Номер провадження: 22-ц/785/6131/14
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 13 травня 2014 року у цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання договору довічного
утримання припиненим, треті особи:
Орган опіки та піклування Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради, Державна реєстраційна
служба Одеського міського управління
юстиції в Одеській області,

встановила:

18 квітня 2013 року позивач ОСОБА_3
звернулась до суду із зазначеним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що
відповідно до витягу про реєстрацію
прав власності, датованого 23.03.2010 року,
вона значиться власником квартири
АДРЕСА_1. Попереднім власником цієї
квартири була ОСОБА_5, яка 2 червня 1999
року уклала та нотаріально посвідчила
договір довічного утримання з ОСОБА_4

В якості доказу свого позову позивачка
надала рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 22.04.2004 р.,
яким вказаний договір було розірвано.

Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_5 померла,
посилаючись на наявність рішення
Малиновського районного суду м.Одеси
від 22.04.2004 року, ОСОБА_3 просила визнати
договір довічного утримання
припиненим.

Посилаючись на зазначені обставини,
просила її вимоги задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представники
позов не визнали, просили у його
задоволенні відмовити. При цьому
зазначали, що відповідно до умов
укладеного Договору довічного
утримання ОСОБА_4 стала власником
квартири АДРЕСА_1, яка складається із
трьох жилих кімнат (далі - спірна
квартира). До 2007 року ОСОБА_4 доглядала
ОСОБА_5, та здійснила поховання
останньої. Тільки після похорон ОСОБА_5,
відповідачка дізналась про рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 22.04.2004 року та оскаржила його в
установленому порядку, однак в цей
період іншим рішенням суду за ОСОБА_3
було визнано право власності на спірну
квартиру. В подальшому всі рішення суду
були скасовані, а у визнанні за ОСОБА_3
права власності на квартиру було
відмовлено.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не є
власником спірної квартири, а тому
відсутні правові підстави для
задоволення позову, відповідач просила
у задоволенні позову відмовити.

Справа була розглянута у відсутність
третіх осіб, що не заявляють
самостійних вимог на предмет позову.

Реєстраційна служба Одеського
міського управління юстиції подала до
суду заяву, в якій просила здійснювати
розгляд справи без участі представника
служби (а.с. 47).

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 13 травня 2014 року у
задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 було
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить
питання про скасування вищевказаного
судового рішення із ухваленням нового
про задоволення її позовних вимог у
повному обсязі, посилаючись на те, що
рішення суду ухвалено з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд
першої інстанції виходив із того, що у
неї відсутнє право власності на спірну
квартиру, яка у встановленому законом
порядку належить відповідачці ОСОБА_4

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 02
червня 1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4
було укладено та нотаріально
посвідчено Договір довічного
утримання, за умовами якого ОСОБА_5
передала у власність ОСОБА_4 спірну
квартиру.

В свою чергу ОСОБА_4 зобов'язувалась
довічно повністю утримувати ОСОБА_5,
забезпечувати її харчуванням, одягом,
доглядом, необхідною допомогою.

Рішенням Малиновського районного суду
міста Одеси від 22.04.2004 року зазначений
договір було розірвано (а.с.10).

Однак, апеляційний суд Одеської
області своєю ухвалою від 30 червня 2009
року вказане рішення скасував, справу
повернув на новий розгляд до суду
першої інстанції (а.с.109-112).

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 07.04.2010 року, залишеною без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 21.07.2010 року та
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04.04.2012 року,
позовні вимоги про розірвання договору
довічного утримання були залишені без
розгляду (а.с.113-119).

Суд першої інстанції обгрунтовано не
взяв до уваги доводи позивачки про те,
що договір довічного утримання був
припинений шляхом його розірвання за
рішенням суду, оскільки судове рішення
про розірвання договору, на яке
посилається позивачка, скасовано як
таке, що прийнято з порушенням
законодавства. Виший спеціалізований
суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в ухвалі від 04.04.2012
року вказав, що позовна заява від імені
ОСОБА_5 про розірвання договору була
підписана не нею, а особою, яка не мала
повноважень на вчинення такої дії.

Апеляційний суд Одеської області,
розглядаючи правовідносини між ОСОБА_4
та ОСОБА_3 щодо усунення перешкод в
користуваннІ спірною квартирою,
виселення та вселення, в ухвалі від
25.11.2013 року вказав, що скасування
рішення суду про його розірвання
призводить до відновлення стану, який
існував до його розірвання в звичайний
умовах, а смерть ОСОБА_5 надає ОСОБА_4
право здійснювати розпорядчі
повноваження щодо спірного нерухомого
майна (А.С.84-86).

Згідно відомостей, наданих Другою
Одеською державною нотаріальною
конторою ВІД 26.11.2013 РОКУ № 790/02-14
безпосередньо у реєстрі нотаріальних
дій відмітка про розірвання договору
довічного утримання відсутня, а запис
на примірнику Договору, який
знаходиться в нотаріальній конторі,
про те, що укладений договір був
розірваний, скасований на підставі
вищевказаних рішень судів (А.С.80).

Таким чином, на даний час ОСОБА_4 є
законним власником спірної квартири на
підставі вищезазначеного договору
довічного утримання, укладеного 02
червня 1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Крім викладеного колегія суддів
зазначає, що згідно матеріалів справи,
колишня власниця спірної квартири
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Похованням померлої займалась ОСОБА_4,
що підтверджено письмовими доказами,
які маються в матеріалах справи, та
показаннями свідка ОСОБА_6, яка є
родичкою ОСОБА_5 (а.с.102-107).

Зазначеними обставинами
спростовується доводи представника
позивачки ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 не
виконувала умови Договору довічного
утримання та не займалась похованням
ОСОБА_5

З огляду на викладене, суд дійшов
правильного висновку про те, що на
момент розгляду справи договір
довічного утримання, укладений 2 червня
1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, є таким
правовстановлюючим документом, який
підтверджує право власності на
квартиру за ОСОБА_4

Суд також обрунтовано не прийняв до
уваги посилання позивачки на те, що
договір було припинено у зв'язку зі
смертю однієї із сторін договору, а
саме - ОСОБА_5

Так, суд дійшов такого висновку,
виходячи з того, що правовий режим
майна визначається з урахуванням
законодавства, яке було чинним на
момент набуття відповідного майна.
Подальша зміна законодавства не
повинна призводити до погіршення
становища володільця майна, оскільки
інакше порушуватиметься
конституційний принцип про
незворотність дії закону у часі.

На момент укладання та нотаріального
посвідчення договору довічного
утримання діяв Цивільний кодекс УРСР
1963 року. Правове регулювання договору
довічного утримання здійснювалось
відповідно до глави 37 ЦК УРСР.
Зазначеними нормами цивільного
законодавства не передбачалось
визнання припиненим укладеного
договору довічного утримання.

Таким чином, суд дійшов правильного
висновку, що посилання позивачки на
норми Цивільного кодексу України, в
редакції 2004 року, на виниклі між ОСОБА_5
та ОСОБА_4 правовідносини не можуть
розповсюджуватись, оскільки
регулюються нормами Цивільного
кодексу УРСР 1963 року.

З огляду на викладене, суд дійшов
обгрунтованого висновку про те, що
ОСОБА_3 стороною Договору довічного
утримання від 02.06.1999 року не була, з 22
листопада 2010 року втратила право бути
власником спірної квартири, а тому на
момент розгляду справи вказаний
договір довічного утримання жодним
чином не порушує прав, свобод чи
інтересів позивачки ОСОБА_3

Крім того, суд правильно зазначив, що
відповідно до рішення Приморського
районного суду м.Одеси від 30.05.2013року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
25.11.2013 року, ОСОБА_3 була виселена із
спірної квартири.

Стосовно посилання позивачки на те, що
ОСОБА_4 не зареєструвала своє право
власності в органах реєстрації, а тому
в неї не виникло право власності на
спірну квартиру, то суд обґрунтовано не
прийняв його до уваги.

Так, суд виходив із того, що відповідно
до статей 128, 425 ЦК України (в редакції 1963
року), що діяли на момент укладання
договору довічного утримання, з
моменту укладання договору у ОСОБА_4
виникло право власності на квартиру.
Діючим на момент укладання Договору
цивільним законодавством України не
передбачалось виникнення права
власності на нерухоме майно з моменту
його реєстрації.

Зазначена норма вступила в силу лише
01.01.2004 року, із набранням чинності
нового ЦК України, і на виникле в ОСОБА_4
право власності не розповсюджується.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
про відсутність законних підстав для
задоволення позову ОСОБА_3 щодо
визнання припиненим договору
довічного утримання, укладеного 02.06.1999
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надала суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 13 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А.Кононенко