Ухвала

іменем україни

4 червня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення коштів, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 5 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 29 травня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на її ім'я видали довіреність на
представництво їх інтересів у питанні
проведення процедури переведення
належної їм на праві власності
квартири АДРЕСА_1 з житлового фонду до
нежитлового. Позивач, діючи за власною
ініціативою, але в майнових інтересах
довірителів, з метою усунення
негативних наслідків підписала
договір на проведення ремонтних робіт
у зазначеній вище квартирі. Оскільки
ОСОБА_4 не мала можливості
профінансувати виконання ремонтних
робіт, які вже розпочалися та
зупинилися лише через несплату
відповідачем коштів, позивач
самостійно оплатила ремонтні роботи у
розмірі 160 620 грн 61 коп., після чого
сторони домовилися, що компенсацію
витрат на ремонт вищезазначеної
квартири відповідач повинна здійснити
у повному обсязі до кінця дії
довіреності, тобто до 29 травня 2012 року.
У подальшому відповідач відмовилася
від компенсації позивачу витрат на
проведення ремонтних робіт,
посилаючись на відсутність у неї
грошових коштів.

Ураховуючи викладене, позивач просила
суд стягнути з відповідача грошові
кошти у розмірі 160 620 грн 61 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 5 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 21 січня 2014 року, позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошові кошти у сумі 160 620,61 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач, здійснюючи виконання
ремонтних робіт у квартирі
відповідача, діяла від імені та в
інтересах останньої.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком районного суду, зазначивши
при цьому, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
існували зобов'язальні відносини, що
виникли з договору доручення, остання
вчиняла дії в майнових інтересах
ОСОБА_4, яка повинна відшкодувати
позивачу витрати, пов'язані з
виконанням доручення.

Проте погодитись з такими висновками
апеляційного суду не можна з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України
справа розглядається апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справ судом першої інстанції,
за результатами якого апеляційний суд
ухвалює рішення або постановляє ухвалу
за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього
Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної
інстанції повинно відповідати вимогам
ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній
повинні бути зазначені мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду
апеляційної інстанції не відповідає.
Суд належним чином не перевірив
доводів апеляційної скарги; не
перевірив законність і
обґрунтованість ухваленого судом
першої інстанції рішення; не навів
достатніх мотивів прийнятого ним
рішення; не зазначив обставини, якими б
спростовувалися доводи апеляційної
скарги.

Судами установлено, що 29 травня 2009 року
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 як співвласники
квартири АДРЕСА_1 видали ОСОБА_3
довіреність терміном дії на три роки, у
якій доручили останній представляти їх
у всіх підприємствах, організаціях та
установах (у тому числі - в органах
місцевого самоврядування, виконавчих
органах, житлово-комунальних органах,
бюро технічної інвентаризації,
землеустрою, архітектури,
санітарно-епідеміологічної служби) за
всіма питаннями, які їх стосуються. Для
цього їй надано право подавати від їх
імені заяви у відповідні установи,
отримувати необхідні довідки та
документи, технічну документацію,
рішення, дозволи, узгодження
(погодження) компетентних органів,
сплачувати необхідні платежі, укладати
угоди з комунальними підприємствами,
підписувати договори та інші
правочини, у тому числі договори оренди
квартир, отримувати належні їм гроші,
розписуватися за них та виконувати всі
інші дії, пов'язані з цим дорученням (т.1,
а.с. 77).

Діючи на підставі зазначеної
довіреності, 30 червня 2009 року ОСОБА_3
уклала з ТОВ «АМК Трейдінг» договір
підряду, за умовами якого товариство
зобов'язалося виконати ремонт у
квартирі АДРЕСА_1. Вартість ремонту
склала 160 620 грн 61 коп., які позивач
сплатила за власний рахунок
(т.1, а.с. 10-13, 25-28).

Згідно зі ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана або має
право вчинити правочин від імені
другої сторони, яку вона представляє.
Представник має право діяти від імені і
за рахунок особи, яку він представляє.
Повноваження, надані представнику, на
підставі довіреності, повинні
виконуватися у відповідності до змісту
цієї довіреності та у її межах.

Відповідно до ст. 238 ЦК України
представник може бути уповноважений на
вчинення лише тих правочинів, право на
вчинення яких має особа, яку він
представляє.

У матеріалах справи наявна довіреність
від 29 травня 2009 року, видана
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3, зі
змісту якої не вбачається, що останній
надавалися повноваження на укладення
договору підряду та проведення
ремонтних робіт у квартирі довірителів
(т. 1, а.с. 77).

Згідно з ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Оскаржуючи рішення суду першої
інстанції, відповідач зазначала в
апеляційній скарзі про те, що виданою
довіреністю позивачці не надавалися
повноваження на ремонт належної їй
квартири та вона не погоджувала
виконання ремонтних робіт у подальшому
ні з нею, ні з іншим співвласником
квартири. Крім того, жодних потреб у
проведенні такого ремонту не було,
оскільки ця квартира ремонтувалася нею
у 2006 році з метою подальшого
переоформлення в офісне приміщення,
про що свідчить висновок спеціаліста №
142/08 від 8 вересня 2008 року (т.1, а.с.
103-106). Аналогічні доводи відповідача
містяться і в її запереченнях на позов.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду у
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

Вирішуючи справу, апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст.
303, 315 ЦПК України на зазначені вимоги
закону уваги не звернув, у достатній
мірі не перевірив доводи апеляційної
скарги, належним чином не з'ясував
обсяг повноважень позивача, які були
передбачені довіреністю, виданою
позивачеві власниками квартири
АДРЕСА_1 та чи передбачені цією
довіреністю повноваження на ремонт або
інше переобладнання цієї квартири; чи
надавала відповідач або інший
співвласник квартири усну згоду на
проведення ремонтних робіт та чи
вчиняла вона дії, що свідчать про
прийняття до виконання договору
підряду з ТОВ «АМК Трейдінг». Крім того,
в матеріалах справи відсутні належні
та допустимі докази, які б
спростовували заперечення відповідача
щодо необхідності проведення
ремонтних робіт, оскільки, як зазначено
в запереченнях на позов, ремонт у
квартирі та її переобладнання під
офісне приміщення було проведено нею
до 2009 року, що підтверджується
висновком спеціаліста № 142/08 від
8 вересня 2008 року (т.1, а.с. 103-106).

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
ухвала апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для її
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 21 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар І.К.
Парінова В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін