УХВАЛА

іменем україни

25 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Касьяна О.П.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, служба у справах дітей
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, про звернення
стягнення на предмет іпотеки, за
касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
на рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 09 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 27 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Укрсоцбанк»
(далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що 26 червня 2008 року між
АКБ СР «Укрсоцбанк» (нині - ПАТ
«Укрсоцбанк») та відповідачем укладено
договір про надання відновлювальної
кредитної лінії № 031.29-08558, відповідно
до умов якого банк надав ОСОБА_3 грошові
кошти в межах максимального ліміту
заборгованості до 175 тис. доларів США зі
сплатою 13,50 % річних з кінцевим терміном
повернення заборгованості до 25 червня
2018 року. Додатковою угодою № 1 про
внесення змін до вказаного кредитного
договору з 08 жовтня 2008 року процентна
ставка за користування кредитом
встановлена на рівні 16,00 % річних. На
забезпечення виконання взятих
відповідачем за кредитним договором
зобов'язань 26 червня 2008 року
між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3
укладено іпотечний договір № 42.02-11/581,
предметом якого визначено
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 34,00 кв. м, жилою площею
16,10 кв. м. Крім того, 26 червня
2008 року між тими ж сторонами укладено
іпотечний договір № 42.02-11/582, предметом
якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_2,
загальною площею 45,30 кв. м, жилою площею
26,30 кв. м. Проте відповідач не виконує
взяті на себе зобов'язання щодо
погашення кредиту та сплати процентів
за умовами кредитного договору, в
результаті чого станом на 09 січня 2013
року утворилася заборгованість в сумі
295 812,93 доларів США, що еквівалентно 2 364
432 грн 75 коп., з яких: заборгованість за
кредитом - 166 250,26 доларів США, що
еквівалентно
1 328 838 грн 32 коп.; заборгованість за
процентами - 106 712,95 доларів США, що
еквівалентно 852 956 грн 59 коп.; пеня за
несвоєчасне повернення кредиту - 8 795,02
доларів США, що еквівалентно 70 298 грн 57
коп., та пеня на несвоєчасне повернення
процентів у сумі 14 054,71 доларів США, що
еквівалентно 112 339 грн 27 коп. 08 серпня 2012
року банком на адресу відповідача
надіслано письмову вимогу з
пропозицією погасити заборгованість
за кредитним договором або передати у
власність ПАТ
«Укрсоцбанк» зазначені предмети
іпотеки шляхом укладення договору про
задоволення вимог іпотекодержателя.
Проте дана вимога залишилася без
задоволення. За таких обставин на
підставі умов укладених договорів та
ст. 37 Закону України «Про
іпотеку» позивач просив у рахунок
часткового погашення заборгованості
відповідача за договором кредиту в
розмірі 1 037 000 грн
звернути стягнення на предмети іпотеки
шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк»
права власності на однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, вартість якої
відповідно до висновку про вартість
майна від 24 грудня 2012 року складає 576
тис. грн, а також на двокімнатну
квартиру АДРЕСА_2 вартістю 668 400
грн.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 09 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
27 березня 2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати судові рішення першої й
апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити у
повному обсязі, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з огляду на наступне.

Відмовляючи в позові про звернення
стягнення на предмет іпотеки, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем обрано невірний
спосіб судового захисту, оскільки
задоволення вимог шляхом передачі
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
забезпечених іпотекою зобов'язань в
порядку, встановленому ст. 37 Закону
України «Про іпотеку», є способом
позасудового врегулювання питання про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Проте з такими висновками погодитися
не можна, виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 26 червня 2008 року між АКБ
СР «Укрсоцбанк» (нині - ПАТ
«Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 укладено
договір про надання відновлювальної
кредитної лінії
№ 031.29-08558, відповідно до умов якого банк
надав ОСОБА_3 грошові кошти в межах
максимального ліміту заборгованості
до 175 тис. доларів
США зі сплатою 13,50 % річних з кінцевим
терміном повернення заборгованості до
25 червня 2018 року.

Додатковою угодою № 1 про внесення змін
до вказаного кредитного договору з 08
жовтня 2008 року процентна ставка за
користування кредитом встановлена на
рівні 16,00 % річних.

На забезпечення виконання взятих
відповідачем за кредитним договором
зобов'язань 26 червня 2008 року між АКБ СР
«Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено
іпотечний договір № 42.02-11/581, предметом
якого визначено однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 34,00 кв. м,
жилою площею 16,10 кв. м.

Крім того 26 червня 2008 року між тими ж
сторонами укладено іпотечний договір
№ 42.02-11/582, предметом якого є
двокімнатна квартира АДРЕСА_2,
загальною площею 45,30 кв. м, жилою площею
26,30 кв. м.

Пунктами 2.4.7 обох іпотечних договорів
визначено, що іпотекодержатель має
право у разі виникнення права
звернення стягнення на предмет іпотеки
реалізувати його відповідно до
приписів чинного законодавства
України, зокрема Законів України «Про
іпотеку», «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати» тощо.

При цьому при укладенні договорів
іпотеки АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3
дійшли згоди, що банк за своїм вибором
звертає стягнення на предмети іпотеки
в один із наступних способів: на
підставі рішення суду; або на підставі
виконавчого напису нотаріуса; або
шляхом передачі банку права власності
на предмет іпотеки в рахунок виконання
забезпечених іпотекою зобов'язань в
порядку, встановленому ст. 37 Закону
України «Про іпотеку»; або шляхом
продажу предмета іпотеки банком від
свого імені будь-якій особі-покупцеві
на підставі договору купівлі-продажу в
порядку, встановленому ст. 38 Закону
України «Про іпотеку»; або шляхом
організації банком продажу предмета
іпотеки через укладення договору
купівлі-продажу предмета іпотеки між
іпотекодавцем та відповідним покупцем
в порядку, встановленому ст. 6 Закону
України «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати» (п. 4.5
іпотечних договорів).

Пунктами 4.6 обох іпотечних договорів
обумовлено те, що у разі звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду, реалізація
предмета іпотеки здійснюється у
спосіб, зазначений у відповідному
рішенні суду, а саме: шляхом продажу
предмета іпотеки іпотекодержателем
від свого імені будь-якій
особі-покупцеві на підставі договору
купівлі-продажу в порядку,
встановленому ст. 38 Закону України «Про
іпотеку»; або шляхом продажу на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження.

У зв'язку з невиконанням боржником
взятих за кредитним договором
зобов'язань утворилася заборгованість,
яка станом на 09 січня 2013 року становить
295 812,93 доларів США, що еквівалентно 2 364
432 грн 75 коп., з яких: заборгованість за
кредитом - 166 250,26 доларів США, що
еквівалентно 1 328 838 грн 32 коп.;
заборгованість за процентами - 106 712,95
доларів США, що еквівалентно 852 956 грн. 59
коп.; пеня за несвоєчасне повернення
кредиту - 8 795,02 доларів США, що
еквівалентно 70 298 грн 57 коп. та пеня на
несвоєчасне повернення процентів у
сумі 14 054,71 доларів США, що еквівалентно
112 339 грн 27 коп.

08 серпня 2012 року ПАТ «Укрсоцбанк»
надіслало на адресу ОСОБА_3 письмову
вимогу з пропозицією погасити
заборгованість за кредитним договором
або передати у власність ПАТ
«Укрсоцбанк» зазначені предмети
іпотеки шляхом укладення договору про
задоволення вимог іпотекодержателя,
проте дана вимога залишилася без
задоволення.

Так, розглядаючи спір, який виник між
сторонами у цій справі, суд дійшов
висновку про те, що, як передбачено
положенням статті 37 Закону України
«Про іпотеку», так і безпосередньо
зазначено у іпотечних договорах від 26
червня 2008 року, передача
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки є позасудовим способом
врегулювання питання про звернення
стягнення на предмет іпотеки;
іпотечними договорами не передбачено
можливості в судовому порядку
звернення стягнення на предмети
іпотеки шляхом визнання за позивачем
права власності на предмети іпотеки.

Зокрема суд виходив з того, що умовами
іпотечних договорів визначено саме
альтернативний вибір з боку позивача
між кількома різними можливостями
(варіантами) щодо звернення стягнення
на предмети іпотеки, в тому числі
способом на підставі рішення суду або
шляхом передачі ПАТ
«Укрсоцбанк» права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
забезпечених іпотекою зобов'язань в
порядку, встановленому ст. 37 Закону
України «Про іпотеку».

Проте такий висновок не ґрунтується на
нормах матеріального та
процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» та вказаних у п. 4.1 іпотечних
договорів умов, у разі невиконання або
неналежного виконання основного
зобов'язання, іпотекодержатель має
право задовольнити свої забезпечені
іпотекою вимоги шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

У п. 4.5 договору іпотеки сторонами
визначено, що іпотекодержатель за
своїм вибором звертає стягнення на
предмет іпотеки в один із перелічених в
даному положенні договору способів, у
тому числі шляхом передачі
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
забезпечених іпотекою зобов'язань в
порядку, встановленому ст. 37 Закону
України «Про іпотеку» (п. 4.5.3 іпотечних
договорів).

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що сторони іпотечного
договору можуть вирішити питання про
звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.
Позасудове врегулювання здійснюється
згідно із застереженням про
задоволення вимог іпотекодержателя,
що міститься в іпотечному договорі, або
згідно з окремим договором між
іпотекодавцем і іпотекодержателем про
задоволення вимог іпотекодержателя, що
підлягає нотаріальному посвідченню,
який може бути укладений одночасно з
іпотечним договором або в будь-який час
до набрання законної сили рішенням
суду про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог
іпотекодержателя, яким також
вважається відповідне застереження в
іпотечному договорі, визначає можливий
спосіб звернення стягнення на предмет
іпотеки відповідно до цього Закону.
Визначений договором спосіб
задоволення вимог іпотекодержателя не
перешкоджає іпотекодержателю
застосувати інші встановлені цим
Законом способи звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

При цьому, у разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються: спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
прилюдних торгів або застосування
процедури продажу, встановленої ст. 38
цього Закону (ст. 39 зазначеного Закону).

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що з урахуванням
положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону
України «Про іпотеку»
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

За таких обставин не виключається
можливість звернення стягнення на
предмет іпотеки в такий спосіб і
набуття іпотекодержателем права
власності на нього за рішенням суду,
оскільки цими нормами передбачено
задоволення вимог іпотекодержателя
шляхом набуття права власності на
предмет іпотеки, яке ототожнюється зі
способом звернення стягнення, якщо
його передбачено договором. Тому в разі
встановлення такого способу звернення
стягнення на предмет іпотеки в
договорі іпотекодержатель на підставі
ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати
застосування його судом.

Проте суд першої інстанції на
порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України
не дотримався норм процесуального
права, що призвело до неможливості
встановити фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, зокрема не дослідив в
достатньому обсязі умов іпотечного
договору від 26 червня 2008 року № 42.02-11/582;
не встановив правової природи
заявленого позову та норм
матеріального права, які підлягають
застосуванню, що призвело до
неправильного вирішення спору.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд на
зазначені порушення норм
матеріального та процесуального права
уваги не звернув, на порушення вимог ст.
ст. 303, 304, 315 ЦПК України не перевірив у
повному обсязі як доводів апеляційної
скарги, так і законності й
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції по суті вирішеного спору.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій на порушення вимог
ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України не
дотрималися норм процесуального права,
що призвело до неможливості встановити
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи, тому
касаційна скарга підлягає задоволенню,
а ухвалені у справі рішення та ухвала
судів першої й апеляційної інстанцій -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 09 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 27
березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

О.П. Касьян

О.В. Ступак

С.П. Штелик