У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової
Г.І., Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про виділ
частки в натурі та визнання права
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду
Херсонської області від 04 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з указаним позовом, в якому
просила виділити їй частку у
домоволодінні АДРЕСА_1 згідно з
фактичним порядком користування, який
склався між співвласниками; визнати за
ОСОБА_6 право власності на приміщення у
житловому будинку літ. «А»: кухні (1-2)
загальною площею 8,5 м2 ; житлової
кімнати (1-3) загальною площею 11,9 м2 ;
житлової кімнати площею 14,3 м2 ,
прибудову І загальною площею 6,2 м2 ;
санвузол (IV) загальною площею 2,5 м2 ;
прибудови (V) загальною площею 15,2 м2 ; Ѕ
частину воріт № 4; Ѕ частину
водопроводу № 1, розташованими за
адресою: АДРЕСА_1, згідно з фактичним
порядком користування спірним майном,
який склався між співвласниками.

В обґрунтування вимог позивач
посилалася на те, що вона є власником 3/10
частин житлового будинку АДРЕСА_1, а
інші 7/10 частин належать відповідачу.

До складу належної позивачу 3/10 частини
домоволодіння належать господарські
приміщення: гараж розміром 3,48х5,45 м,
зведений попереднім власником цієї
частини домоволодіння ОСОБА_8 у 1988 році,
право власності якої встановлено
рішенням виконавчого комітету
Комсомольського району м. Херсона № 198
у травні 1998 року, а також житлова
прибудова до будинку розміром 3,0х4,0 м
зведена попереднім власником 3/10 частин
житлового будинку ОСОБА_9, право
власності за яким встановлено рішенням
цього ж виконкому від 14 липня 1989 року №
225.

Решта господарських споруд, зокрема
сарай літ. «Ж», частина прибудови літ.
«а», санвузол зведені самовільно
власником 7/10 частин домоволодіння.

Оскільки на підставі договору
дарування від 21 грудня 2004 року позивач
набула право власності на 3/10 частини
житлового будинку та господарські
споруди: гараж літ. «В» розміром 3,48х5,45 м
та житлову прибудову розміром 3х4 м,
право власності на які були визнані за
попередніми власниками цієї частини
домоволодіння, просила суд позовні
вимоги задовольнити.

Рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона від 20 листопада 2013 року
у задоволенні позову ОСОБА_6
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 04 лютого 2014
року рішення Комсомольського
районного суду м. Херсона від 20
листопада 2013 року скасовано у частині
відмови у виділенні ОСОБА_6 у натурі 3/10
частин спільної часткової власності та
приналежних до неї частин
господарських споруд та ухвалено у цій
частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено
частково.

Виділено із спільної часткової
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
у власність ОСОБА_6 3/10 частин, що
складається із приміщень: 1-2 (коридор)
площею 8,5 м2 ; 1-3 (житлове) площею 11,9 м2 ; 1-4
(житлове) площею 14,3 м2 у житловому
будинку літ. «А» та приналежні до цієї
частини господарські приміщення:
прибудову «а1», яка складається із
приміщень № 1 (кухня) площею 6,2 м2 ; IV
(ванна) площею 2,5 м2 ; прибудова літ. «а2»
приміщення V площею 15,2 м2 ; сарай-гараж
літ. «В» розміром 3,48х5,45 м. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції із залишенням у
силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що домоволодіння
АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій
власності сторін, де частка позивача
складає 3/10 частини, а відповідачу
належить 7/10 частин.

На час утворення спільної часткової
власності попередні власники, ОСОБА_1
та ОСОБА_8, укладаючи 25 квітня 1980 року
договір купівлі-продажу 3/10 частин
спірного будинку у цьому ж договорі
передбачили порядок користування,
згідно з яким у постійне користування
покупцеві ОСОБА_8 надаються у житловому
будинку літ. «А» приміщення 1-1 (сіни), 1-2,
2-4 (житлові). Інша частина приміщень у
житловому будинку залишилася у
користуванні власника 7/10 частин.

Згідно з висновком експерта від 30 січня
2014 року на даний час існуючий порядок
користування спільним житловим
будинком відповідає часткам, які
виникли після укладення договору
купівлі-продажу від 25 квітня 1980 року.

Рішенням Комсомольського райвиконкому
м. Херсона від 13 травня 1988 року № 198 за
ОСОБА_8 оформленні зведені нею
господарські будівлі: веранда розміром
2,47х4,58 м, гараж літ. «В» розміром 3,48х5,45 м.
Ці споруди внесені у технічну
документацію.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що за
рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона від 10 червня 1980 року
попередніми співвласниками визначався
порядок користування житловим
будинком. ОСОБА_6 за свій рахунок і за
згодою ОСОБА_7 не проводила поліпшення
нерухомого майна, що б вказувало на
наявність підстав для збільшення
частки позивача. Оскільки виділ
належної позивачу частки неможливий
без збільшення її розміру, тоді як
відповідач не погоджується на зміну
розміру частки позивача, тому відсутні
підстави для задоволення позовних
вимог в натурі належної ОСОБА_6 частини.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги частково, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що
господарські приміщення зазначені у
рішенні виконкому та внесенні у
технічну документацію на нерухоме
майно, є приналежністю саме 3/10 частин у
спільній частковій власності, а тому не
підлягають розподілу між власниками
спільної часткової власності. При
цьому, суд апеляційної інстанції
послався на те, що між сторонами існує
порядок користування спільним
житловим будинком у відповідності до
належних їм часток, а також кожний з них
користується прибудовами до житлового
будинку, зведеними попередніми
співвласниками, та вважав, що оскільки
3/10 частини житлового будинку перебуває
у фактично відокремленому
користуванні позивача, та виділення її
в натурі не потребує жодних змін у
розмірі часток сторін на те майно, що
належить до спільної часткової
власності сторін, можливо провести
виділ частки позивача із спільної
часткової власності.

Проте з такими висновками суду
апеляційної погодитись не можна.

Зміст права власності, яке полягає у
праві володіння, користування та
розпорядження своїм майном визначено у
ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює
конституційний принцип непорушності
права власності, передбачений ст. 41
Конституції України. Він означає, що
право власності є недоторканим,
власник може бути позбавлений або
обмежений у його здійсненні лише
відповідно і в порядку, встановлених
законом.

Поняття спільної часткової власності
викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності. Отже, право спільної
часткової власності - це право двох або
більше осіб за своїм розсудом володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним їм у певних частках майном,
яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової
власності володіє не часткою майна в
натурі, а часткою в праві власності на
спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються
відповідними відсотками від цілого чи
у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про
порядок володіння та користування
спільним майном відповідно до їхніх
часток у праві спільної часткової
власності посвідчений нотаріально, він
є обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві спільної
часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової
норми слід дійти висновку, що ця норма
регулює саме порядок здійснення права
часткової власності, тобто порядок
користування спільною частковою
власністю без її поділу в натурі,
наслідком якого є припинення права
спільної часткової власності. Зокрема,
при встановленні порядку користування
будинком кожному зі співвласників
передається у користування конкретна
частина будинку з урахуванням його
частки в праві спільної власності на
будинок. Разом із тим виділені в
користування приміщення можуть бути і
неізольовані, і не завжди точно
відповідати належним співвласникам
часткам, оскільки встановлення порядку
користування майном не припиняє право
спільної часткової власності на це
майно.

Таким чином, установлення
співвласниками порядку користування
будинком з виділенням конкретних
приміщень у натурі не припиняє право
спільної часткової власності, тому що
такі частини не перетворюються в об'єкт
самостійної власності кожного з них.

Відтак домовленість співвласників про
порядок володіння і користування
майном, що є їхньої спільною частковою
власністю, оформлена нотаріально
посвідченим договором, є обов'язковою
для майбутніх співвласників при
здійсненні ними правомочностей
володіння й користування спільним
майном. Що стосується існуючої у
співвласника правомочності
розпорядження спільним майном, то вони
передбачені в ст. ст. 364, 367 ЦК України як
способи реалізації цієї правомочності,
при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст.
358 ЦК України умова не є обов'язковою.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки з майна, що є у спільній
частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної
часткової власності у співвласника,
який отримав таку компенсацію,
припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст.
364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник
отримує свою частку у майні в натурі і
вибуває зі складу учасників спільної
власності. За всіма іншими
співвласниками спільна власність при
виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право
власності припиняється лише для того
співвласника, частка якого виділяється
із спільної власності у разі поділу (ст.
367 ЦК України) спільна часткова
власність припиняється для всіх її
учасників.

У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що
виділ в натурі частини неподільної
речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її
цільового призначення, є подільною (ч. 1
ст. 183).

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст.
183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти
висновку, що виділ часток (поділ) жилого
будинку, що перебуває у спільній
частковій власності, є можливим, якщо
кожній зі сторін може бути виділено
відокремлену частину будинку із
самостійним виходом (квартиру) або у
разі, коли є технічна можливість
переобладнання будинку в ізольовані
квартири, які за розміром відповідають
розміру часток співвласників у праві
власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий,
але з відхиленням від розміру
ідеальних часток співвласників з
урахуванням конкретних обставин поділ
(виділ) може бути проведений зі зміною
ідеальних часток і присудженням
грошової компенсації співвласнику,
частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки
або поділу будинку в натурі, який
перебуває у спільній частковій
власності, є не порядок користування
будинком, а розмір часток
співвласників та технічна можливість
виділу частки або поділу будинку
відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової
власності мають рівні права стосовно
спільного майна пропорційно своїй
частці в ньому, суд, здійснюючи поділ
майна в натурі (виділ частки), повинен
передати співвласнику частки жилого
будинку та нежилих будівель, яка
відповідає розміру й вартості його
частки, якщо це можливо без завдання
неспівмірної шкоди господарському
призначенню будівлі.

У тих випадках, коли у результаті
поділу (виділу) співвласнику
передається частина жилого будинку,
яка перевищує його частку, суд стягує з
нього відповідну грошову компенсацію і
зазначає в рішенні про зміну часток у
праві власності на будинок.

В той же час, різні господарські
будівлі (літні кухні, сараї тощо) є
підсобними будівлями і складають з
будинком одне ціле. Тому при відчуженні
жилого будинку вони переходять до
нового власника разом з будинком, якщо
при укладенні договору про відчуження
не було обумовлено їх знесення або
перенос попереднім власником.

Таким чином, відступивши від принципу
поділу (виділу частки) спільного
часткового майна пропорційно
ідеальним часткам співвласників,
визнавши обов'язковою умовою такого
виділу порядок користування спільним
частковим майном, суд апеляційної
інстанції у порушення положень ст. ст.
303, 316 ЦПК України, неправильно
застосував наведені норми
матеріального права, не перевірив
технічної можливості виділу частки або
поділу будинку відповідно до часток
співвласників, не перевірив чи у
результаті виділу співвласнику його
частини не буде передано частину
жилого будинку, яка перевищує частку
співвласника.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК
України).

За змістом ч. 4 ст. 10 ЦПК України на суд
покладено обов'язок сприяти всебічному
та повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснити особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попередити про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяти
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції посилаючись на те,
що виділ належної позивачу частки
неможливий без збільшення її розміру,
тоді як відповідач не погоджується на
зміну розміру частки позивача, а також
на наявність рішення суду від 19 вересня
2012 року, яким відмовлено у задоволенні
позову про збільшення часток у
спільній частковій власності, у
порушення положень ст. ст. 3, 4, 10, 214 ЦПК
України, не сприяв всебічності та
повноті розгляду справи, не роз'яснив
сторонам наслідки вчинення або не
вчинення процесуальних дій, не
визначився із правовідносинами сторін,
які випливають із встановлених
обставин, не врахував, що спір виник з
приводу виділу частки із майна, що є у
спільній частковій власності з
урахуванням збільшення частки,
оскільки його поділ неможливий у іншій
порядок, а не внаслідок збільшення
частки у майні за рахунок добудов.

За таких обставин, ухвалені у справі
рішення суду першої та апеляційної
інстанцій не відповідають вимогам ст.
213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування з
передачею справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Комсомольського районного
суду м. Херсона від 20 листопада 2013 року
та рішення апеляційного суду
Херсонської області від 04 лютого 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
Д.О. Остапчук