АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Вийванко О.М. Провадження №
22-ц/789/522/14 Доповідач - Парандюк
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Храпак Н. М., Дикун С.І.

при секретарі - Коваль О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні( письмове провадження) в м.
Тернополі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Тернопільського міськрайонного суду
від 17 січня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2013 року ОСОБА_1
звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_2 про визнання його таким, що
втратив право на користування житловим
будинком АДРЕСА_1 в м.Тернополі та
зняття його з реєстрації.

В обгрунтування своїх вимог
посилається на те, що їй та ОСОБА_3 на
праві власності належить вищевказаний
житловий будинок, у якому
зареєстрований її колишній чоловік. У
даній квартирі відповідач не проживає,
спільного господарства не веде, за
комунальні послуги не оплачує, його
особистих речей в будинку немає, що є
підставою для задоволення позову.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 17 січня 2014 року
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання таким, що втратив право на
користування житловим приміщенням -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким її позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на те, що суд не в повному
обсязі з'ясував обставини справи, дав
неналежну оцінку доказам у справі, що
призвело до порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 74 ч.5 ЦПК України
- у разі відсутності осіб, які беруть
участь у справі, за такою адресою,
вважається, що судовий виклик або
судове повідомлення вручене їм
належним чином.

Сторони неодноразово викликались
в апеляційну інстанцію, однак без
поважних причин не з"являлись і не
повідомляли причини неявки, про що
свідчать повернені рекомендовані
повідомлення та складені
розпорядниками акти.

Перевіривши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги в її межах,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає,
виходячи з наступних мотивів.

Згідно ст. 308 ЦПК України -
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 05.02.2004р., який був розірваний
24.10.2012р., згідно рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 народився син ОСОБА_4.

За час спільного подружнього
життя, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набуто право
власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними спорудами
АДРЕСА_1, в м.Тернополі, що
стверджується рішенням виконкому
Тернопільської міської ради від
18.12.2007р., №1991 та свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 02.01.2008
року.

Статтею 41 Конституції України,
ст.1 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, закріплено
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми,хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.61 СК України,
об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя можуть бути
будь-які речі, за винятком тих, які
виключені з цивільного обороту.
Об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Речі для
професійних занять (музичні
інструменти, оргтехніка, лікарське
обладнання тощо), придбані за час шлюбу
для одного з подружжя, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.68 СК України, розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу. Розпорядження майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності, після розірвання шлюбу
здійснюється співвласниками виключно
за взаємною згодою, відповідно до ЦК
України.

Згідно довідки №2405, виданої
18.10.2013р. ТзОВ «Коменерго - Тернопіль 2»,
вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у
спірному будинку з 24.02.2004 року.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК
України, власник володіє, користується
та розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо цього майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.391 ЦК України
передбачено, що власник майна має праве
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження свой майном.

Відповідно до ст.405 ЦК України,
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, як вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає прав на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з акту від 07.11.2013 р.,
затвердженого директором ТОВ
«Коменерго -Тернопіль 2», зі слів
власниці будинку ОСОБА_1 її колишній
чоловік ОСОБА_2 у житловому будинку з
надвірними спорудами АДРЕСА_1, в м.
Тернополі не проживає з червня 2012 року,
його особистих речей в будинку немає.

Проаналізувавши матеріали
справи, суд першої інстанції вірно
прийшов до переконання щодо
відсутності підстав для визнання
відповідача втратившим право на
користування спірним
будинковолодінням, оскільки власник
майна не може бути позбавлений права
власності, відсутність доказів не
проживання останнього у будинку з
червня 2012 року . Що ж стосується
акту від 07.11.2013 року, то суд оцінює його
критично, оскільки складений зі слів
самої позивачки і не підтверджено
іншими доказам.

Посилання апелянта на не сплату
відповідачем комунальних послуг не є
підставою для скасування рішення,
оскільки такі правовідносини
вирішуються в іншому порядку.

Також не заслуговують на увагу
твердження апелянта на те, що ОСОБА_2
виїхав на інше місце проживання, так як
не підтверджено жодним доказом.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому підстав
для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі, не
вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 316, 324, 325 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 17 січня 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, однак може
бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Т.С. Парандюк