Справа № 463/122/14
Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/3718/14
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Копняк С.М.

При секретарі: Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 04 квітня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та
піклування Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання недійсним договору
дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного
29.08.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Скасовано, накладену ухвалою
Личаківського районного суду м. Львова
від 18.04.2013 року в якості забезпечення
позовних вимог ОСОБА_2 заборону ОСОБА_4
відчужувати належну йому на праві
власності квартиру АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що судом не взято до уваги те, що в
спірних правовідносинах мало місце
відчуження житла, де проживає дитина, а
відтак під час укладення договору
дарування квартири АДРЕСА_1 сторонами
порушено вимоги ст. ст. 17, 18 Закону
України "Про охорону дитинства". Таке
відчуження квартири було здійснено без
дозволу органу опіки і піклування, тому
оспорюваний правочин підлягає
визнанню недійсним, оскільки вчинений
з порушенням вимог закону.

До апеляційної скарги ОСОБА_2
приєднався орган опіки та піклування в
особі Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
про що подали відповідну заяву.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін на підтримання та
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

У відповідності до ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, квартира АДРЕСА_1
належала ОСОБА_3 на праві приватної
власності, згідно свідоцтва про право
власності на квартиру від 22 червня 1997
року і була приватизована ним у
відповідності до Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду".

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 11
вересня 1995 року та розірвали такий в 2013
році. Від шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них
народилася дочка ОСОБА_5

29 серпня 2012 року ОСОБА_3 на підставі
договору дарування відчужив квартиру
по АДРЕСА_1 своєму батькові - ОСОБА_4

В квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування квартири
з підстав передбачених ч. 1 ст. 224 та ч. 1
ст. 228 ЦК України. При цьому зазначала,
що оспорюваний договір укладений з
порушенням вимог закону.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції вірно виходив з того,
що позивачем не представлено жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження її позовних вимог щодо
визнання недійсним оспорюваного
договору дарування з підстав
передбачених ст.ст. 224, 228 ЦК України.

При цьому судом зазначено, що спірна
квартира належала ОСОБА_3 одноособово
на праві приватної власності, оскільки
приватизована ним у відповідності до
вимог Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду" і не
являється спільною власністю подружжя.
Неповнолітня дочка сторін - ОСОБА_5 не
була співвласником зазначеної
квартири, та не зберігала права на
проживання в такій, оскільки з
народження була зареєстрована та
зберігала право на користування
квартирою АДРЕСА_3 (співвласником якої
є позивач по справі - ОСОБА_2)

Враховуючи зазначене, відповідачеві
для укладення оспорюваного договору не
потрібна була згода позивача та органу
опіки та піклування.

Безпідставними є покликання апелянтів
на те, що оспорюваний договір був
укладений з порушенням ст. ст. 17, 18
Закону України "Про охорону дитинства"
і у відповідності до ст. ст. 203, 215 ЦК
України підлягає визнанню недійсним,
оскільки зазначені норми Закону
України "Про охорону дитинства"
регулюють майнові права дитини та її
право на житло. А як зазначалося вище
неповнолітня ОСОБА_5 не була власником
чи співвласником спірної квартири, та
не була наділена правом на
користування даною квартирою.

ОСОБА_2 є співвласником (нарівні зі
своєю мамою) квартири АДРЕСА_3
(загальною площею 153, 12 кв.м. (а.с. 122). В
зазначеній квартирі з народження
зареєстрована неповнолітня ОСОБА_5 і на
час укладення оспорюваного договору
зберігала право на користування даною
квартирою.

Статтею 160 СК України встановлено, що
місце проживання дитини, яка не досягла
десяти років визначається за згодою
батьків, а дитини, яка досягла 10 років,
визначається за спільною згодою
батьків та самої дитини.

Оскільки неповнолітня ОСОБА_5 була
зареєстрована в квартирі, яка
перебуває у власності матері
вважається, що місце її проживання
визначалося за згодою батьків.

Що ж стосується того, що на час розгляду
справи в суді позивач та її дочка були
зняті з реєстрації за адресою АДРЕСА_3
(за 2 місяці до подачі позову в суд без
згоди батька щодо дочки), то
позбавлення права на користування
неповнолітньою зазначеною квартирою
відбулося з порушенням положень ст. 160
СК України та ст. 18 Закону України "Про
охорону дитинства".

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура розгляду
передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду. А тому,
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення такої.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ч.1, 314 ч. 1
п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 04 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: