АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
25 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:
суддів:
Нежури В.А., Саліхова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2та ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_4 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 17 березня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті
особи: Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві, Головне
управління Держземагентства у м. Києві,
про визнання договорів купівлі-продажу
будинку і земельної ділянки недійсними
та відшкодування моральної шкоди,
№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/5974 /2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Виниченко Н.М. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О.в с т а н о в и л а :
Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 17 березня 2014 року позов
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті
особи: Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві, Головне
управління Держземагентства у м. Києві,
про визнання договорів купівлі-продажу
будинку і земельної ділянки недійсними
та відшкодування моральної шкоди
задоволено частково.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1000 га., розташованої за адресою
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:66:148:0169, укладений 26 квітня 2012 року
між ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_5і
ОСОБА_6, та покупцем ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований у реєстрі за № 268.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 26 квітня 2012 року між
ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_5 і
ОСОБА_6, та покупцем ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований у реєстрі за № 272.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5
моральну шкоду у розмірі 1 500 грн. та
судовий збір в сумі 86 грн. 03 коп., а
всього 1 586 грн. 03 коп.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6
моральну шкоду у розмірі 1 500 грн. та
судовий збір в сумі 86 грн. 03 коп., а
всього 1 586 грн. 03 коп.

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_11 28
грн. 67 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 28
грн. 67 коп. судового збору.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5,
ОСОБА_6 відмовити у повному обсязі. На
думку апелянта, суд першої інстанції
безпідставно вважав встановленими ті
обставини, що у ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 фактично існувала домовленість
щодо продажу земельної ділянки та
будинку за умови одночасного
придбання двох однокімнатних квартир,
у березні позивачі звернулися до
ОСОБА_2 із вимогою повернути
довіреності, оскільки передумали
продавати земельну ділянку та будинок,
проте відповідачка вказану вимогу
залишила без задоволення, посилаючись
на пояснення самого позивача,
порушивши положення ст. 212 ЦПК України.
Такі висновки суперечать змісту
довіреності, із заявою про скасування
довіреності позивачі звернулися
тільки 07 травня 2012 року, тобто після
укладення оспорюваних договорів.
Звертає увагу суду на те, що продаж
житлового будинку та земельної ділянки
було вчинено за ринковою ціною,
будь-яких претензій щодо проведення
розрахунків сторони не мають. Суд надав
неналежну оцінку показам свідків
ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_10, а також
безпідставно відмовив в задоволенні
клопотання про допит свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_15 та ОСОБА_14
Вважає, що судом було порушено вимоги
ст. ст. 23, 203, 215, 245, 1167 ЦК України.

Також, не погодившись із рішенням суду
першої інстанції ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просила рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог. Зазначає, що ОСОБА_4 не
була належним чином повідомлена про
час та місце розгляду справи, при цьому,
суд першої інстанції безпідставно
відмовив в задоволенні заяви
відповідачки про виклик свідків
ОСОБА_15 та ОСОБА_14 ОСОБА_4 на законних
підставах придбала будинок та земельну
ділянку, а саме на підставі договорів
купівлі-продажу, сплатила кошти, після
придбання вказаного майна відчужити
його не намагалася, що свідчить про
добросовісність її дій. На думку
апелянта, суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про наявність
підстав для визнання вказаних
договорів недійсними, визначених ст. 232
ЦК України. Зазначає, що ОСОБА_2,
вчиняючи правочин, виражала не власну
волю, а волю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 згідно
виданої на її ім'я довіреності, продаж
здійснено за ринковою ціною, а тому
посилання позивачів на зловмисну
домовленість ОСОБА_2 з ОСОБА_4 є
безпідставними. Також, суд в рішенні
безпідставно зазначив, що
волевиявлення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на
відчуження їхньої нерухомості без
придбання іншого житла у позивачів не
було, оскільки купити квартири ОСОБА_2 і
не могла, бо кошти передала позивачам,
довіреності на покупку квартир вони
ОСОБА_2 не надавали.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та
її представник ОСОБА_1, а також ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_4 апеляційні скарги
підтримали та просили їх задовольнити
з наведених у них підстав.

ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_17
проти задоволення апеляційних скарг
заперечували, вважали, що спір
вирішений судом правильно.

Особисто ОСОБА_4, ОСОБА_6, Приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, а також
представники Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві, Головного управління
Держземагентства у м. Києві в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином, ОСОБА_4
забезпечила явку в судове засідання
свого уповноваженого представника, а
тому, колегія суддів відповідно до
вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за
можливе слухати справу у їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в суд
апеляційної інстанції, покази свідка,
з'ясувавши обставини справи та
оговоривши доводи апеляційних скарг,
перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню з огляду на
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, відповідно до
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 26 квітня 2012 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, зареєстрованого у
реєстрі за № 268, ОСОБА_2, яка діяла від
імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6, продала ОСОБА_4
належну позивачам на праві спільної
часткової власності земельну ділянку
площею 0,1000 га., що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер
:66:148:0169 (т.1, а.с.84).

Також відповідно до договору
купівлі-продажу житлового будинку від
26 квітня 2012 року, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованого у реєстрі за № 272,
ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, продала ОСОБА_4 належний
позивачам на праві спільної часткової
власності житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1,
а.с.85-86).

02 листопада 2013 року ОСОБА_4 змінила
прізвище на «ОСОБА_4» (т.1, а.с.161).

Вказані договори були укладені ОСОБА_2
на підставі виданих позивачами
довіреностей від 26 жовтня 2011 року,
посвідчених приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_18, зареєстрованих у
реєстрі за № 1338 та № 1354 (т.1, а.с.82,83).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 порушили перед судом
питання про визнання недійсними
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, розташованої за адресою
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:66:148:0169, а також договору
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, та стягнення із ОСОБА_2
моральної шкоди у розмірі 40 000 грн.,
мотивуючи свої вимоги тим, що вказані
договори не відповідають їхній
внутрішній волі, не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
так як перехід права власності на
будинок та земельну ділянку до ОСОБА_4
не проводився, акт прийому-передачі
майна вони не підписували, всі платежі
на підтримку технічного стану будинку
виконують вони, ОСОБА_4 у цьому ніякої
участі не приймає. Договори
купівлі-продажу, як визначено ст. 232 ЦК
України, укладені в результаті
зловмисної домовленості їхнього
представника ОСОБА_2 з другою стороною
ОСОБА_4, їхня воля не знаходить свого
вираження та підмінюється волею
представника, яка фактично у змові з
контрагентом переслідуючи мету
одержання власної, родинної вигоди,
підписали оспорювані правочини.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог зазначили, що позивачка ОСОБА_6 19
грудня 1990 року отримала в дар від свого
сина ОСОБА_19 36/100 частин жилого будинку
АДРЕСА_1, після смерті якого
успадкувала решту 64/100 частин будинку. В
подальшому вона 64/100 частин будинку 03
лютого 1993 року подарувала своєму сину -
ОСОБА_5 20 листопада 2007 року вони
отримали Державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,1000 га за адресою АДРЕСА_1. У 2008 році
вони вирішили продати будинок і
земельну ділянку по АДРЕСА_1 та на
отримані кошти придбати кожному з них
по однокімнатній квартирі. Про свої
наміри розповіли сусідці ОСОБА_2, яка
вмовила їх оформити на її ім'я
генеральне доручення на продаж спірної
нерухомості терміном на три роки. Після
закінчення дії доручень ОСОБА_2
заявила, що потрібні нові доручення та
оригінали правовстановлюючих
документів, знову обіцяючи придбати їм
дві однокімнатні квартири. Вони
довіряли ОСОБА_2, з якою поруч жили
багато років, та не думали, що вона їх
обдурить, тому надали їй доручення та
документи на нерухомість. У березні 2012
року вони вирішили не продавати
будинок і землю та звернулись до ОСОБА_2
з проханням повернути довіреності та
правовстановлюючі документи, проте
остання повідомила про те, що віддасть
за умови сплати їй 5 000 дол. США, які вона
витратила на оформлення документів. 07
травня 2012 року вони скасували видані
довіреності на розпорядження їхнім
майном з правом продажу та дізнались
від нотаріуса, що 26 квітня 2012 року
ОСОБА_2 використала надані ними
довіреності та оформила договори
купівлі-продажу належних їм будинку та
земельної ділянки на свою доньку
ОСОБА_4, яка проживає в сусідньому з
ними будинку по АДРЕСА_2, однак
однокімнатні квартири їм не купила,
грошей за продане майно не передавала.
Своїми діями ОСОБА_2 заподіяла їм
моральну шкоду, яку вони оцінюють на
загальну суму 40 000 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про часткове задоволення позовних
вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, визнав
недійсними договір купівлі-продажу
земельної ділянки від 26 квітня 2012 року,
розташованої за адресою АДРЕСА_1,
кадастровий номер :66:148:0169, та
договір купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1 від 26 квітня 2012 рокуна
підставі ст. 232 ЦК України; стягнувіз
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6
моральну шкоду у розмірі по 1 500 грн. на
користь кожного з них.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що у
позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з ОСОБА_2
фактично була домовленість продажу
земельної ділянки та житлового будинку
за умови одночасного придбання двох
однокімнатних квартир, про продаж
нерухомого майна ОСОБА_2 до відома
позивачів не поставила, доказів
передачі позивачам коштів, отриманих
за продаж земельної ділянки та будинку
не надала. Волевиявлення на відчуження
нерухомості без придбання іншого житла
у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не було,
відповідачка ОСОБА_2 скористалась
похилим віком та станом здоров'я
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом,
та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також тим, що
позивачі їй довіряють, усвідомлюючи, що
укладає договори купівлі-продажу
всупереч інтересам довірителів,
оскільки іншого житла придбано не було,
за домовленістю із своєю дочкою ОСОБА_4
уклала з нею оспорювані договори, що
спричинило негативні наслідки для
ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Проте, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції та вважає, що суд
неправильно застосував положення норм
матеріального права та надав неналежну
оцінку доказам, які містяться в
матеріалах справи.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено,
що волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 232 ЦК України визначено,
що правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених у
п. 22 постанови від 06 листопада 2009 року №
9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» для визнання
правочину недійсним на підставі статті
232 ЦК необхідним є встановлення умислу
в діях представника: представник
усвідомлює, що вчиняє правочин
всупереч інтересам довірителя та бажає
(або свідомо допускає) їх настання, а
також наявність домовленості
представника однієї сторони з іншою
стороною і виникнення через це
несприятливих наслідків для
довірителя. При цьому не має значення,
чи одержав учасник такої домовленості
яку-небудь вигоду від здійснення
правочину, чи правочин був вчинений з
метою завдання шкоди довірителю.

Зловмисна домовленість представника
однієї сторони з другою стороною
належить до правочинів, в яких зовнішнє
волевиявлення не відображає
справжньої внутрішньої волі особи.
Представник, вчиняючи правочин, не
виражає свою власну волю, його завдання
полягає в тому, щоб донести до
контрагента волю особи, яку він
представляє. Але в силу зловмисної
домовленості представника та
контрагента воля довірителя не
доводиться і підмінюється волею
представника, що і є підставою для
визнання таких правочинів недійсними.

Задовольняючи вимоги про визнання
недійсними договору купівлі-продажу
земельної ділянки, розташованої за
адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер
:66:148:0169, а також договору
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст. 232
ЦК України, суд першої інстанції
виходив з пояснень самого позивача та
показів свідків ОСОБА_12, ОСОБА_10 та
ОСОБА_13 Разом з тим, судом першої
інстанції не було враховано положення
ч. 2 ст. 59 ЦПК України щодо допустимості
доказів.

Відповідно до положень вказаної норми
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Однак, звертаючись до суду з позовом,
позивачами не було надано суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження наявності зловмисної
змови між представником потерпілої
сторони правочину з другою стороною
правочину; виникнення негативних
наслідків для довірителя, а також
умислу представника.

Пояснення позивача та покази свідків
щодо наявності у позивачів ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 з ОСОБА_2 домовленості продажу
земельної ділянки та житлового будинку
за умови одночасного придбання двох
однокімнатних квартир не ґрунтується
на письмових доказах та не відповідає
змісту довіреностей від 26 жовтня 2011
року, посвідчених приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_18, зареєстрованих у
реєстрі за № 1338 та № 1354, відповідно до
яких ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уповноважили
відповідачку ОСОБА_2 бути їх
представником у всіх державних та
недержавних підприємствах, установах
та організаціях незалежно від їх форми
власності та підпорядкування по
питанню укладення всіх дозволених
законом угод, у тому числі купувати,
продавати, приймати подароване майно
та частину, обмінювати, укладати
іпотечні договори, договори позики,
позички, найму (оренди), застави,
попередні договори (договори про
наміри), договори управління всім їхнім
майном та (або) його частини, з чого б
воно не складалось і де б воно не
знаходилось, визначати у всіх випадках
строки, ціни та інші умови на свій
розсуд (т.1, а.с.83,84).

Будь-які умови щодо продажу належної
позивачам земельної ділянки та
житлового будинку одночасно з
придбанням для них двох однокімнатних
квартир в довіреностях, виданих на ім'я
ОСОБА_2, відсутні.

Крім того, як було встановлено, продаж
земельної ділянки та житлового будинку
було вчинено ОСОБА_2 за ринковою ціною,
а тому, у суду були відсутні підстави
вважати, що внаслідок укладення
вказаних договорів для позивачів
виникли негативні наслідки.

Сам по собі факт продажу ОСОБА_2 від
імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельної
ділянки та житлового будинку своїй
дочці ОСОБА_4 не свідчить про наявність
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною та не
може слугувати достатньою підставою
для визнання недійсними вказаних
договорів згідно з ст. 232 ЦК України.

Посилання позивачів на те, що в березні
2012 року вони попросили ОСОБА_2
повернути довіреності та
правовстановлюючі документи, оскільки
вирішили не продавати своє майно, в
чому відповідачка їм відмовила, не
підтверджується належними доказами. Як
вбачається з матеріалів справи, із
заявою про скасування довіреностей
позивачі звернулися до приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_18 лише 07
травня 2012 року, тобто після укладення
оспорюваних договорів.

Крім того, колегія суддів відхиляє
посилання суду першої інстанції на
відсутність доказів передання ОСОБА_2
отриманих від продажу коштів
позивачам, оскільки вказані обставини
не мають правового значення для
вирішення питання про наявність або
відсутність підстав для визнання
правочину недійсним внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною.

На спростування вказаних висновків
суду відповідачкою було надано суду
копію розписки ОСОБА_6 про отримання
нею коштів (т.1, а.с.152). Вказані обставини
також були підтверджені і показами
свідка ОСОБА_15, якого було допитано
судом апеляційної інстанції.

Таким чином, у суду першої інстанції
були відсутні підстави для задоволення
позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу земельної ділянки від
26 квітня 2012 року, розташованої за
адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер
:66:148:0169, та житлового будинку
АДРЕСА_1, від26 квітня 2012 року на
підставі ч.3 ст.203, ст..232 ЦК України, а
також позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 17 березня 2014 року підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4
задовольнити .

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 17 березня 2014 року скасувати
та ухвалити нове про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
В.А. Нежура

В.В. Саліхов