Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/848/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Широкової
Л.В.,

суддів
Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання
Ходаківській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Житомирі цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 04 червня 2014 року

по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності про поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
компенсації моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з даним позовом, в якому просила
визнати незаконним та скасувати наказ
про звільнення №602-к від 27.12.2013 року,
поновити її на посаді начальника
управління господарського
забезпечення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності,
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу , а
також 10000,00 грн. заподіяної моральної
шкоди.

Свої позовні вимоги мотивувала
тим, що наказом № 602-к від 27.12.2013 року її
звільнено з посади начальника
управління господарського
забезпечення за п.3 ст.40 КЗпП України.
Підставою для звільнення став наказ №
581-к від 12.12.2013 року "Про оголошення
догани ОСОБА_2" та доповідна записка
заступника начальника управління -
начальника відділу
інженерно-технічного забезпечення
управління господарського
забезпечення Крощенка О.В. від 27.12.2013
року. Позивач зазначала, що про
існування наказу № 581-к від 12.12.2013 року
вона дізналася лише 20.01.2014 року під час
ознайомлення з наказом про звільнення,
пояснень з приводу порушень трудової
дисципліни у неї не вимагали та не
пояснили, в чому полягає порушення
трудової дисципліни. На вимогу надати
для ознайомлення наказ № 581-к від 12.12.2013
року їй було відмовлено. Про існування
наказу про звільнення № 602-к від 27.12.2013
року позивач також дізналася 20.01.2014
року, хоча 30.12.2013 року перебувала на
своєму робочому місці та належно
виконувала трудові обов'язки. Трудову
книжку видали та провели остаточний
розрахунок із нею також 20.01.2014 року.

А тому, ОСОБА_2 вважає, що наказ про
звільнення є незаконним та підлягає
скасуванню. Крім того, незаконним
звільненням їй завдано значної
моральної шкоди, спричиненої
приниженням честі та гідності.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 04 червня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати оскаржуване рішення та
ухвалити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує
тим, що рішення суду є незаконним,
необґрунтованим та таким, що ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Суд першої
інстанції не встановив усіх обставин,
що мають значення для справи, не
дослідив та не надав належної оцінки
доказам у справі, висновки суду не
відповідають обставинам справи .
Апелянт зазначає, що відповідачем було
надано суду акт про відмову від
ознайомлення з наказом про звільнення
після того, як суд перейшов до розгляду
справи по суті, жодних доводів про
поважність причин, що унеможливили
своєчасно надати докази по справі
останнім не надано, а суд в свою чергу
прийняв вказаний доказ та послався на
нього, як на законність дій
відповідача, чим порушив вимоги ст.131
ЦПК України.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України законним і обґрунтованим є
рішення, коли суд виконав всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених такими доказами, які
були досліджені у судовому засіданні.

Згідно ст.10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і
ухваленні рішення суд незалежний від
висновків органів влади, експертиз або
окремих осіб. Згідно зі ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів. Крім того, згідно
ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на основу своїх вимог
або заперечень.

Як убачається з матеріалів
справи, судом під час розгляду цієї
справи дані вимоги закону у повній мірі
виконані не були.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позову суд першої інстанції виходив з
того, що остання допустила порушення
трудових обов'язків без поважних
причин, вдруге протягом року, після
застосування до неї дисциплінарного
стягнення.

Проаналізувавши встановлені
судом першої інстанції обставини по
справі, колегія суддів вважає, що
висновок суду, викладений в рішенні
стосовно підстав відмови у задоволенні
позовних вимог є помилковим, а тому
рішення суду слід скасувати та
ухвалити по справі нове рішення з
наступних підстав.

Згідно з п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір може бути розірвано в
разі систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
трудового розпорядку, якщо раніше до
нього застосовувалися заходи
дисциплінарного стягнення. Відповідно
до цієї норми права працівника можна
звільнити лише тоді, коли він після
застосування до нього стягнення не
виправився і знову допустив порушення
трудової дисципліни.

При звільненні працівника з підстав,
передбачених цією нормою закону,
власник повинен навести конкретні
факти допущеного ним невиконання
обов'язків, зазначити, коли саме вони
мали місце, які проступки вчинив
працівник після застосування до нього
стягнення та коли.

Відповідно до ст.148 КЗпП України
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку
тимчасовою непрацездатністю або
перебуванням його у відпустці.

У відповідності до ст.147 КЗпП України
за порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовані такі
види заходів стягнення - догана,
звільнення. Дисциплінарне стягнення не
може бути накладеним пізніше шести
місяців з дня вчинення проступку, за
кожне порушення трудової дисципліни
може бути застосоване лише одне
дисциплінарне стягнення.

У ст.149 КЗпП України зазначено, що до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. При обранні виду
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен враховувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередню роботу
працівника.

Відповідно до ст.9 Конвенції МОП № 158
про припинення трудових відносин з
ініціативи роботодавця 1982 року, яка
ратифікована Верховною Радою 04.02.1994
року тягар доведення наявності
законної підстави для звільнення, як це
визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить
на роботодавцю. Окрім того, за ст.151
КЗпП України у таких випадках
ураховуються ті заходи
дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або не зняті достроково.

Крім того, виходячи зі змісту
вказаних правових норм, звільнення за
систематичне невиконання працівником
без поважних причин обов'язків,
покладених на нього трудовим договором
або правилами трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного стягнення вважається
законним якщо: працівник на виконує чи
неналежно виконує трудові обов'язки
згідно з трудовим договором, правилами
внутрішнього трудового розпорядку, що
свідчить про його протиправну винну
поведінку в процесі праці;
неповажність причин невиконання чи
неналежного виконання трудових
обов'язків; систематичність винного
порушення, коли до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного стягнення.

Як убачається з матеріалів справи
та встановлено судом ОСОБА_2 працювала
у Фонді соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності з
09.04.2013 року (наказ № 193-к від 09.04.2013 року)
на посаді начальника управління
господарського забезпечення та
експлуатації будівель. Відповідно до
наказу № 406-к від 20.08.2013 року її було
переведено 20.08.2013 року на посаду
начальника управління господарського
забезпечення Виконавчої дирекції
Фонду (а.с.75).

Наказом № 392-ос від 07.11.2013 року
відповідачем було створено робочу
групу для перевірки стану виконання
завдань та планів роботи структурних
підрозділів виконавчої дирекції Фонду
протягом 2013 року згідно плану-графіку
(а.с.33-35). За результатами
проведеної перевірки ОСОБА_2 наказом №
581-к від 12.12.2013 року було оголошено
догану (а.с.27-28), яку остання у
встановленим законом порядку не
оскаржила.

Вважаючи законним звільнення
ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з
того, що остання, маючи дисциплінарне
стягнення, безпричинно не виконала
завдання відповідача щодо оформлення
права власності на будівлі №28, 30, по
вул. Боричів Тік у м. Києві, а також
права власності на земельні ділянки
або права користування земельними
ділянками за зазначеними адресами.

Як убачається з копії наказу № 602-к
від 27.12.2013 року позивачку звільнено з
роботи за п.3 ст.40 КЗпП України.
Підставою зазначено - наказ №581-к від
12.12.2013 року" Про оголошення догани
ОСОБА_2" та доповідна записка
заступника начальника управління
начальника відділу
інженерно-технічного забезпечення
управління господарського
забезпечення Крощенка О.В. від 27.12.2013
року. Разом з тим, із доповідної
записки вбачається, що ОСОБА_2 не
провела інвентаризацію будівлі №28, №30
та не виготовила нового на неї
технічного плану, а також не отримала
довідку про присвоєння поштової адреси
та не подала документів до Єдиного
дозвільного центру. З вказаної
доповідної не вбачається ні місце
знаходження цих будівель, ні їх адреса
(а.с. 25). Відтак, обставини повторного
порушення трудової дисципліни
позивачем у наказі не зазначені.

У цьому випадку відповідач
при застосуванні такого крайнього
заходу, як звільнення, обмежився лише
загальним посиланням на норму права,
яка визначає систематичне невиконання
без поважних причин позивачкою
посадових обов'язків та не врахував
положення ч.3 ст.149 КЗпП України, згідно
з яким при обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен врахувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника, оскільки позивачка мала
заохочення та преміювалася. Тому даний
наказ є незаконним.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п. 22 постанови від 6
листопада 1992 року №9 „Про практику
розгляду судами трудових спорів", у
справах про поновлення на роботі осіб,
звільнених за порушення трудової
дисципліни, судам необхідно
з'ясовувати, у чому конкретно виявилося
порушення, яке стало приводом до
звільнення; чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за п.3 ч. 1 ст.40 КЗпП України; чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом передбачених статтями 147-1,
148,149 КЗпП України правил і порядку
застосування дисциплінарних стягнень.

Суд першої інстанції не взяв до
уваги вищенаведене, а також не дав
належної оцінки обставинам складання
актів, щодо відмови позивачки від
ознайомлення із документами, які
давали підстави для застосування
дисциплінарних стягнень. Так, як
вбачається з акту про відмову від
ознайомлення з наказом від 27.12.2013 року,
останній складено о 17 год. 30 хв.. 27.12.2013
року припадало на п'ятницю. Відповідно
до графіку трудового розпорядку та
колективного договору режим роботи у
п'ятницю визначений - з 09 год. 00 хв. до 16
год. 45 хв..

Колегія суддів вважає, що
відповідачем не спростовані дані щодо
перебування ОСОБА_2 30.12.2013 року на
робочому місці. Як убачається із
списку присутніх 30.12.2013 року на
селекторній нараді Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності підписаного
начальником управління
організаційно-документального
забезпечення та аналітичної роботи
Дзюбою А.М., ОСОБА_2, у цей день працювала
(а.с.84).

Як вбачається із службової записки
від 30.12.2013 року, начальник управління
організаційно-документального
забезпечення та аналітичної роботи
Дзюба А.М. звертався до позивача з
проханням про організацію проведення
селекторної наради (а.с.85).

Лист Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності за №2.4-15-1744 від 09.07.2014
року, який був наданий суду апеляційної
інстанції, не свідчить про те, що до
ОСОБА_2 не надходила вищезазначена
доповідна записка.

Крім того, відповідно до наказу
відповідача від 30.12.2013 року №489-ос „
Про внесення змін до наказу Виконавчої
дирекції Фонду від 29.12.2012 №473-ос „Про
інвентаризаційні комісії Виконавчої
дирекції Фонду" ОСОБА_2 було включено
до складу постійно діючої комісії
Виконавчої дирекції Фонду для
визначення та списання непридатних для
подальшого використання застарілих,
зношених основних засобів, малоцінних
швидкозношуваних предметів і
витратних матеріалів, що стосуються
системи зв'язку та
копіювально-розмножувальної техніки;
для списання запасних частин до
службових автомобілів Виконавчої
дирекції Фонду; поточного списання
основних засобів, господарських
матеріалів, малоцінних та
швидкозношуваних предметів,
канцелярського приладдя, тощо (а.с.93-96).

Колегія суддів приходить до
переконання, що вищенаведене
підтверджує факт перебування ОСОБА_2 на
робочому місці, виконання трудових
обов'язків 30.12.2013 року та ставить під
сумнів законність наказу про
звільнення від 27.12.2013 року.

Крім того, як вбачається з листа
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності за
№2.4-15-1743 від 09.07.2014 року, свідоцтва про
право власності на будівлі №28 та №30
станом на 09.07.2014 року не оформлені.

Оцінюючи у сукупності
вищевикладені обставини, колегія
суддів прийшла до висновку, що
звільнення позивачки за п.3 ст.40 КЗпП
України є незаконним, тому вона у
відповідності зі ст.235 КЗпП України,
підлягає поновленню на роботі з
виплатою середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№100 з наступними змінами, суд, для
обчислення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, виходить з
заробітної плати позивача за останні
два місяці, що передували звільненню.

Із матеріалів справи (а.с.73)
вбачається, що заробітна плата
позивачки у жовтні та листопаді 2013 року
становила відповідно 11174,00 грн. та 10633,14
грн. У зазначений період мали місце 42
робочі дні. Таким чином,
середньомісячна заробітна плата
складає 10903,57 грн., а середньоденна - 519,21
грн. Період вимушеного прогулу з 27.12.2013
року по 10.07.2014 року становить 130 робочих
днів. Заробітна плата позивачки за час
вимушеного прогулу становить 67497,30 грн.,
без утримання податку та інших
обов'язкових платежів.

Крім того, підлягають до
часткового задоволення позовні вимоги
ОСОБА_2 у частині відшкодування
моральної шкоди у відповідності з
вимогами ст.237-1 КЗпП України, оскільки
порушення відповідачем законних
трудових прав позивача призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, і у її відшкодування
необхідно стягнути 1000,00 грн.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.88 ЦПК
України та Закону України „Про
судовий збір" підлягає стягненню з
відповідача на користь держави судовий
збір у розмірі 796,77 грн. ( 674,97+121,80).

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314,
316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 04 червня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, компенсації моральної шкоди
задовольнити частково.

Визнати наказ №602-к від 27.12.2013 року
директора виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності незаконним.

Поновити ОСОБА_2 на посаді
начальника управління господарського
забезпечення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності з 27
грудня 2013 року.

Стягнути з виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності на
користь ОСОБА_2 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 27.12.2013 року по
10.07.2014 року у розмірі 67497,30 грн.,(сума
визначена без утримання податку та
інших обов'язкових платежів ) та 1000,00
грн. моральної шкоди.

У решті позову відмовити.

Стягнути з виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності на
користь держави судовий збір у
розмірі 796,77 грн.

Рішення суду в частині поновлення
ОСОБА_2 на роботі і стягненні
заробітної плати за один місяць у сумі
10903,57 грн. допустити до негайного
виконання.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але
може бути оскаржене протягом
двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної
скарги до цього суду.

Головуючий:
Судді: