22-ц/773/819/14 Головуючий у 1 інстанції:
Олексюк А.В. Категорія: 48 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника
позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,
представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя за апеляційними скаргами
позивача ОСОБА_2 і відповідача ОСОБА_4
на рішення Луцького міськрайонного
суду від 03 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна
подружжя, посилаючись на те, що з 21
січня 1989 року по 25 вересня 2010 року вона
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
відповідачем. В період шлюбу ними
придбано приміщення АДРЕСА_4 в м.
Луцьку, право приватної власності на
яке зареєстроване за відповідачем;
торговий павільйон, який знаходиться
на території ринку «Завокзальний» в м.
Луцьку; торговий павільйон НОМЕР_2, який
розташований на території МПП «Ринок»
в м. Кузнецовську Рівненської області;
автомобіль марки Chrysler, 2001 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_1, який
зареєстрований на її ім'я.

Після розірвання шлюбу відповідач
ОСОБА_4 залишив собі в користування
вищезгадані приміщення АДРЕСА_4 в м.
Луцьку; торговий павільйон на
території ринку «Завокзальний» в м.
Луцьку та автомобіль марки Chrysler. В її
користуванні залишився торговий
павільйон НОМЕР_2 на території МПП
«Ринок» в м. Кузнецовську. Однак такі
умови поділу між сторонами не
узгоджувалися.

Тому просила провести поділ майна
подружжя, визнавши за нею право
власності на 1/2 частину приміщення
АДРЕСА_4 в м. Луцьку; торговий павільйон
НОМЕР_2, який розташований на території
МПП «Ринок» в м. Кузнецовську
Рівненської області та стягнути з
відповідача на її користь компенсацію
за 1/2 частину вартості автомобіля марки
Chrysler, 2001 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1 в розмірі 35410,00
грн.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 пред'явив
зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ
майна подружжя, посилаючись на те, що
крім вказаного його колишньою
дружиною, вони в період шлюбу придбали
й інше майно, яке є спільною сумісною
власністю сторін, зокрема, квартиру
АДРЕСА_1, меблі та побутову техніку.
Вартість 1/2 частини автомобіля Chrysler, 2001
року випуску в сумі 72384 грн. він вже
компенсував ОСОБА_2

Неодноразово змінюючи та уточнюючи
свої позовні вимоги, просив визнати за
ним право власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_2, право особистої
власності на автомобіль марки Chrysler, 2001
року випуску, моделі Grand Voyager, державний
номерний знак НОМЕР_1, вартістю 70820 грн.,
компенсувати ОСОБА_2 вартість 1/2
частини вказаного автомобіля в сумі 35410
грн.

Також просив визнати спільною сумісною
власністю подружжя: кухонний гарнітур
МДФ польського виробництва, з фасадами
з алюмінієвими вставками вартістю 3000
грн.; витяжку кухонна «Ariston» - 500 грн.;
комплект вбудованої кухонної техніки
(духова шафа та плита) фірми «Аміка»
виробництва Польщі - 2000 грн.; комп'ютер
фірми «Бенк» з монітором 17 дюймів - 600
грн.; телевізор «Sony Bravo» LCD - 1500 грн.; м'яку
шкіряну частину (диван - трійка, диван -
двійка та крісло) польського
виробництва - 3000 грн.; пральну машину
«Wirpool» - 300 грн.; холодильник «Ariston» - 1300
грн.; ліжко двоспальне дерев'яне - 400
грн.; матрац українського виробництва -
1300 грн.; телевізор «Грюндік» - 200 грн. та
виділити ОСОБА_2 все вказане майно на
загальну суму 14100 грн., стягнувши з неї
на його користь компенсацію 1/2 частки
даного майна в розмірі 7050 грн.

Крім того, просив стягнути з ОСОБА_2 72384
грн. безпідставно отриманих коштів.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 03 квітня 2014 року первісний позов
задоволено частково.

Постановлено визнати за ОСОБА_2 право
власності на торговий павільйон
НОМЕР_2, який розташований на території
МПП «Ринок» в м. Кузнецовську
Рівненської області.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 35410
грн. грошової компенсації за 1/2 частки
вартості автомобіля марки Chrysler, 2001 року
випуску, моделі Grand Voyager, державний
номерний знак НОМЕР_1.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1138
грн. 10 коп. понесених витрат по оплаті
судового збору.

Зустрічний позов задоволено частково.

Постановлено визнати за ОСОБА_4 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_3 як частку в спільній сумісній
власності.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на
автомобіль марки Chrysler, 2001 року випуску,
моделі Grand Voyager, державний номерний знак
НОМЕР_1, вартістю 70820 грн.

Визнати спільною сумісною власністю
подружжя майно: кухонний гарнітур МДФ
польського виробництва, з фасадами з
алюмінієвими вставками; витяжка
кухонна «Ariston»; комплект вбудованої
кухонної техніки (духова шафа та плита)
фірми «Аміка» виробництва Польщі;
комп'ютер фірми «Бенк» з монітором 17
дюймів; телевізор «Sony Bravo» LCD; м'яка
шкіряна частина (диван - трійка, диван -
двійка та крісло) польського
виробництва, пральна машина «Wirpool»,
холодильник «Ariston», мікрохвильова піч;
ліжко двохспальне дерев'яне; матрац
українського виробництва; телевізор
«Грюндік», вартість якого складає 14100
(чотирнадцять тисяч сто) гривень та
виділити зазначене майно ОСОБА_2;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
компенсацію 1/2 частки даного майна в
розмірі 7050 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
понесені витрати по оплаті судового
збору в розмірі 3441 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
просить скасувати це рішення і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов і відмовити у
зустрічному позові, покликаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4
просить скасувати рішення в частині
задоволення первісного позову щодо
визнання за ОСОБА_2 права власності на
торговий павільйон НОМЕР_2 на території
МПП «Ринок» в м. Кузнецовську, в частині
відмови у стягненні з ОСОБА_2 на його
користь 72384 грн. безпідставно отриманих
коштів, постановити рішення, яким
стягнути ці кошти, виключити з
мотивувальної частини рішення всі
висновки щодо спільного зайняття
ОСОБА_2 разом з ним підприємницькою
діяльністю, в іншій частині залишити
рішення без змін. При цьому зазначив
про неповне з'ясування судом обставин
справи, невідповідність його висновків
цим обставинам та порушення норм
матеріального і процесуального права.

Апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню, а оскаржуване
рішення - скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення як первісного, так і
зустрічного позовів.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 21 січня 1989 року сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
рішенням Луцького міськрайонного суду
від 14 вересня 2010 року (а. с. 7-8). На даний
час неповнолітніх дітей у сторін немає.

Згідно із свідоцтвом про право
власності від 12 січня 2005 року, виданим
на підставі рішення виконкому Луцької
міської ради від 29 грудня 2004 року № 498,
ОСОБА_4 є власником приміщення АДРЕСА_4
(а. с. 9-10).

03 липня 2008 року між підприємцем ОСОБА_6
та ОСОБА_4 було укладено трудову угоду,
згідно з якою виконавець виконує
монтаж торгівельного павільйону із
свого матеріалу «під ключ», а замовник
приймає та оплачує роботу (а. с. 76).

Квитанцією до прибуткового касового
ордера № 10 від 03 липня 2008 року
стверджується, що ОСОБА_4 сплатив за
зборку конструкції торгівельного
павільйону 20000 грн. (а. с. 79).

З договорів на надання послуг та
використання торгового місця НОМЕР_2,
яке розташоване на території МПП
«Ринок» в м. Кузнецовську Рівненської
області, від 01 серпня 2008 року, від 04
січня 2011 року та від 01 квітня 2011 року,
які укладені між МПП «Ринок» та ОСОБА_4,
вбачається, що останньому надано на
території ринку торгове місце НОМЕР_2
для організації та проведення
торгівельної діяльності (а. с. 74-75, 77-78).

В період шлюбу сторони також придбали
автомобіль марки Chrysler, 2001 року випуску,
моделі Grand Voyager, державний номерний знак
НОМЕР_1. З свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу від 28 листопада
2008 року вбачається, що право власності
на даний автомобіль зареєстровано за
ОСОБА_2 (а. с. 13 ). Згідно з довідкою
суб'єкта оціночної діяльності від 23
вересня 2013 року середньоринкова
вартість цього автомобіля становить
70820 грн. (а. с. 16).

01 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
був укладений трудовий договір (а. с. 112).
ОСОБА_2, не будучи фізичною
особою-підприємцем, спільно з ОСОБА_4
здійснювала підприємницьку
діяльність.

З 12 липня 2011 року ОСОБА_2 зареєстрована
фізичною особою підприємцем, що
підтверджується випискою з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців серії ААБ №
888266 (а. с. 14).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 здійснює
підприємницьку діяльність в торговому
павільйоні НОМЕР_2, який розташований
на території МПП «Ринок» в м.
Кузнецовську Рівненської області.

Враховуючи наведені обставини,
інтереси сторін, встановлений порядок
користування спільним майном, суд
дійшов висновку про необхідність
визнання за ОСОБА_2 права власності на
торговий павільйон НОМЕР_2,
розташований на території МПП «Ринок»
в м. Кузнецовську Рівненської області,
визнання за ОСОБА_4 права власності на
автомобіль марки Chrysler, 2001 року випуску,
моделі Grand Voyager, державний номерний знак
НОМЕР_1, вартістю 70820,00 грн. та стягнення
з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 35410 грн.
грошової компенсації за 1/2 частку
вартості автомобіля.

Разом з тим, враховуючи вклад кожного з
подружжя та той факт, що приміщення
АДРЕСА_4 в м. Луцьку, придбане ОСОБА_4 та
частково за кошти його брата ОСОБА_7, що
підтверджується показаннями свідків
ОСОБА_7, ОСОБА_8, суд дійшов висновку, що
вимога ОСОБА_2 про визнання за нею права
власності на 1/2 частину даного
приміщення задоволенню не підлягає.

Крім того, за час спільного подружнього
життя сторони придбали квартиру
АДРЕСА_3. Як вбачається з договору
купівлі-продажу від 05 вересня 2002 року
власником квартири є ОСОБА_2 (а. с. 88).
Дана квартира належить сторонам на
праві спільної сумісної власності.
Тому суд вирішив визнати за ОСОБА_4
право власності на 1/2 частину цієї
квартири.

Також судом визнано спільною сумісною
власністю подружжя придбані ними меблі
та побутову техніку загальною вартістю
14100 грн. Це майно судом виділено ОСОБА_1
із стягненням з неї на користь ОСОБА_4 1/2
вказаної суми.

Однак такі висновки суду не в повній
мірі відповідають обставинам справи та
вищенаведеним нормам матеріального
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу (далі - ЦПК)
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу (далі
- СК) України передбачено, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один із них не мав з
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 69 цього Кодексу дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 цього
Кодексу майно, яке є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 22 постанови № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вартість
майна, що підлягає поділу, визначається
за погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
вартості на час розгляду справи.

З пояснень сторін та наданих ними
доказів встановлено, що за час шлюбу
подружжям придбано наступне майно:

1. Трикімнатна квартира по АДРЕСА_1 у м.
Луцьку (далі - квартира). За договором
купівлі-продажу від 05 вересня 2002 року
покупцем квартири є ОСОБА_2.(а. с. 88).
Сторони погодили вартість цього майна
в сумі 440000 грн.;

2. Приміщення АДРЕСА_4 в м. Луцьку (далі -
приміщення № НОМЕР_3). Дане приміщення
належить ОСОБА_4 згідно із свідоцтвом
про право власності від 12 січня 2005 року,
виданим на підставі рішення виконкому
Луцької міської ради № 498 від 29 грудня
2004 року (а. с. 9) та витягом про право
власності на нерухоме майно від 16
травня 2005 року (а. с. 10). За висновком
оцінювача ТзОВ «Волинське агентство
нерухомості» від 24 вересня 2013 року
вартість вказаного приміщення
становить 498000 грн., з чим сторони
погодилися.

3. Автомобіль марки Chrysler, 2001 року
випуску, моделі Grand Voyager, державний
номерний знак НОМЕР_1, власником якого
згідно із свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу є ОСОБА_2 (а. с. 13).
Згідно з довідкою суб'єкта оціночної
діяльності фізичної особи-підприємця
ОСОБА_9 від 23 вересня 2013 року
середньо-ринкова вартість цього
автомобіля (узгоджена сторонами)
становить 70820 грн. (а. с. 16).

4. Торговий павільйон НОМЕР_2 площею 17,0
кв. м., розташований на території малого
приватного підприємства «Ринок» по
вул. Енергетиків, 3 в м. Кузнецовську
Рівненської області (далі - торговий
павільйон НОМЕР_2). Згідно з довідкою
директора МПП «Ринок» від 11 листопада
2013 року власником цього павільйону є
ОСОБА_4 (а. с. 33), а його узгоджена
сторонами вартість, що визначена
висновком оцінювача ТзОВ «Волинське
агентство нерухомості» від 24 вересня
2013 року, становить 78400 грн. (а. с. 19).

5. Приміщення промислового магазину
АДРЕСА_5 в м. Луцьку (далі - магазин №
НОМЕР_4). Крім визнання сторонами факту
придбання цього приміщення в період
шлюбу, даний факт підтверджується
договором оренди торговельного місця
від 01 липня 2013 року, укладеним між
Волинською обласною спілкою споживчих
товариств (орендодавцем) та ОСОБА_4
(орендарем) (а. с. 80). Цим договором
орендодавець передав орендареві у
користування торговельне місце площею
10,24 кв. м. для розміщення об'єкту
торгівлі (малої архітектурної форми) за
№ НОМЕР_4, що не є власністю
орендодавця. Узгоджена сторонами
вартість цього приміщення, що
визначена висновком оцінювача ТзОВ
«Волинське агентство нерухомості» від
24 вересня 2013 року, становить 79500 грн.

6. Меблі та побутова техніка, а саме -
кухонний гарнітур МДФ польського
виробництва, з фасадами з алюмінієвими
вставками вартістю 3000 грн.; витяжку
кухонна «Ariston» - 500 грн.; комплект
вбудованої кухонної техніки (духова
шафа та плита) фірми «Аміка»
виробництва Польщі - 2000 грн.; комп'ютер
фірми «Бенк» з монітором 17 дюймів - 600
грн.; телевізор «Sony Bravo» LCD - 1500 грн.; м'яку
шкіряну частину (диван - трійка, диван -
двійка та крісло) польського
виробництва - 3000 грн.; пральну машину
«Wirpool» - 300 грн.; холодильник «Ariston» - 1300
грн.; ліжко двоспальне дерев'яне - 400
грн.; матрац українського виробництва -
1300 грн.; телевізор «Грюндік» - 200 грн.
загальною вартістю 14100 грн. Факт
придбання цього майна в шлюбі
підтверджений обома сторонами і ними
узгоджена його вартість.

За змістом первісної позовної заяви
ОСОБА_2 просила виділити автомобіль
марки Chrysler відповідачу і стягнути з
нього на її користь половину його
вартості в сумі 35410 грн. В свою чергу
ОСОБА_4 у заяві, в якій він остаточно
сформулював свої позовні вимоги (а. с.
125-126), просив поділити вказаний
автомобіль таким же чином. Тому,
враховуючи бажання обох сторін,
колегія суддів вважає, що автомобіль
слід виділити відповідачу і стягнути з
нього на користь позивача половину
його вартості.

Також сторони дійшли згоди щодо поділу
між ними меблів та побутової техніки.
За цією згодою у власність позивача
виділяється холодильник «Ariston»
вартістю 1300 грн., комплект вбудованої
кухонної техніки (духова шафа та плита)
фірми «Аміка» виробництва Польщі - 2000
грн., витяжка кухонна «Ariston» - 500 грн.,
матрац українського виробництва - 1300
грн., ліжко двоспальне дерев'яне - 400
грн., телевізор «Sony Bravo» LCD - 1500 грн.,
всього на суму 7000 грн. Решта цього мана,
а саме - кухонний гарнітур МДФ
польського виробництва, з фасадами з
алюмінієвими вставками вартістю 3000
грн., комп'ютер фірми «Бенк» з монітором
17 дюймів - 600 грн., м'яку шкіряну частину
(диван - трійка, диван - двійка та крісло)
польського виробництва - 3000 грн.,
пральну машину «Wirpool» - 300 грн.,
телевізор «Грюндік» - 200 грн. загальною
вартістю 7100 грн. виділяється у
власність відповідача.

Сторони не узгодили між собою поділ
придбаних ними у шлюбі об'єктів
торгівлі малої архітектурної форми -
торгового павільйону НОМЕР_2 та
магазину № НОМЕР_4. Тому, враховуючи
приблизно рівну вартість цих об'єктів,
а також інтереси обох сторін та
обставини справи, за якими в даний час
ОСОБА_2 використовує торговий
павільйон НОМЕР_2, а ОСОБА_4 - магазин №
НОМЕР_4 для здійснення своєї
підприємницької діяльності, колегія
суддів вважає за необхідне виділити ці
об'єкти сторонам відповідно до порядку
їх використання, який склався.

Також сторони не дійшли згоди щодо
поділу між ними об'єктів нерухомого
майна - квартири та приміщення №
НОМЕР_3.

При вирішенні питання про поділ цього
майна апеляційний суд виходить з
наступного.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
за умови попереднього внесення другим
із подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 25 постанови № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», у разі коли неподільні речі
не можуть бути реально поділені між
подружжям відповідно до їх часток, суд
визнає ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального поділу і
залишає майно у їх спільній частковій
власності.

Оскільки жодна із сторін не погодилася
на присудження їй грошової компенсації
замість її частки у праві власності на
вищевказані об'єкти нерухомого майна і
не внесла на депозит суду відповідну
грошову суму, враховуючи соціальну
значимість для кожної із сторін даних
об'єктів та їх суттєву вартість,
колегія суддів приходить до висновку
про визнання за обома сторонами права
власності на зазначене майно в рівних
ідеальних частках з виділенням кожному
у власність по 1/2 частині вказаних
об'єктів нерухомості.

Таким чином, у власність позивачу
ОСОБА_2 виділяється наступне майно:
меблі та побутова техніка вартістю 7000
грн., торговий павільйон НОМЕР_2
вартістю 78400 грн., 1/2 частина квартири
вартістю 220000 грн. (440000 : 2), 1/2 частина
приміщення № НОМЕР_3 вартістю 249000 грн.
(498000 : 2). Також на її користь з
відповідача стягується грошова
компенсація половини вартості
автомобіля в сумі 35410 грн. Отже загальна
вартість майна, що виділяється
позивачу, з врахуванням грошової
компенсації, становить 589810 грн. (7000 + 78400
+ 220000 + 249000 + 35410).

У власність відповідачу ОСОБА_4
виділяється таке майно: меблі та
побутова техніка вартістю 7100 грн.,
магазин № НОМЕР_4 вартістю 79500 грн., 1/2
частина квартири вартістю 220000 грн. (440000
: 2), 1/2 частина приміщення № НОМЕР_3
вартістю 249000 грн. (498000 : 2), автомобіль
марки Chrysler вартістю 70820 грн. При цьому з
нього на користь позивача стягується
грошова компенсація половини вартості
автомобіля в сумі 35410 грн. Отже загальна
вартість майна, що виділяється
відповідачу, за відрахуванням грошової
компенсації, становить 591010 грн. (7100 + 79500
+ 220000 + 249000 + 70820 - 35410).

Різниця вартості майна, виділеного
сторонам, складає 1200 грн. (591010 - 589810).
Тому з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
підлягає стягненню половина цієї суми,
тобто 600 грн., як доплата за різницю у
вартості поділеного майна.

Доводи відповідача ОСОБА_4 про те, що
приміщення № НОМЕР_3 придбане ним за
особисті кошти, позичені йому братом
ОСОБА_7, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного
кодексу (далі - СК) України вважається,
що кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Це означає, що набуття майна за час
шлюбу створює презумпцію виникнення
права спільної сумісної власності, що
звільняє кожного з подружжя від
обов'язку доводити право спільної
сумісної власності на майно, набуте у
шлюбі, оскільки за законом воно
вважається таким, що належить подружжю.

Будь-хто з подружжя може довести, що
майно було придбане ним до шлюбу або
під час шлюбу, але за його особисті
кошти, і таким чином спростувати цю
презумпцію.

Крім того, Відповідно до ст. ст. 10, 60
Цивільного процесуального кодексу
(далі - ЦПК) України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Всупереч наведеним правовим нормам
ОСОБА_4 не довів належними і
допустимими доказами факт придбання
ним майна за особисті кошти. Будь-яких
письмових документів на підтвердження
факту укладення ним із братом договору
позики та наявності у нього боргових
зобов'язань на час розірвання шлюбу він
не надав. Показання з цього приводу в
суді першої інстанції свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_8 не є належними доказами,
оскільки відповідно до ст. 1047
Цивільного кодексу (далі - ЦК) України
договір позики укладається у письмовій
формі. Крім того, вказані свідки є
родичами відповідача. Тому за
відсутності інших доказів ці показання
не можуть слугувати беззаперечним
доказом придбання ОСОБА_4 приміщення №
НОМЕР_3 за особисті кошти. Позивач
ОСОБА_2 пояснила, що частину коштів на
придбання даного приміщення їх сім'я
дійсно позичила у брата відповідача,
однак під час шлюбу цей борг був
повністю погашений за рахунок спільних
коштів подружжя. Цих пояснень
відповідач не спростував. Отже вказане
нерухоме майно є спільною сумісною
власністю подружжя.

Також безпідставними є доводи ОСОБА_4
про те, що приміщення № НОМЕР_3,
торговий павільйон НОМЕР_2 та магазин №
НОМЕР_4 не підлягають поділу і є його
особистою власністю, оскільки придбані
і використовувалися ним як підприємцем
для зайняття підприємницькою
діяльністю.

На підтвердження цих доводів
представник відповідача послалася на
п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», згідно з
яким відповідно до положень статей 57, 61
СК, статті 52 ЦК майно приватного
підприємства чи фізичної особи -
підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Однак ОСОБА_4 не надав суду
правовстановлюючих документів на
вищевказані приміщення, які
підтверджували б, що вони належать йому
на праві власності як підприємцю.
Натомість згідно із вищезгаданими
свідоцтвом про право власності на
приміщення № НОМЕР_3 та витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно приватним власником цього
приміщення є ОСОБА_4 як громадянин, а не
як суб'єкт підприємницької діяльності
(а. с. 9-10). Що стосується двох інших
приміщень - об'єктів малої
архітектурної форми, - то право
власності на них сторін у справі
підтверджується вищенаведеними
доказами, які також не свідчать, що ці
приміщення є майном підприємця. При
цьому одне із вказаних приміщень -
торговий павільйон НОМЕР_2 - на даний
час використовує у своїй
підприємницькій діяльності ОСОБА_2, що
визнано обома сторонами.

У постанові Верховного Суду України
від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13,
на яку посилається сторона
відповідача, дійсно висловлена правова
позиція, згідно з якою майно фізичної
особи, яке придбане та
використовується в його
підприємницькій діяльності з метою
одержання прибутку, слід розглядати як
його особисту приватну власність
відповідно до ст. 57 СК України, а не як
об'єкт спільної сумісної власності
подружжя, який підпадає під
регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Обґрунтовуючи свої заперечення на
вимоги позивача про поділ вищевказаних
приміщень, відповідач вирвав зазначену
правову позицію з контексту всієї
постанови Верховного Суду України, за
змістом якої дана правова позиція
стосується нерухомого майна,
придбаного фізичною
особою-підприємцем для здійснення
підприємницької діяльності не за
спільні кошти подружжя (а. с. 67-70).

Така позиція узгоджується з
положеннями ст. 57 СК України, якою не
передбачена можливість визнання
особистою приватною власністю одного з
подружжя майна, придбаного за їх
спільні кошти для здійснення
підприємницької діяльності когось із
них, а також ч. 2 ст. 52 ЦК України, згідно
з якою фізична особа - підприємець, яка
перебуває у шлюбі, відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном і часткою у праві спільної
сумісної власності подружжя, яка
належатиме їй при поділі цього майна.

Не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_4
про стягнення з ОСОБА_2 72384 грн.
безпідставно отриманих коштів. Дану
вимогу ОСОБА_4 обґрунтував тим, що
вказані кошти ОСОБА_2 отримала від
нього частинами, починаючи з жовтня 2010
року по серпень 2011 року, як компенсацію
1/2 частини вартості автомобіля марки
Chrysler, підтвердженням чому є її підписи
в його книгах ведення бухгалтерії (а. с.
47-64). Однак наведені обставини не можуть
бути належними і допустимими доказами
вимог позивача за зустрічним позовом,
оскільки в книгах не зазначено, для
якої мети відповідачем отримувалися
кошти, а розписок, які підтверджували б
їх цільове призначення ОСОБА_4 суду не
надав. ОСОБА_2 пояснила, що у вказаний
період вона з колишнім чоловіком
продовжувала вести спільну
підприємницьку діяльність і кошти, за
які вона розписувалася в книгах
ведення бухгалтерії, надавалися їй
ОСОБА_4 для придбання товару в рамках
вказаної діяльності і
використовувалися нею за призначенням.
Ці пояснення підтверджуються
показаннями в суді першої інстанції
свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14 і не спростовані ОСОБА_4

У зв'язку з допущеними судом першої
інстанції вищенаведеними порушеннями
норм матеріального і процесуального
права та невідповідністю його
висновків обставинам справи,
оскаржуване рішення слід скасувати і
ухвалити нове рішення про часткове
задоволення обох позовів у
відповідності зі ст. 309 ЦПК України.

Оскільки сторонами в рівній мірі
понесені судові витрати на оплату
судового збору і суд дійшов висновку
про поділ мана в рівних частинах, то за
правилами ст. 88 ЦПК України вказані
витрати залишаються за сторонами.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_2 та
відповідача ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 03 квітня 2014 року в даній справі
скасувати і ухвалити нове рішення.

Первісний та зустрічний позови
задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна
подружжя визнати право власності за
ОСОБА_2 на наступне майно: 1. Холодильник
«Ariston» вартістю 1300 грн., комплект
вбудованої кухонної техніки (духова
шафа та плита) фірми «Аміка»
виробництва Польщі - 2000 грн., витяжка
кухонна «Ariston» - 500 грн., матрац
українського виробництва - 1300 грн.,
ліжко двоспальне дерев'яне - 400 грн.,
телевізор «Sony Bravo» LCD - 1500 грн., всього на
суму 7000 (сім тисяч) грн.; 2. Торговий
павільйон НОМЕР_2 площею 17,0 кв. м.,
розташований на території малого
приватного підприємства «Ринок» по
вул. Енергетиків, 3 в м. Кузнецовську
Рівненської області, вартістю 78400
(сімдесят вісім тисяч чотириста) грн.; 3.
1/2 частину трикімнатної квартири по
АДРЕСА_1 у м. Луцьку вартістю 220000 (двісті
двадцять тисяч) грн.; 4. 1/2 частину
приміщення АДРЕСА_4 в м. Луцьку вартістю
249000 (двісті сорок дев'ять тисяч) грн., а
всього на суму 554400 (п'ятсот п'ятдесят
чотири тисячі чотириста) грн.

В порядку поділу спільного майна
подружжя визнати право власності за
ОСОБА_4 на наступне майно: 1. Кухонний
гарнітур МДФ польського виробництва, з
фасадами з алюмінієвими вставками
вартістю 3000 грн., комп'ютер фірми «Бенк»
з монітором 17 дюймів - 600 грн., м'яку
шкіряну частину (диван - трійка, диван -
двійка та крісло) польського
виробництва - 3000 грн., пральну машину
«Wirpool» - 300 грн., телевізор «Грюндік» - 200
грн., всього на суму 7100 (сім тисяч сто)
грн.; 2. Автомобіль марки Chrysler, 2001 року
випуску, моделі Grand Voyager, державний
номерний знак НОМЕР_1 вартістю 70820
(сімдесят тисяч вісімсот двадцять) грн.;
3. Приміщення промислового магазину
АДРЕСА_5 в м. Луцьку вартістю 79500
(сімдесят дев'ять тисяч п'ятсот) грн.; 4.
1/2 частину трикімнатної квартири по
АДРЕСА_1 у м. Луцьку вартістю 220000 (двісті
двадцять тисяч) грн.; 5. 1/2 частину
приміщення АДРЕСА_4 в м. Луцьку вартістю
249000 (двісті сорок дев'ять тисяч) грн., а
всього на суму 626420 (шістсот двадцять
шість тисяч чотириста двадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
половину вартості автомобіля марки
Chrysler, 2001 року випуску, моделі Grand Voyager,
державний номерний знак НОМЕР_1 в сумі
35410 (тридцять п'ять тисяч чотириста
десять) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
доплату за різницю у вартості
поділеного майна в сумі 600 (шістсот) грн.

В решті позовів відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: