Справа № 373/458/14-ц Головуючий у І
інстанції Колодко Л.В. Провадження №
22-ц/780/3959/14 Доповідач у 2
інстанції Ігнатченко Н.В.Категорія 43
УХВАЛА

Іменем України

8 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Малорода О.І.,
Голуб С.А.,

при секретарі : Горошук І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 5 травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення та
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім'єю та визнання будинку
об'єктом права спільної сумісної
власності, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вказаним позовом, який
мотивувала тим, що в будинку АДРЕСА_1 що
належить їй на праві власності
проживають діти ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а
також колишній чоловік ОСОБА_3 Останній
часто влаштовує сварки, скандали, що
супроводжуються погрозами
застосування фізичного насилля та
погрозами спалити будинок, а інколи
погрожував виселенням з її власного
будинку. За таких умов проживати разом
з ним неможливо. З підстав
систематичності порушень правил
співжиття з боку відповідача просила
його виселити.

В свою чергу ОСОБА_3 звернувся до суду
із зустрічним позовом, в якому просив
встановити факт проживання його однією
сім'єю з ОСОБА_2 та визнати будинок
АДРЕСА_1 об'єктом права спільної
сумісної власності. Свої вимоги
обгрунтував тим, що після розірвання
шлюбу в 2003 році вони з ОСОБА_2
перебувають в фактичних шлюбних
відносинах. Після продажу
батьківського будинку, він з 9 січня 2007
року прописаний в будинку АДРЕСА_1.
Кошти від продажу свого будинку він
використав на спільне сімейне
проживання з відповідачем та дітьми, на
забезпечення, утримання його сім'ї.
Вказав, що сторони ведуть спільне
господарство, заощаджували кошти від
реалізації майна в с. Лецьки
Переяслав-Хмельницького району
Київської області та спільного
сільського господарства, за рахунок
яких придбали спірний будинок.

Посилаючись на вимоги сімейного
законодавства ОСОБА_3 вважає, що з
позивачем він проживав однією сім'єю
без реєстрації шлюбу, тому придбане
майно є їх спільною власністю.

Рішенням Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 5 травня 2014 року в задоволенні
первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 9 січня 2007 року.
В решті зустрічних позовних вимог
відмовити.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 14
травня 2014 року позивач подала
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати, з мотивів неправильного
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення первісного
позову й про відмову в задоволенні
зустрічного позову в частині
встановлення факту проживання однією
сім'єю.

В обгрунтування апеляційної скарги
ОСОБА_2 зазначила, що поведінка
відповідача після попередження
дільничого інспектора та бесіди з
сільським головою не змінилась, він
продовжує порушувати правила
співжиття чим унеможливлює спільне
проживання в одному помешканні.
Апелянт вважає, що встановлення факту
проживання однією сім'єю не має
юридичних значимих наслідків, тому
вимоги зустрічного позову в цій
частині є необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Так судом встановлено, що сторони з 1999
року по 12 березня 2003 року перебували в
зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають
неповнолітню дитину - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_2 має дочку від
першого шлюбу - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. В
період подружнього життя сторони
проживали в будинку, розташованому в с.
Лецьки Переяслав-Хмельницького району
Київської області, що належав ОСОБА_2 на
праві особистої власності та набутий
до укладення шлюбу з ОСОБА_3

Після розірвання шлюбу, близько одного
року, позивач ОСОБА_2 разом з дітьми
проживала у своїх батьків, в с. Виповзки
Переяслав-Хмельницького району
Київської області.

16 травня 2005 року позивач продала
будинок, розташований в селі Лецьки
Переяслав-Хмельницького району
Київської області за 16 500 грн., а 1
червня 2005 року за 12 500 грн. купила
будинок АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 з
сім'єю не проживав та не надавав
матеріальної допомоги ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом про
стягнення аліментів на утримання
дитини, заборгованість по яких
становить близько 29 000 грн.

Зі змісту договору купівлі-продажу від
13 грудня 2005 року убачається, що ОСОБА_3
як продавець передав у власність
покупця ОСОБА_7 за 30 290 грн. житловий
будинок АДРЕСА_2, який належав йому на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом.

