Справа №489/2100/14-ц 10.06.2014 10.06.2014 10.06.2014
Провадження №22-ц/784/1676/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1-й інстанції Коваленко
Доповідач апеляційного
суду Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 червня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Лівінського І.В., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання -
Богуславській О.М.,

за участю: представника позивача -
ОСОБА_2,

третьої особи - ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_4,

представника тертьої особи - Жданова
В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7

на заочне рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 24
квітня 2014 року

за
позовом

ОСОБА_6 до Миколаївської міської ради,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
обслуговуючий гаражний кооператив
«Турбініст», ОСОБА_3 про визнання права
власності на гараж,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року законний представник
ОСОБА_6- ОСОБА_7 звернувся до суду з
позовом до Миколаївської міської ради
про визнання права власності на гараж.

У позові ОСОБА_7 вказував, що він є
опікуном свого рідного брата ОСОБА_6.

У 1990 році ОСОБА_6 придбав у колишнього
члена кооперативу «Турбініст» у м.
Миколаєві гараж НОМЕР_1 за договором,
складеним у простій письмовій формі та
який на теперішній час втрачено.

На сьогоднішній день виникла
необхідність упорядкувати
правовстановлюючі документи на це
майно.

З врахуванням викладеного, просив
визнати за ОСОБА_6 право власності на
гараж НОМЕР_1 в обслуговуючому
гаражному кооперативі «Турбініст»(
далі - ОГК «Турбініст») м. Миколаєва за
літ. А., загальною площею 37.6 кв.м.,
основною площею 19.1 кв.м., допоміжною
площею 18.5 кв.м.

Ухвалою суду від 24 квітня 2014 року до
участі в справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, залучено ОСОБА_3

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 24
квітня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено. З ОСОБА_7 на користь
держави стягнуто судовий збір у
розмірі 243 грн.60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на необґрунтованість
рішення суду, невірне встановлення
фактичних обставин справи, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким визнати за ОСОБА_6 право
власності на гараж в ОГК „Турбініст".

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача, третю особу та
представників третіх осіб,
перевіривши скаргу в межах доводів
апеляційної скарги та дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 15 Закону
України «Про власність» член
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок на
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в користування,
набуває права власності на це майно.
Громадянин, який став власником цього
майна, має право розпоряджатися ним на
свій розсуд: продавати, обмінювати,
здавати в оренду, укладати інші угоди,
не заборонені законом.

Таким чином, момент виникнення
права власності на кооперативне майно
визначається внесенням пайового
внеску за нього у повному обсязі та не
пов'язується із фактом його реєстрації.

Відповідно до п. п. "а", "б" п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику розгляду судами
цивільних справ, пов'язаних із
діяльністю гаражно-будівельних
кооперативів" від 28 червня 1991 року № 5
(далі - Постанова) у справах про право на
пай і на гараж судам належить виходити
з того, що: член ГБК, який повністю вніс
свій пай за гараж, наданий йому у
користування, набуває право власності
на це майно і вправі розпоряджатись ним
на свій розсуд - продавати, заповідати,
здавати в оренду, обміняти, вчиняти
відносно нього інші угоди, що не
заборонені законом (ст. 15 Закону
України "Про власність").

Згідно з п. 2 ст. 44 ЦК УРСР 1963 року
(чинного на час придбання спірного
майна) повинні укладатись у письмовій
формі угоди громадян між собою на суму
понад сто карбованців, за винятком
угод, зазначених у статті 43 цього
Кодексу, та інших угод, передбачених
законодавством Союзу РСР і Української
РСР.

Як вбачається із матеріалів справи
та встановлено судом, рішенням №92 від 21
червня 1996 року виконкому Ленінської
районної ради народних депутатів було
створено обслуговуючий гаражний
кооператив «Турбініст», шляхом поділу
існуючого кооперативу «Івушка».

Відповідно до п.5 цього рішення
кооператив здійснює будівництво та
експлуатацію гаражів на засадах
самоокупності без державних дотацій за
наявності акту про відведення
земельної ділянки і проекту забудови.

Запис про створення даного
кооперативу внесено до державного
реєстру юридичних осіб 24 липня 1996 року,
про що видано відповідне свідоцтво
серія А00 №519424.

На підставі рішення
Миколаївської міської ради №28/7 від 28
лютого 2001 року автогаражному
кооперативу було надано в постійне
користування земельну ділянку площею
5.3911 га для будівництва та
обслуговування гаражних боксів по вул.
Залізничній,5.

Порядок набуття членства у даному
кооперативі визначено його статутом,
який затверджено виконкомом
Миколаївської міської ради 02 квітня 2010
року ( статут кооперативу за минулі
роки надати можливості не має, в зв'язку
з його втратою).

Так, у розділі 4 зазначено, що
вступ до кооперативу здійснюється на
підставі письмової заяви. Особа, яка
подала заяву про вступ до кооперативу,
вносить вступні та цільові внески у
порядку і розмірах, визначених
правлінням кооперативу та
затверджується загальними зборами (
конференцією) членів кооперативу.
Рішення правління або голови правління
кооперативу про прийняття нових членів
у кооператив підлягає затвердженню
загальними зборами (конференцією
представників) членів кооперативу
поіменно.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Частиною другою цієї норми
передбачено, що для встановлення у
судовому засіданні фактів, зазначених
у частині першій цієї статті,
досліджуються показання свідків,
письмові та речові докази, висновки
експертів.

Питання належності та допустимості
доказів врегульовано ст. ст. 57-59 ЦПК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

За ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Звертаючись до суду з даним позовом,
представник позивача зазначав про те,
що ОСОБА_6 придбав гараж НОМЕР_1 в ОГК
«Турбініст» у 1990 році у колишнього
члена цього кооперативу, склавши
договір у простій письмовій формі та до
теперішнього часу користується ним,
сплачує членські внески.

ОСОБА_3, заперечує вказані обставини,
посилаючись на те, що спірний гараж
було придбано у 2000 році.

Із довідки ОГК "Турбініст" від 24
вересня 2013 року вбачається, що ОСОБА_6 є
членом вищезазначеного кооперативу з
2000 року та за ним рахується гараж
НОМЕР_1. А відповідно до даних
членської книжки члена кооперативу,
яка не містить даних щодо рішення на
підставі якого позивача було прийнято
до кооперативу, ним, починаючи з 2000
року, сплачуються членські внески та
необхідні платежі.

Між тим, з врахуванням
вищевказаних норм матеріального права
необхідною умовою набуття права
власності на гараж, який належить
гаражному кооперативу, є повне
внесення паю. Із вищезазначеної
довідки та членської книжки не можна
встановити ні розмір паю, ні те, що
колишній користувач (власник) на час
передачі спірного гаражу позивачеві,
пайові внески за гараж сплатив в
повному обсязі, або взагалі їх не
сплачував, чи фактично їх сплатив
позивач.

Крім того, позивачем не надано до
суду ні рішення правління про
прийняття його в члени як гаражного
кооперативу «Івушка», так і даного
кооперативу, ні даних щодо набуття ним
права власності на гараж у визначеному
законом порядку.

Тобто, із наданих до суду першої
інстанції та витребуваних апеляційним
судом даних не можливо встановити чи
виникло як у колишнього користувача
гаражем, так і у ОСОБА_6 право власності
на спірний гараж, неможливо визначити
момент виникнення такого права, та
сплату колишнім користувачем (
власником) пайових внесків за нього та
в якому розмірі, та на підставі якої
угоди чи договору було передане спірне
майно позивачеві.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦК
України, ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права лише в разі його порушення.

Як вбачається з матеріалів справи,
земельна ділянка, на якій розташовано
гараж є власністю територіальної
громади м. Миколаєва. Згідно ст. 6 Закону
України « Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», оформлення права власності
на нерухоме майно здійснюють органи
виконавчої влади чи місцевого
самоврядування.

Але, позивачем доказів того, що
порушене ним у суді питання було
предметом розгляду компетентного
державного органу, рішення якого чи
його відсутність давали б підставу
вважати про наявність спору про право (
тобто рішення державного органу про
відмому в оформленні права власності
на об"єкт нерухомого), до суду не надано.

За змістом ст. ст. 10 та 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Оскільки всупереч вимог ст. ст. 58, 59,
ч. 1 ст. 60 ЦПК України законний
представник позивача не надав на
підтвердження доводів позову належних
та переконливих доказів, як набуття
позивачем в установленому законом
порядку права власності на спірний
гараж, так і порушення його прав
відповідачем, суд першої інстанції
дійшов до вірного висновку про
відсутність підстав для визнання права
власності за ОСОБА_6 на спірний гараж.

За такого, підстав для скасування
рішення суду в цій частині в силу ст.308
ЦПК України, колегія суддів не вбачає.

Посилання апелянта на отримання
позивачем технічного паспорту не
спростовує висновків суду, так як цей
документ не свідчить про правомірність
набуття зазначеною особою права
власності.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_6 є інвалідом 1 групи за
загальним захворюванням, безстроково.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 17 травня 2013 року
його визнано недієздатним, а опікуном
призначено ОСОБА_7, якому 30 травня 2013
року Департаментом праці та
соціального захисту населення м.
Миколаєва видано посвідчення 31/л на
підтвердження його повноважень.

Отже, з врахуванням положень ч.1
ст.39 ЦПК України ОСОБА_7 є законним
представником ОСОБА_6 у суді.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.3 Закону
України «Про судовий збір» від сплати
судового збору звільняються інваліди 1
та ІІ групи, законні представники
дітей-інвалідів і недієздатних
інвалідів 1 та 11 груп.

Враховуючи вищезазначене, а також
те, що ОСОБА_7 звернувся до суду з
позовом в інтерсах самого підопічного,
захищаючи його права, то у суду першої
інстанції не було підстав для
стягнення судового збору з законного
представника.

За такого, в силу п.4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду в частині
стягнення з ОСОБА_7 судового збору на
користь держави слід скасувати.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в
и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 24
квітня 2014 року в частині стягнення з
ОСОБА_7 судового збору - скасувати.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді: