Справа № 346/7565/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1544/2014
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського
В.М., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю: представника
ОСОБА_2- ОСОБА_3,

ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_5, третя особа без самостійних
вимог - служба у справах дітей
Коломийської РДА про розірвання шлюбу
та визначення місця проживання дітей,
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Коломийського міськрайонного
суду від 27 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду від 27 травня 2014 року задоволено
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розірвання
шлюбу.

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 21.06.2003 року, актовий запис №194 у
відділі державної реєстрації актів
цивільного стану по місту Коломиї
реєстраційної служби Коломийського
міськрайонного управління юстиції в
Івано-Франківській області - розірвано.

Неповнолітніх дітей ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2
залишено проживати разом з матір'ю
ОСОБА_2.

Після розірвання шлюбу позивачу
залишено прізвище «ОСОБА_2».

На рішення суду ОСОБА_5 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
розгляду справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.

Зазначає, що позивач не надала належних
доказів, а суд в достатній мірі не
переконався, що збереження шлюбу між
сторонами є неможливим; не встановлено
цього було і в судовому засіданні, а
тимчасові розлади в сім'ї викликані
випадковими причинами, не можуть бути
достатньою підставою для розірвання
шлюбу між подружжям.

В частині визначення місця проживання
дітей з матір'ю, ОСОБА_2 вказує на те, що
з часу народження діти проживають з ним
та його батьками в с. Годи-Добровідка
Коломийського району. Переїзд їх в
інший населений пункт - за місцем
проживання матері, суперечитиме їх
інтересам та спричинятиме дискомфорт,
що приведе до появи в них емоційних
розладів. Апелянт також вважає, що ні
суд першої інстанції, ні орган опіки і
піклування не врахували думку самих
дітей з приводу визначення їх місця
проживання.

З цих підстав рішення суду першої
інстанції апелянт просив скасувати, та
ухвалити нове яким визначити місце
проживання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з
батьком - ОСОБА_5

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги
підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник доводи
апеляційної скарги не визнали. Рішення
суду вважають законним та
обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, доводи представників сторін,
дослідивши письмові матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 110, ст. 112 СК
України позов про розірвання шлюбу
може бути пред'явлений одним із
подружжя. При розірванні шлюбу суд
з'ясовує фактичні взаємини подружжя,
дійсні причини позову, бере до уваги
наявність малолітньої дитини, дитини
інваліда та інші обставини життя
подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 21.06.2003 року. У
шлюбі у них народилося двоє дітей: син
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2 На даний час обоє дітей є
малолітніми.

Судом встановлено, що через
непорозуміння та конфлікти сторони
тривалий час не проживають разом
однією сім'єю, спільного господарства
не ведуть, подружніх відносин на даний
час не підтримують. Зазначених
обставин сам відповідач в суді першої
інстанції не заперечував.

Примирення сторін протягом строку, що
надавався сторонам судом за
клопотанням ОСОБА_2, не відбулося.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб
ґрунтується на вільній згоді жінки та
чоловіка. Примушування жінки та
чоловіка до шлюбу не допускається.
Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України
передбачено, що кожен з подружжя має
право припинити шлюбні відносини.

Ураховуючи особливий характер
сімейних відносин та їх об'єктивну
недоступність для оточуючих,
можливість покладення судом в рішенні
обов'язку збереження сім'ї на одного з
подружжя при наявності на це його
категоричного заперечення, суперечило
б інтересам одного із подружжя, та
призвело б до порушення одного із
принципів побудови сімейних та шлюбних
відносин, зокрема принципу вільної
згоди та добровільності їх існування.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції повно та всебічно з'ясовував
фактичні взаємини подружжя, а тому
прийшов до обгрунтованого висновку,
про те, що шлюб між сторонами існує
формально і його збереження є
неможливим. Доводи ОСОБА_2 в частині
відсутності підстав для розірвання
шлюбу не узгоджуються з позицією
позивача щодо неможливості подальшого
збереження сімейних відносин, а тому не
приймаються судом до уваги.

Що стосується посилання апелянта в
частині визначення судом місця
проживання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з
матір'ю ОСОБА_2, то слід зазначити
наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 161 СК, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не
можуть передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини.

У Декларації прав дитини, прийнятій
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина
для повного і гармонійного розвитку її
особистості потребує любові і
розуміння. Вона має, коли це можливо,
рости під опікою і відповідальністю
своїх батьків і в усякому випадку в
атмосфері любові і моральної та
матеріальної забезпеченості;
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли є виняткові обставини,
бути розлучена зі своєю матір'ю.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема акту обстеження
матеріально-побутових умов, акту
соціального інспектування, довідки про
місце роботи та розмір заробітної
плати, позитивних характеристик на
ОСОБА_2, довідок з психоневрологічного
та наркологічного кабінетів, довідки
директора школи, де навчається син,
обставин, які б вказували на
неможливість залишити проживати
неповнолітніх дітей сторін з матір'ю
ОСОБА_2 не вбачається. Служба у справах
дітей Коломийської РДА також вважає за
доцільне залишити проживати
малолітніх дітей сторін з матір'ю -
ОСОБА_2, що підтверджується відповідним
висновком від 23.05.2014 року.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції обґрунтовано прийшов до
висновку про визначення місця
проживання неповнолітніх дітей разом
із матір'ю.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення судом першої
інстанції постановлено з додержанням
вимог матеріального і процесуального
права, тому підстав для його скасування
з мотивів, наведених у скарзі, не
вбачається .

Керуючись ст.ст.218,307, 308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Івано-Франківської області,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного
суду від 27 травня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає чинності з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
О.Є. Меленко

Судді:
В.М. Васильковський

В.А. Девляшевський