нерухоме
майно та відшкодування моральної
шкоди, апеляційний суд у порушення ч. 1
ст. 11 ЦПК України вийшов за межі
позовних вимог та з власної ініціативи
витребував майно у добросовісного
набувача на користь позивачів. Крім
того, суд касаційної інстанції дійшов
висновку, що порушене право позивачів
підлягає захисту шляхом витребування
майна від добросовісного набувача, а не
шляхом визнання за ними права
власності на спірне нерухоме майно.

Ухвалюючи рішення від 12 червня 2013 року
про відмову в позові у частині вимог
про витребування майна з чужого
незаконного володіння, яке надано
заявником як приклад неоднакового
застосування ст. 388 ЦК України, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ з
огляду на встановлені судами
обставини справи дійшов висновку про
відсутність підстав для витребування
нерухомого майна у відповідачів на
користь позивача відповідно до ст. 388 ЦК
України.

Таким чином, надані заявниками
вищевказані рішення суду касаційної
інстанції ухвалено у справах за
подібних правовідносин, але за різних
фактичних обставин у порівнянні зі
справою, в якій постановлено ухвалу,
яку просить переглянути заявник.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_3, в інтересах малолітньої
ОСОБА_4, треті особи: Головне управління
юстиції м. Києва, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, Київське міське бюро
технічної інвентаризації, комунальне
підприємство управління житлового
господарства Святошинського району м.
Києва, орган опіки і піклування
Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, визнання права
власності на Ѕ частину майна та
вселення, за заявою ОСОБА_3, в інтересах
малолітньої ОСОБА_4, про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 січня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

В.О. Кузнєцов

Судді:

П.О. Гвоздик

В.І. Мартинюк

А.С. Олійник

Д.О. Остапчук