Долучена до матеріалів справи довідка
з Виповзької сільської ради
Переяслав-Хмельницького району
Київської області № 29 від 4 лютого 2014
року свідчить про те, що відповідач
ОСОБА_3 проживає та зареєстрований в
будинку АДРЕСА_1 з 9 січня 2007 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні первісного позову, суд
першої інстанції виходив з обставин
справи, які не дають підстав для
висновку, що внаслідок сварки в сім'ї,
ОСОБА_3 створював неможливість
сумісного проживання ОСОБА_2, а також що
дії першого носили систематичний
характер із застосуванням заходів
громадського впливу.

При цьому, частково задовольняючи
зустрічний позов, суд вважав, що
сторони проживали з 9 липня 2007 року
однією сім'єю, адже мешкаючи в одному
будинку, вони разом вели господарство,
мали спільний сімейний бюджет та
розподіл обов'язків в родині.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що міськрайонний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. Суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 156 ЖК України
члени сім'ї власника будинку, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1
ст. 405 ЦК України.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено,
що ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ч. 1 ст. 157, ст. 116 ЖК
України.

Згідно зі ст. 116 ЖК України якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ними, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичними
порушеннями правила співжиття роблять
неможливим для інших проживання із
ними в одній квартирі чи в одному
будинку, а заходи запобігання і
громадського спливу виявилися
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Як встановлено судом, між сторонами
протягом останніх років часто
виникають сварки з приводу ведення
господарства, безвідповідального
ставлення відповідача до дітей та
проявлення ним невірності позивачу.

Про те, що відповідач ОСОБА_3 ображає
позивача ОСОБА_2 нецензурними словами,
порушує порядок відпочинку, голосно
вмикає телевізор, голосно розмовляє,
свідчать показання свідків ОСОБА_8,
ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_5

При аналізі заяв ОСОБА_2 до
Переяслав-Хмельницького РУ ГУ МВС
України в Київській області, письмових
пояснень сторін відібраних
працівниками міліції та висновкам по
матеріалам перевірки, витребуваних на
запит суду /а.с. 94-123/, вбачається
наявність складних (неприязних)
відносин між сторонами, що періодично
викають в процесі здійснення спільного
побуту в будинку АДРЕСА_1.

Разом з тим, матеріали справи не
містять документального підтвердження
того, що ОСОБА_3 вчиняє насилля в сім'ї,
умисно порушує правила співжиття,
систематично робить неможливим
проживання для інших членів сім'ї в
спірному будинку, які і не містять
доказів притягнення його до
адміністративної або кримінальної
відповідальності та про належно вжиті
заходи попередження або громадського
впливу.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» при
вирішенні справ про виселення на
підставі статті 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Серед таких
визначені заходи попередження, що
застосовуються судами, прокуратурами,
органами внутрішніх справ тощо.

Тобто сам факт наявності конфліктів та
неприязних відносин між сторонами без
застосування відповідних заходів
впливу та/або попереджень не є належною
правовою підставою для виселення без
надання жилого приміщення.

Суд першої інстанції вірно врахував
наведені норми закону та встановив всі
фактичні обставин справи, зокрема в
якому порядку вселився відповідач до
спірного будинку, наявність неприязних
відносин між сторонами та чи
застосувались належні заходи
громадського впливу до нього, у
відповідності до вимог ст.ст. 212- 214 ЦПК
України належним чином з'ясував чи мали
місце обставини, якими ОСОБА_2
обґрунтовує позовні вимоги й перевірив
заперечення та доводи зустрічного
позову ОСОБА_3 з цього приводу.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

Крім того, судова колегія не приймає до
уваги доводи апеляційної скарги про те,
що вимоги зустрічного позову щодо
встановлення факту проживання однією
сім'єю є безпідставними, оскільки судом
беззаперечно встановлено й
підтверджено матеріалами справи та
поясненнями свідків, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з 9 січня 2007 року проживаючи в
одному будинку, були пов'язані спільним
побутом та мали взаємні права та
обов'язки щодо ведення господарства.

В частині відмови в задоволенні позову
про визнання будинку об'єктом права
спільної сумісної власності рішення
суду першої інстанції не оскаржується,
тому згідно вимог ст. 303 ЦПК України
перегляду в апеляційному порядку не
підлягає.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 5 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий

Судді: