справа № 1309/8736/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2014 року Залізничний районний
суд м. Львова у складі:

головуючого - судді:
Бориславського Ю.Л.,

при секретарі:
Каралюс Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним
правочину та відновлення становища,
яке існувало до порушення, суд, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому
просить визнати недійсним договір
дарування квартири від 07 лютого 2011
року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
скасувати реєстрацію права власності
на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 Свої
позовні вимоги обґрунтовує тим, що
09.09.1996 р. ОСОБА_3, яка є його тіткою,
заповіла своїм племінникам - ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 належну їй на праві власності
квартиру АДРЕСА_2. 07 лютого 2011 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір
дарування, згідно якого ОСОБА_3
подарувала спірну квартиру
відповідачу та 22.02.2011 року за останнім
зареєстровано право власності на
вказану квартиру. Позивач вважає, що
договір дарування слід визнати
недійсним, так як він не відповідає
внутрішній волі ОСОБА_3, оскільки
остання мала намір укласти договір
довічного утримання для забезпечення
собі належного догляду зі сторони
ОСОБА_2 Однак, відповідач не надавав
ОСОБА_3 жодної допомоги, на телефонні
дзвінки не відповідав, з приводу чого
ОСОБА_3 звернулася із заявою до
правоохоронних органів. Просить позов
задовольнити.

Позивач та представник позивача -
ОСОБА_5, який діє на підставі
довіреності від 17.03.2012 року /а.с.17/, в
судовому засіданні позов підтримали в
повному обсязі, просили такий
задовольнити. Надали суду пояснення,
аналогічні викладеним в позовній
заяві. Позивач додатково пояснив, що
вказаний договір дарування суперечить
дійсній волі ОСОБА_3, яка мала намір
укласти договір довічного утримання,
так як була людиною похилого віку, мала
проблеми із здоров'ям, а тому
потребувала постійного догляду та
допомоги, а відтак має місце помилка
щодо обставин, які мають істотне
значення.

Відповідач та представники
відповідача ОСОБА_6, яка діє на підставі
довіреності від 23.11.2012року /а.с.27/ та
адвокат ОСОБА_7, який діє на підставі
договору про надання правової допомоги
та ордеру /а.с.197/, в судовому засіданні
проти позову заперечили, посилаючись
на письмові заперечення, долучені до
матеріалів справи. Додатково пояснили,
що ОСОБА_3 була тіткою батька
відповідача, одинокою жінкою похилого
віку, проживала у спірній квартирі
сама, часто хворіла, а тому відповідач,
його мама та брат здійснювали догляд за
нею. 04 березня 2008 року ОСОБА_3 заповіла
ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2, а в лютому 2011
року вона покликала ОСОБА_2 поїхати в
Другу державну нотаріальну контору, де,
очевидно за попередньою домовленістю
ОСОБА_3 та нотаріуса, були вже
підготовлені документи, необхідні для
укладення договору дарування. На
початку жовтня 2011 р. ОСОБА_3 захворіла
та відповідач із своєю мамою поклали її
в лікарню. В цей час

несподівано повернувся з Іспанії
позивач ОСОБА_1, який проживав там
останніх 10 років, після чого, через
декілька днів, ОСОБА_3 зателефонувала
відповідачу та попросила повернути їй
квартиру назад, мотивуючи це тим, що
дядько ОСОБА_1 бідний та залишився без
житла, а тому він буде її доглядати. Про
те, що ОСОБА_3 звернулася до
правоохоронних органів із завою
відповідачу ОСОБА_2 не було відомо до
відібрання слідчим у нього пояснень.
Вказали, що ОСОБА_3 сама запропонувала
укласти договір дарування, такий був
укладений з її власної волі, під час
його підписання нотаріусом було
перевірено її цивільну дієздатність, а
тому просять в задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши зібрані по
справі докази, відмовні матеріали
№340-4052 за зверненням ОСОБА_3 відносно
неправомірних дій ОСОБА_2, матеріали
інвентаризаційної справи за адресою:
АДРЕСА_2, з'ясувавши дійсні обставини
справи, суд прийшов до переконання, що у
задоволенні позову слід відмовити за
безпідставністю вимог, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов'язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, а обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Згідно з вимогами ч.ч.1,3 ст.203 ЦПК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

У відповідності до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України, а саме: зміст правочину не
може суперечити актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, що його
вчиняє повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками, на може
суперечити правам та інтересам їх
малолітніх та неповнолітніх і
непрацездатних дітей.

Статтею 229 Цивільного кодексу України
встановлено, що якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Як вбачається із роз'яснень, даних в п. 19
Постанові Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Судом встановлено, що 07 лютого 2011 року
між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2
укладено договір дарування, згідно
якого ОСОБА_3 подарувала відповідачу
ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2. Даний договір
посвідчено державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори ОСОБА_15 та
зареєстрований в реєстрі за № 1-200. /
а.с.7-8/

Згідно витягу про державну реєстрацію
прав № 29086161 від 22 лютого 2011 року ОСОБА_2
є власником квартири АДРЕСА_2 на
підставі вказаного договору дарування.
/інвентаризаційна справа, а.с.19/.

Також, необхідно враховувати, що
договори дарування належать до
безоплатних правочинів та за їх
умовами обдаровані не мають перед
дарувальниками будь-яких зобов'язань
матеріального характеру.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_10 вказала, що вона проживає на
АДРЕСА_3, її сусідкою була ОСОБА_3
Пояснила, що в квартирі АДРЕСА_2
проживала ОСОБА_3 та її племінник
ОСОБА_1, який часто їздив в Іспанію, тому
доглядати за ОСОБА_3 та допомагати їй
приходив працівник соціальної служби.
Інших родичів, які б приходили до
ОСОБА_3, свідок не бачила. 14.11.2011 року
ОСОБА_3 розповіла свідку, що переписала
свою квартиру на свого родича, але це
був не ОСОБА_1

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_11 вказала, що вона працює у
відділенні соціальної допомоги, ОСОБА_3
була закріплена за нею як громадянка,
що потребує соціальної допомоги.
Пояснила, що з 2002 року вона приходила до
ОСОБА_3, в квартирі якої бачила ОСОБА_12,
який часто їздив за кордон на роботу,
інших родичів в її квартирі свідок не
бачила.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні
засвідчила, що проживала по сусідству з
ОСОБА_3, з якою підтримувала дружні
стосунки понад 30 років. Вказала, що про
те, що ОСОБА_3 передала у спадщину
квартиру своєму родичеві ОСОБА_2 їй
стало відомо від ОСОБА_1 Також пояснила,
що до лютого 2011 року родичі ОСОБА_3 час
від часу відвідували її.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні
засвідчила, що відповідач - її син, а
померла ОСОБА_3 була тіткою її чоловіка.
Вказала, що ОСОБА_3 особисто
запропонувала подарувати ОСОБА_2 свою
квартиру та підписати договір
дарування. Крім того, пояснила, що
ОСОБА_3 попередньо консультувалась з
нотаріусом та особисто подавала
нотаріусу необхідні для укладення
вказаного договору документи, робила
це свідомо. Вказала, що їй відомо, що
ОСОБА_3, після приїзду в Україну
позивача ОСОБА_1, висловила намір
подарувати квартиру позивачу, так як
шкодувала його, оскільки у нього не
було власного житла, проте на цей час
вже було оформлено право власності на
квартиру на відповідача ОСОБА_2 та, крім
того, позивач подив себе зухвало,
погрожував зверненням до
правоохоронних органів, вчиняв
конфлікти.

Свідок ОСОБА_1, 1979 р.н., в судовому
засіданні пояснив, що тітка його
батька, попередньо порадившись з
нотаріусом, запропонувала оформити на
його брата ОСОБА_2 договір дарування
належної їй квартири АДРЕСА_2, щоб
дядько ОСОБА_1 не міг у випадку її
смерті це оспорити. Крім того, вказав,
що він особисто возив тітку ОСОБА_3 до
нотаріуса для підписання спірного
договору дарування квартири та йому
відомо, що вона попередньо
консультувалась з нотаріусом щодо умов
договору та сама запропонувала ОСОБА_2
підписання вказаного договору.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні
пояснила, що вона працює нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори та нею було
посвідчено договір дарування квартири
від 07.02.2011 року та зареєстровано в
реєстрі за № 1-200. Вказала, що перед
оформленням вказаного договору до неї
на консультацію з приводу переліку
необхідних документів приходила
ОСОБА_3 особисто. Крім того, ОСОБА_3
також особисто зверталась в ОКП ЛОР
«БТІ та ЕО» для отримання витягу про
оцінку майна, а така процедура триває
місяць, що вказує на те, що ОСОБА_3 мала
достатньо часу для прийняття свідомого
рішення щодо укладення такого
договору. Також вказала, що при
підписанні договору дарування
квартири нею особисто було роз'яснено
ОСОБА_3 момент переходу права власності
на квартиру, з'ясовано вільну волю
ОСОБА_3 на підписання договору.
Пояснила, що ОСОБА_3 власноручно писала
заяву про

належність їй на праві приватної
власності дарованої квартири, а також
вказала, що ОСОБА_3 не зверталася до
нотаріальної контори про розірвання
даного договору дарування квартири.

Оцінюючи показання даних свідків, суд
не вбачає доказів того, що померла
ОСОБА_3 при укладенні договору
дарування від 07.02.2011 року помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення та приходить до переконання,
що на момент укладення вказаного
договору усі його істотні умови
передбачено, з'ясовано та перевірено
вільну волю дарувальника. Укладений
договір дарування квартири був
добровільно підписаний сторонами, що
свідчить про їхнє вільне
волевиявлення, їм було роз'яснено усі
наслідки підписання такого договору, а
відтак вони погодилися зі всіма
істотними умовами.

Крім цього, суд надає віри показам
свідків ОСОБА_1, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
оскільки вони знаходяться у
об'єктивному взаємозв'язку з іншими
матеріалами справи, нічим не
спростовані, доповнюються та
уточнюються іншими доказами.

Суд не приймав до уваги покликання
позивача та його представника на
показання свідків про те, що відповідач
ОСОБА_2 не здійснював догляд за ОСОБА_3,
оскільки зазначені показання жодним
чином не вказують на помилку щодо
обставин, які мають істотне значення
при укладенні договору дарування та не
є підставою для визнання такого
недійсним, оскільки договори дарування
належать до безоплатних правочинів та
за їх умовами обдаровані не мають перед
дарувальниками будь-яких зобов'язань
матеріального характеру.

Крім цього, суд бере до уваги той факт,
що показаннями свідків не підтверджено
умисних дій обдарованого, направлених
на обман дарувальника.

Відповідно до ст.44 Закону України «Про
нотаріат» від 02 вересня 1993 року з
наступними змінами, під час
посвідчення правочинів визначається
обсяг цивільної дієздатності фізичних
осіб, які беруть у них участь.

Нотаріус зобов'язаний встановити
дійсні наміри кожної із сторін до
вчинення правочину, який він посвідчує,
а також відсутність у сторін
заперечень щодо кожної з умов
правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з
учасників правочину здійснюється
шляхом встановлення нотаріусом
однакового розуміння сторонами
значення, умов правочину та його
правових наслідків для кожної із
сторін. Правочин посвідчується
нотаріусом, якщо кожна із сторін
однаково розуміє значення, умови
правочину та його правові наслідки, про
що свідчать особисті підписи сторін на
правочині.

На виконання вказаної норми закону, під
час посвідчення оспорюваного договору
дарування квартири від 07.02.2011р.,
державним нотаріусом чітко зазначено
про встановлення дієздатності сторін
та у п. 9 договору вказано, що сторони
підтверджують, що вони не визнані
недієздатними чи обмежено дієздатними,
укладення договору відповідає їх
інтересам, волевиявлення є вільним,
усвідомленим і відповідає їх
внутрішній волі, умови договору
зрозумілі і відповідають реальній
домовленості сторін. У п.11 договору
дарування передбачено, що нотаріусом
встановлено дійсні наміри кожної із
сторін правочину шляхом роз'яснення
значення, умов правочину та правових
наслідків для кожної із сторін.

Також в матеріалах справи міститься
заява померлої ОСОБА_3 від 07 лютого 2011
року, написана нею власноручно перед
підписанням договору дарування
квартири, якою вона ствердила, що
квартира АДРЕСА_2, є її особистою
власністю, що вказує на вільне
волевиявлення ОСОБА_3 на укладення
договору дарування вказаної квартири.
Достовірність та зміст даної заяви,
сторони, в ході розгляду справи, не
заперечували.

Крім того, 14 лютого 2012 року Залізничним
РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській
області, прийнято постанову про
відмову в порушенні кримінальної
справи у зв'язку з відсутністю в діях
ОСОБА_2 ознак злочину, передбаченого ст.
190 КК України за зверненням ОСОБА_3
Вказана постанова на даний час є чинною
та суду не надано жодних доказів щодо
її скасування та визнання
неправомірною.

З огляду на наведене суд приходить до
переконання, що, в судовому засіданні, у
відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України, позивачем та його
представником не подано належних та
допустимих доказів і судом не отримано
таких доказів на підтвердження факту

помилки ОСОБА_3 щодо обставин, які мають
істотне значення та того, що на момент
укладення спірного договору дарування
існували обставини передбачені
нормами ст. 229 ЦК України, внаслідок
яких оспорюваний договір дарування
може бути визнано недійсним. У
матеріалах справи відсутні докази, які
б свідчили про здійснення відповідачем
обманних дій по відношенні до ОСОБА_3
при укладанні даного договору.

Дані обставини справи стверджуються
також іншими матеріалами справи, які не
викликають сумніву у їх об'єктивності.

Таким чином, оцінюючи докази у їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні,
оскільки позивачем та його
представником не представлено, а судом
не отримано жодних переконливих
доказів у їх підтвердження, а тому у
задоволенні позову слід відмовити за
безпідставністю вимог.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать,
зокрема, витрати на правову допомогу.

Згідно ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
З матеріалів справи, а саме актів
виконаних робіт від 14.03.2013 року, 31.05.2013
року та 28.03.2014 року вбачається, що
загальна вартість наданих виконавцем
адвокатським об'єднанням «Мицик і
Партнери» послуг замовнику - ОСОБА_2
становить 4000,00 гривень /а.с.198-200/.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено. У зв'язку з цим суд вважає
за необхідне стягнути з позивача на
користь відповідача 4000 гривень судових
витрат, пов'язаних з оплатою правової
допомоги адвоката /а.с.198-200/.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 169, 208, 209, 212-216, 218
ЦПК України, ст.ст. 229, 717, 718, 719, 720, 722 ЦК
України, Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсним правочину та
відновлення становища, яке існувало до
порушення - відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3
/паспорт громадянина України серії
НОМЕР_1, виданий Галицьким РВ УМВС
України у Львівській області 08 липня
1997року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2/
на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 /паспорт
громадянина України серії НОМЕР_3,
виданий Галицьким РВ УМВС України у
Львівській області 15 грудня 1997року,
ідентифікаційний номер НОМЕР_4/
понесені витрати на правову допомогу у
розмірі 4000 /чотири тисячі/ гривень.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Залізничний районний суд м. Львова
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя:
/підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя:
Бориславський Ю. Л.