Справа № 460/1741/11
Головуючий у 1 інстанції: Воробель М.М.
Провадження № 22-ц/783/3619/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г.,
Ніткевича А.В.

за участі секретаря: Азенко М.В.

з участю: ОСОБА_2,ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною ОСОБА_2 на
рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 06 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, третя особа
Домажирська сільська рада
Яворівського району Львівської
області, Управління Держкомзему у
Яворівському районі Львівської
області про усунення перешкод у
користуванні проїжджою частиною
вулиці, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути
перешкоди ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 у користуванні частиною АДРЕСА_1
на ширину 5 метрів та на довжині по осі
від Д до А згідно опису меж вказаних в
державному Акті на право приватної
власності на земельну ділянку серії ЛВ
від 11.06.1997 року виданого ОСОБА_4 та
зареєстрованого за №1344, шляхом
звільнення вказаної частини вулиці від
будівельного каміння, та знесення
самовільно влаштованої огорожі, а саме
металевої сітки, металевих стовпців, і
приведення вказаної земельної ділянки
до попереднього стану.

Стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати в
користь ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в
розмірі 27 гривень.

Дане рішення оскаржив
відповідач.

В апеляційній скарзі посилається на те,
що судом не враховано, що він спірну
земельну ділянку самовільно не
захоплював, а діяв відповідно до рішень
Домажирської сільської ради
Яворівського району, а саме:

- рішення виконкому від 17 лютого 1986
року про надання ОСОБА_2 земельної
ділянки площею 0,15 га для будівництва
житлового будинку по АДРЕСА_1. Цього ж
року дану земельну ділянку було
обгороджено і розпочато будівництва
будинку;

- рішення від 30 квітня 2007 року
Домажирської сільської ради про
надання ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,15 га для будівництва житлового
будинку по АДРЕСА_1. Комісією в складі
сільського голови та землевпорядника
складено акт відновлення і узгодження
меж земельної ділянки, відповідно до
якого межі відповідають фактичному
стану. Претензій до землекористувача
ОСОБА_2 щодо меж земельної ділянки не
було жодних. На даний час його земельна
ділянка не збільшилася в розмірах, а
навпаки зменшилася і становить 0,1130 га.

Даний спір вже розглядався в
Яворівському районному суді у справі
за позовом прокурора Яворівського
району в інтересах держави в особі
Домажирської сільської ради до ОСОБА_2
про зобов'язання відповідача привести
у придатний для використання стан
спірну земельну ділянку та повернути
самовільно захоплену ділянку за
належністю Домажирській сільській
раді. Однак постановою Яворівського
районного суду від 09.12.2010 року позивачу
було відмовлено в задоволенні позовних
вимог в цій частині, з тих підстав, що в
документах, які подав до суду позивач,
не зазначено місце розташування
самовільно захопленої ділянки.

Позивачі просять звільнити самовільно
захоплену ділянку, однак не
конкретизують свої позовні вимоги, а
саме не вказують точну площу земельної
ділянки, яку він має звільнити, не
визначено меж ділянки, не встановлено
її конфігурація, не винесено межі
спірної ділянки в натуру, і таким чином
не відомо, яку саме ділянку він має
звільнити і де саме вона розташована.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні заявлених вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
підтримання апеляційної скарги,
перевіривши в межах доводів
апеляційної скарги та пред'явлених
позовних вимог законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 звернулися із позовною заявою
до відповідача в якій зазначали, що
згідно державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку серії ЛВ 1344 ОСОБА_4 є
власником земельної ділянки по
АДРЕСА_1. На своїй земельній ділянці
ними збудований будинок, в якому вони
на даний час проживають. Навпроти
їхнього домогосподарства через
таку вулицю (вул. Замкнена)
знаходиться земельна ділянка, яку
використовує відповідач, яка йому не
належить на праві власності.
Відповідач збудував на ній будинок, в
якому не проживає, а проживає на цій же
вулиці в іншому будинку. На протязі
тривалого часу, ОСОБА_2 ігнорує їхні
права та законні інтереси, і більше
того продовжує вчиняти дії, які
перешкоджають їм у вільному
користуванні проїжджою частиною
вулиці (вул. Замкнена), яка межу з їхньою
земельною ділянкою. Відповідач
самовільно, без жодних дозволів та
відведень, загородив собі земельну
ділянку загального користування -
проїжджу частину вулиці Замкнена,
шириною 5 метрів, розміром 0,01 га., яка
межує по осі від Д до А згідно опису меж
з їхньою земельною ділянкою. Захопивши
самовільно проїзд загального
користування, відповідач загородив
вказану земедьну ділянку таким чином,
що згідно встановленої ним огорожі
така земельна ділянка загального
користування, а саме проїжджа частина
вулиці між тім домогосподарством,
тепер повністю відноситься до
земельної ділянки, яку використовує.
Відповідач ОСОБА_2 загородив проїжджу
частину вулиці металевими стовпчиками,
і обгородив самовільпо захоплену
частину вулиці металевою сіткою.
Через протиправні дії відповідача
вони тривалий час позбавлені права
користуватися проїжджою частиною
вулиці. Тому просили задовольнити
позов.

Судом встановлено, що 23.07.2010р.
інспектором з державного контролю за
використанням та охороною земель
управління Держкомзему у Яворівському
районі Львівської області відносно
ОСОБА_2 за ст. 53-1 КУпАП було заведено
адміністративну справу, складено
відповідний акт перевірки дотримання
вимог законодавства, яким встановлено,
що відповідач порушив норми чинного
законодавства, самовільно захопивши
земельну ділянку загального
користування (проїжджу частину вулиці),
винесено припис відповідачу про
усунення порушень, складено протокол
відносно відповідача про
адміністративне правопорушення, та
винесено постанову про накладення на
відповідача адміністративного
стягнення (а.с. 7-15).

Прокурор Яворівського району
Львівської області в інтересах
держави в особі Домажирської
сільської ради Яворівеького району
Львівської області звертався до суду з
позовом про стягнення з ОСОБА_2 шкоди,
заподіяної самовільним захопленням
землі та повернення самовільно
зайнятої земельної ділянки. 9.12.2010 року
позов було задоволено частково, а
саме вирішено стягнути з ОСОБА_2 в
користь Домажирської сільської ради
шкоду в сумі 70 грн. 67 коп., заподіяну
самовільним захопленням землі. В
частині позовних вимог щодо
зобов'язання відповідача провести у
придатний для користування стан спірну
земельну ділянку та повернути її за
належністю Домажирській сільській
раді було відмовлено (а.с. 38-39).

В постанові від 9.12.2010 року вказано,
що судом встановлено, що відповідач
самовільно користується земельною
ділянкою площею 0,01га., однак вказано, що
в акті обстеження земельної ділянки
від 04.08.2010 року неправильно зазначено
місце розташування самовільно
захопленої ділянки. Тому в цій частині
позовних вимог відмовлено.

Вказану постанову від 9.12.2010 року
ОСОБА_2 не оскаржував та сплатив 70 грн. 67
коп. завданої шкоди.

У справі, яка переглядається, з
врахуванням цих обставин суд в рішенні
від 06 лютого 2014 року вказав, що сам факт
притягнення відповідача до
адміністративної відповідальності за
ст. 53-1 КУпАП, якою передбачено:
«самовільне зайняття земельної
ділянки» та постанова Яворівського
районного суду Львівської області від
09.12.2010 року, яка набрала законної сили, є
юридично доведеними фактами того, що
відповідач самовільно зайняв
вищевказану земельну ділянку.

Судова колегія погоджується з
цими висновками суду, оскільки згідно
ч.3 ст.61ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Суд також прийшов до вірного
висновку, що представлені відповідачем
в заперечення позовних вимог суду
докази, а саме ряд копій документів (а.с.
30-39) є безпідставними для відмови в
задоволенні позову, оскільки подані
документи не спростовують той факт, що
відповідачем самовільно захоплено
спірну земельну ділянку.

Оскільки судом встановлено, що
дійсно ОСОБА_2 чинить позивачам
перешкоди в користуванні проїжджою
частиною вулиці загального
користування, самовільно зайняв
земельну ділянку, а тому суд прийшов до
вірного висновку, що слід зобов'язати
відповідача усунути перешкоди
позивачам у користуванні частиною
АДРЕСА_1 на ширину 5 метрів та на довжині
по осі від Д до А згідно опису меж
вказаних в державному Акті на право
приватної власності на земельну
ділянку серії ЛВ від 11.06.1997 року
виданого ОСОБА_4, шляхом звільнення
вказаної вулиці від будівельного
каміння, та знесення самовільно
влаштованої огорожі, а саме металевої
сітки, металевих стовпців, і приведення
вказаної земельної ділянки до
попереднього стану.

При цьому враховано схеми
розміщення земельних ділянок ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 (а.с.90,97,112).

Апелянт посилається на рішення
виконкому від 17 лютого 1986 року про
надання ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,15 га для будівництва житлового
будинку по АДРЕСА_1 і що цього ж року
дану земельну ділянку ним було

обгороджено і розпочато будівництва
будинку.

Однак з представленого ним
вказаного рішення виконкому від 17
лютого 1986 року убачається, що ньому не
вказано розмір земельної ділянки 0,15 га,
а в той же час в проекті забудови з
посиланням на вказане рішення розмір
земельної ділянки 1000 кв.м., тобто 0,1 га
(а.с.31,32,94).

Отже згідно рішення виконкому
від 17 лютого 1986 року розмір земельної
ділянки для будівництва житлового
будинку становив 0,1 га.

Доводи апеляційної скарги про те, що
рішенням від 30 квітня 2007 року
Домажирської сільської ради ОСОБА_2
надано земельну ділянку площею 0,15 га
для будівництва житлового будинку по
АДРЕСА_1 та, що комісією в складі
сільського голови та

землевпорядника складено акт
відновлення і узгодження меж земельної
ділянки,

відповідно до якого межі відповідають
фактичному стану та претензій до

нього, як землекористувача, щодо меж
земельної ділянки не було, не
заслуговують на увагу, оскільки
встановлено, що жодного документів на
обґрунтування щодо зміни розміру
земельної ділянки апелянт не
представив (а.с.36,37).

З акту відновлення і узгодження меж
земельної ділянки, на який посилається
ОСОБА_2, встановлено, що в ньому
відсутня дата його складання та
відсутній підпис ОСОБА_4, як суміжного
землекористувача, щодо узгодження меж.
Хоча в акті вказано, що претензій від
суміжних землекористувачів не
поступило, однак при відсутності
підпису на вказаному акті ОСОБА_2 ця
обставина не відповідає дійсності.

У вказаному акті також відсутній
підпис землевпорядника.

Судова колегія враховує і те, що в п.3
рішення Домажирської сільської ради
від 30 квітня 2007 року вказано, що ОСОБА_2
слід виготовити технічну документацію
на будинок, однак така ним суду не
представлена. В п.4 вказаного рішення
зазначено, що без технічної
документації забороняється проводити
будь-які роботи на земельній ділянці
(а.с.37).

Крім того рішенням Домажирської
сільської ради №616 від 29 березня 2009
року вказане рішення від 30 квітня 2007
року відмінено (а.с.53).

Таким чином, відмінивши рішення від
30 квітня 2007 року, Домажирська сільська
рада підтвердила чинність рішення
виконкому від 17 лютого 1986 року, згідно
якого розмір земельної ділянки для
будівництва житлового будинку
становив 0,1 га.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених ч. 2 цієї статті.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в
абз. 2 п. 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16 квітня 2004 року №7
"Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" (зі змінами, внесеними
згідно з постановою Пленуму Верховного
Суду України від 19 березня 2010 року №2),
при вирішенні в судовому порядку
питання про недійсність документів,
виданих на підставі переглянутого
рішення органу виконавчої влади чи
місцевого самоврядування про
скасування свого рішення, за яким
земельна ділянка була неправомірно
одержана у власність чи користування,
слід враховувати Рішення
Конституційного Суду України від 16
квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування), відповідно до п. 5
мотивувальної частини якого органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення,
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення.

Апелянт також посилається на те, що
рішенням Домажирської сільської ради
№627 від 29 березня 2009 року йому передано
у власність земельну ділянку площею
0,1130 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку по
АДРЕСА_1 (а.с.52).

Проте він не виготовив та не отримав
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку, тобто
не реалізував це рішення.

Встановлено, що ним не представлено
доказів про те, що при прийнятті
рішення Домажирської сільської ради
№627 від 29 березня 2009 року із ОСОБА_4, як
суміжним землекористувачем, узгоджено
межі.

Не представлено також будь-які
докази щодо обгрунованості зміни
розміру земельної ділянки ОСОБА_2 з 0,1
га. на 0,1130 га.

Судова колегія враховує і те, що
довідкою Домажирської сільської ради
№1428 від 17.12.2012 року стверджено, що
розмір запроектованої дороги
становить 0,0510 га.(а.с.89) та, що проектом
квадрату житлової забудови с. Домажир
спірна земельна ділянка вказана, як
дорога (а.с.80,81,98).

Судова колегія також враховує і те, що
представник Домажирської сільської
ради заявлені позовні вимоги
підтримав.

Наведені обставини дають підстави
прийти до висновку, що відповідно до п. 2
Порядку розроблення проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 26
травня 2004 року № 677 при прийнятті
вказаних рішень Домажирської
сільської ради не було розроблено
проекту землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки, не
визначено межі відчужуваної
земельної ділянки, її
земельно-кадастровий номер.

Також не була проведена державна
експертиза землевпорядної
документації, без позитивного висновку
якої передача спірної земельної
ділянки у приватну власність є
незаконною, чим порушені вимоги ст. ст.
118,186-1 ЗК України, ст. ст. 50, 62 Закону
України "Про землеустрій".

Таким чином встановлено, що при
передачі земельної ділянки сільською
радою з порушенням встановленого
порядку у своєму рішенні фактично
змінено цільове призначення землі із
земель запроектованої дороги на
приєднання до земельної ділянки
ОСОБА_2

Посилання апелянта на те, що судом
не враховано, що в постанові
Яворівського районного суду
Львівської області від 09.12.2010 року
зазначено, що відмовлено у задоволенні
вимог про повернення самовільно
зайнятої земельної ділянки в силу того,
що неправильно визначено місце її
розташування, є безпідставними, так як
у справі, яка переглядається, ці
обставини з'ясовано.

З врахуванням цих обставин не
заслуговують на увагу посилання
апелянта на те, що не конкретизовано та
не вказано точну площу земельної
ділянки, яку він має звільнити, не
визначено меж ділянки, не встановлено
її конфігурація, не винесено межі
спірної ділянки в натуру, і таким чином
не відомо яку саме ділянку він має
звільнити і де саме вона розташована.

Інші доводи доводи апелянта не
спростовують висновків суду, такі не
ґрунтуються на законі спростовуються
вищенаведеним.

Отже, висновки суду відповідають
обставинам справи, суд правильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для скасування його рішення немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст.
314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія
суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 06 лютого 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвали законної сили.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Мусіна Т.Г.

Ніткевич А.В.