Справа №1519/2-465/11
Заява №521/6245/13-ц
Малиновський районний суд міста Одеси
головуючого судді -
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду заяву ОСОБА_2 про
перегляд судового рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів
купівлі-продажу недійсними, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору - Шоста одеська
державна нотаріальна контора, -
В провадженні суду знаходилась на
розгляді цивільна справа за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
договорів купівлі-продажу недійсними,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - Шоста
одеська державна нотаріальна контора.
Згідно заочного рішення суду від 27
березня 2012 року в задоволенні позову
Однак в теперішній час ОСОБА_2
звернулась до суду із заявою про
перегляд вказаного рішення суду у
зв'язку з нововиявленими обставинами.
Обґрунтовуючи власну позицію та
підстави звернення до суду заявник
зазначала, що відмовляючи у позові, суд
зокрема виходив з того, що рішенням
апеляційного суду АР Крим від 28 лютого
2011 року було відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_5, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Орлинівської сільської ради
Балаклавського району міста
Севастополя, Сімоченко Н.В.. прокурора
міста Севастополя в інтересах держави
в особі Орлинівської сільської ради
Балаклавського району міста
Севастополя про визнання недійсними
довіреностей, на підставі яких
укладався оспорюваний правочин. Але
пізніше заявникові стало відомо, що її
касаційна скарга розглянута Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ та згідно ухвали від 13 червня 2012
року рішення апеляційного суду АР Крим
від 28 лютого 2011 року скасоване та
залишено в силі рішення
Бахчисарайського районного суду АР
Крим від 01 листопада 2010 року, згідно
якого оспорювані довіреності визнані
Виходячи з викладеного, заявник
просила суд скасувати заочне рішення
Малиновського районного суду міста
Одеси від 27 березня 2012 року у зв'язку із
нововиявленими обставинами та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 20 жовтня 2004 року,
скасувати реєстрацію права власності
та визнати за ОСОБА_2 право власності на
1/2 частку спірного приміщення в порядку
поділу майна, що є об'єктом права
спільної власності подружжя.
ОСОБА_3 у відкрите судове засідання не
з'явилась, повідомлялась судом про
розгляд даної цивільної справи,
причини неявки суду не відомі, але від
особи на адресу суду надійшла заява про
підтримання позову та розгляд справи
за відсутності сторони в порядку ст. 158
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 у відкрите
судове засідання не з'явились,
повідомлялись судом про розгляд даної
цивільної справи, причини неявки суду
Представник Шостої одеської державної
нотаріальної контори у відкрите судове
засідання не з'явився, контора
повідомлялись судом про розгляд даної
цивільної справи, причини неявки
представника суду не відомі.
Згідно ст. 365 ЦПК України, заява про
перегляд судового рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами
розглядається у судовому засіданні.
Заявник та інші особи, які беруть
участь у справі, повідомляються про час
і місце засідання. Неявка цих осіб не є
перешкодою для розгляду заяви. Розгляд
заяви здійснюється судом за правилами,
встановленими цим Кодексом для
провадження у суді тієї інстанції, яка
здійснює перегляд. Розглянувши заяву,
суд може скасувати судове рішення, що
переглядається, і прийняти нове судове
рішення або залишити заяву про
перегляд судового рішення за
нововиявленими обставинами без
задоволення. Судове рішення за
наслідками провадження за
нововиявленими обставинами може бути
оскаржено в порядку, встановленому цим
Кодексом для оскарження судових рішень
суду відповідної інстанції. З
набранням законної сили новим судовим
рішенням втрачають законну силу судові
рішення інших судів у цій справі.

Вивчивши матеріали справи у їх
сукупності та приймаючи до уваги
посилання, викладені у заяві сторони
позивача, дослідивши представлені
письмові докази і надавши їм належну
правову оцінку, суд вважає
обґрунтованим заяву задовольнити,
рішення суду від 27 березня 2012 року
скасувати у зв'язку із нововиявленими
обставинами та прийняти нове рішення
про задоволення заявленого позову -
виходячи з наступного.

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, в якому
просить суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу 3/4 ідеальної частки
нежилого приміщення в АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посвідчений 20 жовтня 2004 року державним
нотаріусом Шостої одеської
нотаріальної контори Щукіною Л.С. за
реєстровим № 4-4545 (бланк ВВМ №931406);
повернути сторони за договором
купівлі-продажу від 20 жовтня 2004 року в
первісний стан та скасувати в
державному реєстрі нерухомого майна
державну реєстрацію права власності на
спірне майно на ім'я ОСОБА_4; визнати за
ОСОБА_2 право власності на 3/8 ідеальну
частку; стягнути в солідарному порядку
з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
судові витрати.

В обґрунтування поданого позову ОСОБА_2
посилалась на те, що в грудні 1978 року
між нею та ОСОБА_3 відділом РАЦС
Ленінського району міста Донецька був
зареєстрований шлюб. Але рішенням
Ворошиловського районного суду міста
Донецька від 04 березня 2005 року, яке
набрало законної сили 23 травня 2005 року,
шлюб розірвано.

В період шлюбу було придбано 3/4
ідеальну частку нежилого приміщення в
АДРЕСА_1. Приміщення за згодою сторін
було зареєстровано на ОСОБА_3 На час
розгляду справи про розірвання шлюбу
позивачка звернулась до
Ворошиловського районного суду міста
Донецька з позовом до ОСОБА_3 про
розподіл майна. При розгляді справи
позивачеві стало відомо, що ОСОБА_3 без
згоди ОСОБА_4 20 жовтня 2004 року продав
дане приміщення ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
державним нотаріусом Шостої одеської
нотаріальної контори Щукіною Л.С. за
реєстровим № 4-4545 (бланк ВВМ №931406).

Згоди на продаж позивач не давала, а на
даний час приміщення зареєстроване за
ОСОБА_4 На вимоги позивача про
повернення незаконно проданого
приміщення відповідачами відмовлено.
Під час розірвання шлюбу між позивачем
і відповідачем не була досягнута
домовленість про порядок користування
зазначеним майном, у зв'язку з чим
позивач звернулась до суду.

Під час судового розгляду справи було
встановлено, що 25 грудня 1978 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Відділом РАЦС
Ленінського району міста Донецька був
зареєстрований шлюб, про що в книзі
реєстрації зроблений актовий запис
№1018.

Рішенням Ворошиловського районного
суду міста Донецька від 04 березня 2005
року, яке набрало законної сили 23
травня 2005 року, - шлюб розірвано, 07
жовтня 2005 року було видано свідоцтво
про розірвання шлюбу Відділом РАЦС
Донецького міського управління
юстиції.

17 грудня 2002 року ОСОБА_3 було придбано 3/4
ідеальна частка нежилого приміщення в
будинку АДРЕСА_1.

Але 20 жовтня 2004 року ОСОБА_3 продав 3/4
ідеальну частку нежилого приміщення в
будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу від 20 жовтня
2004 року, що був посвідчений державним
нотаріусом Шостої одеської
нотаріальної контори Щукіною Л.С. за
реєстровим № 4-4545 (бланк ВВМ №931406).

В матеріалах справи також наявна копія
довіреності від 06 серпня 2004 року, якою
ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3
розпоряджатися всім майном, посвідчена
керуючою справами Орлиновської
сільської ради Балаклавського району
Сімоченко Н.В., за реєстровим № 371.

Згідно рішення Бахчисарайського
районного суду АР Крим від 01 листопада
2010 року, визнано недійсним довіреність
від імені ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3, яка
видана 06 серпня 2004 року за №370 та
посвідчена керуючим справами
Орлинівської сільської ради Сімоченко
Н.В.; та довіреність від імені ОСОБА_2 на
ім'я ОСОБА_3, яка видана 06 серпня 2004 року
за №371 та посвідчена керуючим справами
Орлинівської сільської ради Сімоченко
Н.В.

Рішенням апеляційного суду АР Крим від
28 лютого 2011 року вказане рішення
скасоване та відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_5, ОСОБА_2

Але згідно ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 червня 2012 року рішення
апеляційного суду АР Крим від 28 лютого
2011 року скасоване та залишено в силі
рішення Бахчисарайського районного
суду АР Крим від 01 листопада 2010 року.

Тобто судове рішення, на якому
ґрунтувалось заочне рішення
Малиновського районного суду міста
Одеси від 27 березня 2012 року - скасоване.

Як зазначалось, право власності на
спірне майно було набуте у власність
відповідачем ОСОБА_3 в період
перебування у зареєстрованому шлюбі.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Суб'єктами права спільної
сумісної власності можуть бути фізичні
особи, юридичні особи, а також держава,
територіальні громади, якщо інше не
встановлено законом. Майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Відповідно до ст. 369 ЦК України,
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. У разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, об'єктами
права спільної сумісної власності
подружжя можуть бути будь-які речі, за
винятком тих, які виключені з
цивільного обороту. При цьому, речі для
професійних занять (музичні
інструменти, оргтехніка, лікарське
обладнання тощо), придбані за час шлюбу
для одного з подружжя, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначалось, спірне майно було
відчужене ОСОБА_3 20 жовтня 2004 року,
тобто в період перебування в
зареєстрованому шлюбі.

Як передбачає ст. 65 СК України, дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Виходячи з суті позову та на підставі
досліджених по справі доказів суд
встановив, що оспорюваний правочин був
вчинений ОСОБА_3 без згоди дружини -
ОСОБА_2

Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Водночас, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, зокрема,
визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, суд встановив, що
оспорюваний правочин був вчинений
ОСОБА_3 з порушенням вимог ст. 65 СК
України. Таким чином, задовольняючи
відповідну вимогу та обираючи дієвий
механізм захисту порушеного права
ОСОБА_2, суд вбачає обґрунтованим
визнати оспорюваний правочин
недійсним.

В силу ст. 216 ч.1 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Відповідно ст. 236 ЦК України, нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення. Якщо за недійсним правочином
права та обов'язки передбачалися лише
на майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

У відповідності до п.10 постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК) застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку з цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість і правочинів щодо
нерухомості є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Зважаючи, що державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень, ще супроводжується внесенням
даних до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно та їх обмежень,
повноцінний захист прав та інтересів
позивача можливий шляхом визнання
опорюваного правочину недійсним в
сукупності зі скасуванням державної
реєстрації права власності на особу, що
набула таке право на підставі
недійсного правочину.

Як роз'яснено в п.п. 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» №11 від 21
грудня 2007 року, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин
2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо. Майно, яке
належало одному з подружжя, може бути
віднесено до спільної сумісної
власності укладеною при реєстрації
шлюбу угодою (шлюбним договором) або
визнано такою власністю судом з тих
підстав, що за час шлюбу його цінність
істотно збільшилася внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох. При цьому, до
складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року,
вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду. За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК, за умови звернення подружжя
(одного з них) до суду з таким позовом
(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Матеріали справи свідчать, що питання
про отримання грошової компенсації
одним з подружжя стосовно спірних
квартир сторонами не вирішувалось,
відповідних дій не вчинялось і вимог не
заявлялось.

Таким чином враховуючи вищенаведене,
суд вважає можливим визнати право
власності на ідеальні частки спірного
майна кожного з подружжя.

Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Таким чином з огляду на задоволення
позову, суд вважає обґрунтованим
стягнути в рівних частках з ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму
оплаченого державного мита (судового
збору) у розмірі 51,00 гривень, а також
суми оплачених витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу у розмірі 30,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218, 224, 225, 226, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_2 про перегляд судового
рішення у зв'язку з нововиявленими
обставинами - задовольнити.

Заочне рішення Малиновського
районного суду міста Одеси від 27
березня 2012 року по цивільній справі
№1519/2-465/11 за позовом за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
договорів купівлі-продажу недійсними,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - Шоста
одеська державна нотаріальна контора -
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
договорів купівлі-продажу недійсними,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - Шоста
одеська державна нотаріальна контора -
задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу 3/4 ідеальної частки
нежилого приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, - укладений 20 жовтня 2004 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
державним нотаріусом Шостої одеської
нотаріальної контори Щукіною Л.С., під
реєстровим №4-4545 (бланк ВВМ №931406).

Скасувати у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно записи про
реєстрацію права власності на 3/4
ідеальну частку нежилого приміщення за
адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_2 право приватної
власності на 3/8 ідеальну частку
нежилого приміщення за адресою:
АДРЕСА_1 - в порядку поділу майна, що є
об'єктом права спільної власності
подружжя.

Визнати за ОСОБА_3 право приватної
власності на 3/8 ідеальну частку
нежилого приміщення за адресою:
АДРЕСА_1 - в порядку поділу майна, що є
об'єктом права спільної власності
подружжя.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму
оплаченого державного мита (судового
збору) у розмірі 51,00 гривень.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми
оплачених витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу у розмірі 30,00 гривень.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому ст. 294 ЦПК
України.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, яку може бути
подано протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене в
загальному порядку, встановленому ст.
294 ЦПК України. У цьому разі строк на
апеляційне оскарження рішення починає
відраховуватися з дати постановлення
ухвали про залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили
відповідно до загального порядку,
встановленого ЦПК України.

Головуючий: