Виноградівський районний суд
Закарпатської області
________________________________________________________________________
___________________________
Справа № 299/2194/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.07.2014 року
м.Виноградів

Виноградівський районний суд
Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Леньо
В.В.,

при секретарі - Дорда Д.В.,

розглянувши у судовому засіданні в
залі суду м. Виноградів цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Вилоцької
селищної ради Виноградівського району
Закарпатської області про визнання
права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою до Вилоцької селищної
ради Виноградівського району
Закарпатської області про визнання
права власності на спадкове майно.

Вимоги позову мотивовано тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер дідо позивача -
ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла
баба позивача - ОСОБА_4. У повоєнні роки
право Української РСР поширюється на
нові її території. Так, у зв'язку з
ратифікацією 27 листопада 1945 р. договору
між СРСР і Чехословаччиною про
Закарпатську Україну та утворення в її
складі Закарпатської області Президія
Верховної Ради України постановила
запровадити з 25 січня 1946 р. на території
Закарпатської області законодавство
УРСР. Після смерті діда позивача
ОСОБА_3, відкрилася спадщина на
спадкове майно, до складу якого,
зокрема, входить житловий будинок,
розташований по АДРЕСА_1. Спадковий
будинок належав діду позивача ОСОБА_3,
на підставі Висновку про реєстрацію
домоволодіння від 08.07.1959 року за №3,
згідно до Договору купівлі-продажу від
25.08.1909 року за №532/12, який і є
правовстановлюючим документом в
даному випадку. На випадок своєї
смерті, ні дідо, ні баба позивача
заповідального розпорядження не
залишали. Спадкоємцем до спадкового
майна, що залишилося після смерті діда
та баби позивача була рідна мати
позивача - ОСОБА_5, яка ІНФОРМАЦІЯ_4 року
померла. ВССУ у своєму листі № 24-753/0/4-13
від 16.05.2013 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про
спадкування» роз'яснено, що якщо
спадщина відкрилась у період чинності
ЦК УРСР, застосовуванню підлягають
норми ЦК УРСР про належність спадщини
спадкоємцеві з часу відкриття спадщини
незалежно від оформлення права на
спадщину. Отже, враховуючи, наявність
Висновку про реєстрацію домоволодіння
від 08.07.1959 року за №3, виданого на
підставі Договору купівлі-продажу від
25.08.1909 року за №532/12, мати позивача -
ОСОБА_5, спадщину, як спадкоємець,
визначений у ст.418 ЦК УРСР 1922 року,
прийняла, позаяк фактично вступила в
управління та володіння спадковим
майном, а саме була присутньою у місці
відкриття спадщини (ст.429 ЦК України 1922
року), тобто проживала там з часу
народження і до моменту своєї смерті.
Дані обставини також можуть бути
обґрунтовані і нормами введеного в дію
в 1963 році ЦК УРСР, а саме ст.524 та ст.549 -
мати позивача була єдиним спадкоємцем
за законом першої черги до спадщини, що
залишилась після смерті діда позивача
і фактично вступила в управління та
володіння спадковим майном протягом
шести місяців після смерті
спадкодавця, поскільки проживала в
спадковому будинку з часу свого

народження. Після смерті матері
позивача - ОСОБА_5, позивач в порядку
передбаченому діючим на той час ЦК УРСР
(1963 рік), як спадкоємець за законом
(ст.524), а також до ст.549 зазначеного
Кодексу спадщину прийняв, оскільки
фактично вступив в управління та
володіння спадковим майном протягом
шести місяців з моменту відкриття
спадщини, поскільки як на час відкриття
спадщини так і по теперішній час
позивач постійно проживав у
вищезазначеному спадковому будинку.
Позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за
законом до спадкового майна, згідно до
ст.529 ЦК УРСР (в ред.1963 року), після
смерті його матері ОСОБА_5 Інших
спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР
(в ред. 1963 року), немає. Так, в червні 2014
року, позивач звернувся до нотаріуса
для видачі йому Свідоцтва про право на
спадщину за законом, але нотаріусом
йому було відмовлено із-за відсутності
правовстановлюючого документа на
спадковий будинок та роз'яснено про
необхідність звернутися з даним
питанням до Виноградівського
районного суду. У зв'язку з тим, що за
життя ні баба позивача - ОСОБА_4, ні
рідна мати позивача - ОСОБА_5 не провели
реєстрацію будинку, зареєстрованого за
дідом позивача - ОСОБА_3, який належав
йому на підставі Висновку про
реєстрацію домоволодіння від 08.07.1959
року за №3, згідно до Договору
купівлі-продажу від 25.08.1909 року за №532/12
в бюро технічної інвентаризації з
метою оформлення права власності на
належне їм спадкове нерухоме майно,
позивач в судовому порядку просить
визнати право власності на зазначене
спадкове майно в судовому порядку. З
урахуванням всього вищевикладеного,
позивач вважає, що існують обставини,
які є підставою для визнання за ним
права власності на вище вказане
нерухоме майно.

Позивач ОСОБА_1, про день, час і місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, та завчасно, в судове засідання
не з'явився, однак до суду подав
письмову заяву про розгляд справи за
його відсутності, та про те, що заявлені
позовні вимоги підтримує повністю та
просить суд такі задоволити (а.с.24).

Представник відповідача Вилоцької
селищної ради Виноградівського району,
про день, час та місце розгляду справи
будучи належним чином повідомлений
своєчасно, в судове засідання не
з'явився, однак до суду подав письмову
заяву про розгляд справи за його
відсутності представника відповідача
та про те, що не заперечує проти
задоволення позову (а.с.25).

Обстеживши матеріали справи та
клопотання сторін, визнаючи в порядку
ст.169 ЦПК України необов'язковим
відібрання особистих пояснень від
учасників процесу, і, враховуючи, що у
справі наявні достатні матеріали про
права і взаємовідносини сторін, суд
вважає за можливе провести розгляд
справи на підставі наявних у ній
матеріалів та доказів і приходить до
висновку, що позовні вимоги є
підставними та підлягають
задоволенню, оскільки в судовому
засіданні встановлені ті обставини на
які посилається позивач в своїй
позовній заяві, відповідачем позов
визнано повністю, що не суперечить
закону або порушує права, свободи чи
інтереси інших осіб, тому в порядку
ст.174 ЦПК України визнання ним позову
прийнято судом.

В судовому засіданні встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер дідо позивача -
ОСОБА_3 (а.с.6), а ІНФОРМАЦІЯ_3 року
померла баба позивача - ОСОБА_4 (а.с.7).

Після смерті діда позивача ОСОБА_3,
відкрилася спадщина на спадкове майно,
до складу якого, зокрема, входить
житловий будинок, розташований по
АДРЕСА_1. Спадковий будинок належав
діду позивача ОСОБА_3, на підставі
Висновку про реєстрацію домоволодіння
від 08.07.1959 року за №3, згідно до Договору
купівлі-продажу від 25.08.1909 року за №532/12
(а.с.17,17зв.,).

На випадок своєї смерті, ні дідо, ні
баба позивача заповідального
розпорядження не залишали.

Верховний Суд України на засіданні
Судової палати у цивільних справах 18
грудня 2013 року ухвалив постанову у
справі № 6-137цс13, предметом якої був
спір про встановлення юридичних фактів
і визнання права власності на житловий
будинок у порядку спадкування та
зробив правовий висновок, що право
власності на житловий будинок
набувається у порядку, який був чинним
на час завершення його будівництва.

У повоєнні роки право Української РСР
поширюється на нові її території. Так, у
зв'язку з ратифікацією 27 листопада 1945 р.
договору між СРСР і Чехословаччиною
про Закарпатську Україну та утворення
в її складі Закарпатської області
Президія Верховної Ради України
постановила запровадити з 25 січня 1946 р.
на території Закарпатської області
законодавство УРСР.

Так, у 1959 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Указ від 26
серпня 1948 року), що був визнаний таким,
що втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року «Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Постанова
від 26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня
1948 року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства.

Ці правові акти не пов'язували
виникнення права власності на житловий
будинок із проведенням його
реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції
підлягали реєстрації всі будинки і
домоволодіння, у тому числі належні
громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку
таким правовстановлюючим документом
про право власності на жилий будинок,
збудований після видання Указу від 26
серпня 1948 року, є затверджений
виконавчим комітетом місцевої ради
народних депутатів акт державної
комісії про прийняття будинку в
експлуатацію.

Таким чином, дідо позивача ОСОБА_3,
набув статусу власника житлового
будинку та згідно зі статтею 58
Цивільного кодексу Української РСР (в
ред.1922 року) він набув право в межах,
установлених законом, володіння,
користування й розпорядження цим
майном.

Спадкоємцем до спадкового майна, що
залишилося після смерті діда та баби
позивача була рідна мати позивача -
ОСОБА_5, яка ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла
(а.с.10).

ВССУ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування»
роз'яснено, що якщо спадщина відкрилась
у період чинності ЦК УРСР,
застосовуванню підлягають норми ЦК
УРСР про належність спадщини
спадкоємцеві з часу відкриття спадщини
незалежно від оформлення права на
спадщину.

Отже, враховуючи, наявність Висновку
про реєстрацію домоволодіння від 08.07.1959
року за №3, виданого на підставі
Договору купівлі-продажу від 25.08.1909
року за №532/12, мати позивача - ОСОБА_5,
спадщину, як спадкоємець, визначений у
ст.418 ЦК УРСР 1922 року, прийняла, позаяк
фактично вступила в управління та
володіння спадковим майном, а саме була
присутньою у місці відкриття спадщини
(ст.429 ЦК України 1922 року), тобто
проживала там з часу народження і до
моменту своєї смерті. Дані обставини
також обґрунтовані і нормами введеного
в дію в 1963 році ЦК УРСР, а саме ст.524 та
ст.549 - мати позивача була єдиним
спадкоємцем за законом першої черги до
спадщини, що залишилась після смерті
діда позивача і фактично вступила в
управління та володіння спадковим
майном протягом шести місяців після
смерті спадкодавця, поскільки
проживала в спадковому будинку з часу
свого народження.

Після смерті матері позивача - ОСОБА_5,
позивач в порядку передбаченому діючим
на той час ЦК УРСР (1963 рік), як
спадкоємець за законом (ст.524), а також
до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину
прийняв, оскільки фактично вступив в
управління та володіння спадковим
майном протягом шести місяців з
моменту відкриття спадщини, поскільки
як на час відкриття спадщини так і по
теперішній час позивач постійно
проживав у вищезазначеному спадковому
будинку (а.с.13,13зв.).

Позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за
законом до спадкового майна, згідно до
ст.529 ЦК УРСР (в ред.1963 року), після
смерті його матері ОСОБА_5

Інших спадкоємців, передбачених ст.535
ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає.

Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК
України, способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК
України, спадщина відкривається
внаслідок смерті особи.

Відповідно п.124 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, затвердженої наказом міністерства
юстиції Української РСР №45/5 від 35.10.1975
року, яка втратила чинність на підставі
наказу Міністерства юстиції №18/5 від
14.06.1994 року і яка поширюється на ці
правовідносини Свідоцтво про право на
спадщину видавалось спадкоємцям, що
прийняли спадщину тобто таким, які
фактично вступили в управління або
володіння спадковим майном чи подали
заяву державну нотаріальну контору про
прийняття спадщини чи були
зареєстровані в спадковому будинку
(ст.549 ЦК) одним із доказів вступу в
управління чи володіння спадковим
майном може бути те, що спадкоємцем
було взято майно спадкодавця і він був
зареєстрований в будинку.

Так, в червні 2014 року, позивач звернувся
до нотаріуса для видачі йому Свідоцтва
про право на спадщину за законом, але
нотаріусом йому було відмовлено із-за
відсутності правовстановлюючого
документа на спадковий будинок та
роз'яснено про необхідність звернутися
з даним питанням до Виноградівського
районного суду з посиланням на пункти
4.15, 4.18 Глави 10 Частини 2 «Порядку
вчинення окремих видів нотаріальних
дій», затверджених Наказом Мін'юсту
"Про затвердження Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України",
від 22.02.2012, № 296/5, згідно до яких: -Видача
свідоцтва про право на спадщину на
майно, яке підлягає реєстрації,
проводиться нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві
та перевірки відсутності заборони або
арешту цього майна. Якщо до складу
спадкового майна входить нерухоме
майно, що підлягає реєстрації (за
винятком земельної ділянки), нотаріус
вимагає, крім правовстановлюючого
документа, витяг з Реєстру прав
власності. За відсутності у спадкоємця
необхідних для видачі свідоцтва про
право на спадщину документів нотаріус
роз'яснює йому процедуру вирішення
зазначеного питання в судовому
порядку».

Спадковий будинок був завершений
будівництвом у 1948 році, що
підтверджується Технічним паспортом,
виданим КП «Виноградівське РБТІ»
(а.с.19-20 зв.)

У зв'язку з тим, що за життя ні баба
позивача - ОСОБА_4, ні рідна мати
позивача - ОСОБА_5 не провели реєстрацію
будинку, зареєстрованого за дідом
позивача - ОСОБА_3, який належав йому на
підставі Висновку про реєстрацію
домоволодіння від 08.07.1959 року за №3,
згідно до Договору купівлі-продажу від
25.08.1909 року за №532/12 в бюро технічної
інвентаризації з метою оформлення
права власності на належне їм спадкове
нерухоме майно, необхідно за позивачем
визнати право власності на зазначене
спадкове майно в судовому порядку.

Відповідно до Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
червня 2011 року № 703 (в редакції від
01.01.2013 року), рішення суду є
правовстановлюючим документом, на
основі якого може бути проведена
реєстрація права власності на нерухоме
майно.

У відповідності до п.4 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України 2003 року
щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ
від 16.05.2013 року відмічено, що право
власності спадкоємця на спадкове майно
підлягає захисту в судовому порядку
шляхом його визнання у разі, якщо таке
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у
випадках відсутності
правовстановлюючих документів та
відсутності реєстрації об'єкта
нерухомості за спадкодавцем (на ім'я
спадкодавця) суди в основному
задовольняють вимоги спадкоємців про
визнання права власності на нерухоме
майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК,
відповідно до якої позов про визнання
права

власності може бути пред'явлений, якщо
це право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати
власником документа, який засвідчує
його право власності.

Крім того, п. 23 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено,
що свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду з правилами
позовного провадження.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1 Першого
протоколу до Конвеціїї про захист прав
людини і основоположних свобод кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Керуючись ст.ст. 10, 27, 60, 61, 169, 174, 209, 212-215,
218 ЦПК України, ст.16, 392 ЦК України 2003
року, ст.ст.529, 549 ЦК УРСР, п.4 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України від
2003 року, ст.ст.58,429 Цивільного кодексу
Української РСР (в ред.1922 року), ст. 124
Конституції України, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (НОМЕР_1)
уродженцем м. Берегово, право власності
в цілому на житловий будинок, який
розташований по АДРЕСА_1, загальною
площею 86, 4 кв.м., в тому числі житлова 46,8
кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Закарпатської області через суд першої
інстанції. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийВ. В. Леньо