Єдиний унікальний номер 251/9741/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/4860/2014
Головуючий в 1 інстанції: Єгорова О.В.
Доповідач: Тимченко О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року Апеляційний
суд Донецької області в складі:

головуючого судді:
Тимченко О.О.,

суддів:
Дундар І.О., Смєлік С.Г.,

при секретарі:
Біляєві М.О.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Калінінського
районного суду м. Горлівка Донецької
області від 30 квітня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього ОСОБА_3,
третя особа - Служба у справах дітей
Горлівської міської ради, про визнання
осіб, такими що втратили право
користування житловим приміщенням та
за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
Органу опіки та піклування Горлівської
міської ради, Приватного підприємства
«Відродження 9», про зміну умов найму
житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Калінінського районного суду
м. Горлівки від 30 квітня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа -
Служба у справах дітей Горлівської
міської ради, про визнання осіб, такими
що втратили право користування
житловим приміщенням залишено без
задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
Органу опіки та піклування Горлівської
міської ради, ПП «Відродження 9», про
зміну умов найму житлового приміщення
задоволено: змінити договір найму
квартири АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_2, що
діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3 право на
користування кімнатою площею 14,50 кв.м.
та кімнатою площею 14,80 кв.м. в квартирі
АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право
користування кімнатою площею 15,10 кв.м. у
квартирі АДРЕСА_1 та відкрито окремий
особовий рахунок. Службові приміщення
в квартирі АДРЕСА_1: коридор, туалет,
ванну кімнату, кухню залишено у
спільному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2
та неповнолітнього ОСОБА_3

Додатковим рішенням Калінінського
районного суду м. Горлівка Донецької
області від 06 червня 2014 року стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму у розмірі
114 грн. 71 коп. у рахунок відшкодування
витрат по оплаті судового збору.

З зазначеним рішенням не
погодилась ОСОБА_1 принесла апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання особи, такою , що втратила
право користування жилим приміщенням
скасувати та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважає
встановленими, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначає, що суд
першої інстанції не надав вірної
правової оцінки наданим нею доказам , а
тому дійшов помилкового висновку про
відмову в задоволені її позовних вимог,
невірно застосував положення ст.ст. 71, 72
ЖК УРСР. Також суд першої інстанції,
необґрунтовано відхилив та не прийняв
письмові пояснення свідків, що є
порушенням принципу змагальності
сторін.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в
судовому засіданні доводи апеляційної
скарги підтримали та просили її
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про що свідчить телефонограма № 3/1579
від 23 червня 2014 року (а.с. 39 т.3).

Представник відповідача органу опіки
та піклування Горлівської міської ради
в судове засідання не з'явився, про час
та місце розгляду справи повідомлявся
належним чином, про що свідчить
рекомендоване повідомлення про
вручення судової повістки (а.с. 42 т.3).

Представник відповідача ПП
«Відродження 9» в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про що свідчить телефонограма № 3/1577
від 23 червня 2014 року (а.с. 38 т.3).

Представник третьої особи служби у
справах дітей Горлівської міської ради
в судове засідання не з'явився, суду
надав заяву про розгляд справи без їх
участі (а.с. 40-41 т.3).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність осіб,
що не з'явились, оскільки відповідно до
вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про час і місце розгляду справи, не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача
та її представника, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 15 постанови Пленум
Верховного Суду України від 24 жовтня 2008
року № 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» у разі якщо апеляційна скарга
подана на рішення щодо частини
вирішених вимог, суд апеляційної
інстанції відповідно до принципу
диспозитивності не має права робити
висновків щодо неоскарженої частини ні
в мотивувальній, ні в резолютивній
частині судового рішення, а в описовій
частині повинен зазначити, в якій
частині вимог судове рішення не
оскаржується.

Позивачем ОСОБА_1 рішення суду першої
інстанції оскаржується лише в частині
відмови у задоволенні її позовних
вимог про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, рішення суду ухвалене
відносно позовних вимог ОСОБА_2, яка діє
в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3
про зміну умов найму житлового
приміщення сторонами не оскаржується,
а тому апеляційним судом не
ревізується.

Перевіряючи справу в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що
ОСОБА_2 з 22 червня 2005 року, а ОСОБА_1 з 24
лютого 2007 року зареєстровані у АДРЕСА_1,
крім того у спірній квартирі також
зареєстрований неповнолітній ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7-8, 15 т.2), матір'ю якого
є ОСОБА_2 (а.с. 9 т.2). Квартира АДРЕСА_1 не
приватизована. Ордер на вказану
квартиру видано 11 листопада 1990 року
виконавчим комітетом Горлівської
міської ради на ім'я ОСОБА_5 (а.с. 41 т.2),
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 42 т.2).
ОСОБА_2 є онукою, а ОСОБА_1 є дружиною
померлого ОСОБА_5 (а.с. 43 т.2).

Рішенням Калінінського районного
суду м. Горлівки від 13 червня 2008 року
визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням у
квартири АДРЕСА_1, яке рішенням
апеляційного суду Донецької області
від 29 жовтня 2008 року скасовано та у
задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням відмовлено (а.с. 25-27, 29-30 т.2).
Ухвалою судді Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 08 грудня 2008 року
відмовлено ОСОБА_5 у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням (а.с. 32
т.2).

Рішенням Калінінського районного суду
м. від 19 березня 2012 року, яке набуло
чинності, задоволено позовні вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про усунення перешкод
у користуванні житловим приміщенням та
вселення у квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 35-36
т.2).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем на
підтвердження таких вимог не надано
суду доказів на підтвердження
обставини, щодо не проживання
відповідача ОСОБА_2 разом з
неповнолітньою дитиною у спірній
квартирі без поважних причин, як того
вимагають норми матеріального права на
які посилається позивача в
обґрунтування своїх позовних вимог.

Такий висновок суду є вірним та
ґрунтується на вимогах матеріального
та процесуального права.

Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не
може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Статтею 71 ЖК УРСР передбачено, що при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за
тимчасово відсутнім наймачем або
членами його сім'ї понад шість місяців
у випадках: 1) призову на строкову
військову службу або направлення на
альтернативну (невійськову) службу, а
також призову офіцерів із запасу на
військову службу на строк до трьох
років - протягом усього періоду
проходження зазначеної військової
служби; перебування на військовій
службі прапорщиків, мічманів і
військовослужбовців надстрокової
служби - протягом перших п'яти років
перебування на дійсній військовій
службі; 2) тимчасового виїзду з
постійного місця проживання за
умовами і характером роботи або у
зв'язку з навчанням (учні, студенти,
стажисти, аспіранти тощо), у тому числі
за кордоном, - протягом усього часу
виконання цієї роботи або навчання; 3)
влаштування дитини (дітей) на
виховання до родичів, опікуна чи
піклувальника, у прийомну сім'ю,
дитячий будинок сімейного типу,
заклад для дітей-сиріт та дітей,
позбавлених батьківського піклування,
- протягом усього часу їх перебування у
родичів, опікуна чи піклувальника,
прийомній сім'ї, дитячому будинку
сімейного типу, закладі для
дітей-сиріт та дітей, позбавлених
батьківського піклування. Якщо з
будинку, квартири (їх частини) вибула
дитина (діти) і членів її (їх) сім'ї не
залишилося, це житло може бути надано
за договором оренди іншому
громадянину до закінчення строку
перебування дитини (дітей) у дитячому
закладі або до досягнення нею (ними)
повноліття і повернення від родичів,
опікуна чи піклувальника, в окремих
випадках - до закінчення навчання в
загальноосвітніх навчальних закладах
усіх типів і форм власності, у тому
числі для громадян, які потребують
соціальної допомоги та соціальної
реабілітації, а також в
професійно-технічних чи вищих
навчальних закладах або до закінчення
строку служби у Збройних Силах
України та інших військових
формуваннях; 4) виїзду у зв'язку з
виконанням обов'язків опікуна чи
піклувальника, наданням
батькам-вихователям житлового будинку
або багатокімнатної квартири для
створення дитячого будинку сімейного
типу - протягом усього часу виконання
таких обов'язків; 5) влаштування
непрацездатних осіб, у тому числі
дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті
та іншій установі соціальної допомоги
- протягом усього часу перебування в
них; 6) виїзду для лікування в
лікувально-профілактичному закладі -
протягом усього часу перебування в
ньому; 7) взяття під варту або
засудження до арешту, обмеження волі,
позбавлення волі на певний строк чи
довічне позбавлення волі - протягом
усього часу перебування під вартою
або відбування покарання, якщо в цьому
будинку, квартирі (їх частині)
залишилися проживати інші члени сім'ї.

Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Під час вирішення питання про втрату
особою права на користування жилим
приміщенням з'ясуванню підлягають
термін його відсутності та поважність
причини такої відсутності, і саме ці
факти повинні бути встановлені судом
при вирішенні спору згідно з вимогами
ст.214 ЦПК України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. п. 10, 11 постанови № 2 від 12
квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України», у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК
УРСР), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. Наймачеві або
членові його сім'ї, який був відсутнім
понад встановлений законом строк без
поважних причин, суд вправі з цих
мотивів відмовити в позові про захист
порушеного права (вселення, обмін,
поділ жилого приміщення тощо). Наймач
або член його сім'ї, який вибув на інше
постійне місце проживання, втрачає
право користування жилим приміщенням з
дня вибуття, незалежно від пред'явлення
позову про це. На ствердження вибуття
суд може брати до уваги будь-які
фактичні дані, які свідчать про обрання
стороною іншого постійного місця
проживання (повідомлення про це в
листах, розписка, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог про
визнання осіб, такими що втратили право
користування житловим приміщенням,
правильно визначив характер
правовідносин між сторонами, вірно
застосував норми матеріального права,
що їх регулюють, та дійшов вірного
висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 не
було надано суду належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували не поважність причин
тимчасової відсутності в спірній
квартирі відповідача ОСОБА_2 з
неповнолітнім ОСОБА_3 та строк їх
відсутності, з чим погоджується і
колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про невірне
застосування судом положень ст.ст. 71, 72
ЖК УРСР були предметом дослідження
суду першої інстанції і не
спростовують правових висновків суду
та не дають підстав для висновку про
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, що привело або
могло привести до неправильного
вирішення справи.

Безпідставні доводи апеляційної
скарги ОСОБА_1 і щодо оцінки доказів.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції дав оцінку
поясненням свідків, допитаних в
судовому засіданні у відповідності до
положень ст.212 ЦПК України, і доказів
того, що такі пояснення судом були
відхилені та не прийняті судом першої
інстанції, що призвело до порушення
принципу змагальності сторін, як
доводи апеляційної скарги є не
підтвердженими та необґрунтованими.

Оскаржуване рішення повністю
відповідає усім вимогам ст.ст.213-215 ЦПК
України та є законним і обґрунтованим

Згідно ж ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Виходячи з вказаної норми закону,
до компетенції суду апеляційної
інстанції не входять повноваження щодо
переоцінки доказів, досліджених судом
першої інстанції з додержанням
встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи апелянта
про неправильну оцінку досліджених
судом першої інстанції доказів є
необґрунтованими. Нових доказів, які б
давали підстави для задоволенні
позовних вимог, у дослідженні яких
судом першої інстанції було
неправомірно відмовлено або їх
неподання було зумовлено поважними
причинами, ОСОБА_1 суду апеляційної
інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
належать до тих підстав, із якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції вірно
встановлені обставини справи, доказам,
що надані сторонами, дана належна
правова оцінка.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є
необґрунтованими і не ґрунтуються на
вимогах закону, не належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення про скасування
оскаржуваного рішення чи його зміну,
крім того були предметом дослідження
суд першої інстанції висновки суду не
спростовують.

Колегія суддів апеляційної
інстанції приходить до висновку, що суд
першої інстанції правильно встановив
правовідносини, які склалися між
сторонами, надав їм належну оцінку, в
рішення суду повно відображені
обставини справи, що мають суттєве
значення для справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові
наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК
України та роз'яснень що містяться у п.
18 постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що
законне, обґрунтоване та правильне по
суті й справедливе рішення суду не може
бути скасоване з одних лише формальних
міркувань, а тому апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України,
апеляційний суд ,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Калінінського районного
суду м. Горлівки Донецької області від
30 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді: