Справа №489/870/14-ц 20.05.2014 20.05.2014 20.05.2014
Провадження №22-ц/784/1614/14 Суддя по
1 інстанції - Тихонова Н.С.
Доповідач апеляційного суду - Шолох
Рішення

Іменем України

20 травня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання
- Яценко Л.В.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2 та її
представника - ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4
- ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 23 квітня 2014 року у
справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного
сумісного майна подружжя,

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася з
позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного
сумісного майна подружжя.

Позивачка вказувала, що з осені 1997 року
проживала однією сім'єю з відповідачем
без реєстрації шлюбу, а з 4 лютого 2000
року вони перебувають у
зареєстрованому шлюбі та мають двох
неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які після припинення
шлюбних відносин у 2013 року залишилися
проживати з нею.

Обґрунтовуючи позов позивачка
зазначала, що в період спільного
проживання однією сім'єю вони придбали
нерухоме майно, яке зареєстроване за
відповідачем, а саме:

- трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за
договором купівлі-продажу від 1
листопада 1999 року, в якій вони всі
зареєстровані та проживають;

- житловий будинок АДРЕСА_2 за
договором купівлі-продажу від 30
вересня 2005 року.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 70,74 СК
України та на те, що вказане майно є
спільним сумісним майном подружжя,
позивачка просила визнати право
власності на це майно в рівних частках
за нею та відповідачем.

Визнаючи позовні вимоги частково,
представник відповідача посилався на
те, що спірна квартира не відноситься
до спільного сумісного майна подружжя,
а є особистою власністю відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 23 квітня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за
позивачкою право власності на ? частку
житлового будинку АДРЕСА_2. Відмовлено
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
про визнання права власності на ?
частку квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з
відповідача на користь позивачки 843,60
грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на незаконність та
необгрунтованість рішення суду
просила його скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення її
позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які брали участь у справі,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення районного
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
виходив з того, що спірна квартира
придбана відповідачем до реєстрації
шлюбу з позивачкою, тому не є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Між тим, з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів не
погоджується, оскільки суд неповно
з'ясував обставини справи, які мають
суттєве значення для вирішення спору.

Як вбачається із матеріалів справи,
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 4 лютого 2000 року по 24 березня 2014
року. До реєстрації шлюбу проживали
однією сім'єю з осені 1997 року.

Від спільного проживання подружжя має
двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які після припинення
шлюбних відносин проживають з
позивачкою. На утримання дітей в
судовому порядку стягнуто аліменти з
відповідача на користь позивачки у
розмірі 1000 грн. щомісячно,
починаючи з 12 серпня 2013 року.

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі
сторони купили житловий будинок
АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу
від 30 вересня 2005 року, право власності
на який зареєстроване за відповідачем.

Зазначений житловий будинок суд першої
інстанції обґрунтовано визнав
спільним сумісним майном подружжя та
визнав за кожним із них право
власності на цей об'єкт нерухомості по
1/2 частці, керуючись вимогами ст. ст. 60,
70 СК України, чинного на час
виникнення спірних правовідносин.

Зазначені обставини та висновки суду
щодо цього об'єкта нерухомості сторони
не оспорюють.

Із матеріалів справи також вбачається,
що в період спільного проживання
однією сім'єю, але не перебуваючи у
зареєстрованому шлюбі, відповідач
придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1
на підставі договору купівлі-продажу,
укладеного з продавцем ОСОБА_7 та
посвідченого 1 листопада 1999 року
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу
Миколаївської області ОСОБА_8 (а.с. 63). В
зазначеній квартирі сторони та їх
діти зареєстровані та проживають з 13
квітня 2000 року (а.с. 7).

Зі змісту договору купівлі-продажу
вбачається, що квартира придбана за
29 005 грн., із яких 10 555 грн.
покупець сплатив при підписанні
договору, а залишок в розмірі 19 250 грн.
покупець зобов'язався сплатити до 1
листопада 2000 року.

Згідно нотаріально посвідченої заяви
продавця квартири ОСОБА_7, яка видана
ним 18 серпня 2000 року, він не має
матеріальних претензій до покупця
щодо сплати коштів в сумі 19 250 грн., які
мали бути сплачені у строк до 1
листопада 2000 року (а.с. 116).

Отже, зазначене свідчить про те, що
договір купівлі-продажу вчинено з
розтроченням платежу, із яких 10 555 грн.
сплачено відповідачем за рахунок його
особистих коштів (оскільки іншого не
доведено), а залишок - 19 250 грн. сплачено
18 серпня 2000 року, тобто в
період перебування сторін у
зареєстрованому шлюбі. Зазначене дає
підстави вважати, що кошти, передані
продавцю за квартиру в сумі 19 250 грн. є
спільним майном подружжя. Тому спірну
квартиру слід вважати придбаною у
тому числі й за участі позивачки, за
рахунок спільних коштів подружжя.

Іншого сторонами не доведено.

За такого, частка позивачки у праві
власності на квартиру становитиме
1/3, виходячи із такого
розрахунку: 19 250 грн. : 2 = 9 625 грн., що
становить 32, 28 % або 1/3 частки від
загальної суми вартості придбаної
квартири.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій
частині, позивачка посилалась на
вимоги ст. 74 СК України та
вважала, що квартира є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі, і
на нього поширюються положення глави 8
СК України щодо права спільної
сумісної власності подружжя. Крім
того, зазначала, що квартира придбана
також і за кошти її батьків.

Однак, на правовідносини, що виникли
між сторонами на час придбання
квартири, тобто до 1 січня 2004 року
неможливо застосувати правила ст. 74 СК
України, оскільки правило цієї
статті діє лише з 1 січня 2004 року,
тобто з дня набрання чинності новим СК
України.

До правовідносин, які виникли між
сторонами з 4 лютого 2000 року (дата
реєстрації шлюбу) та існували до 1
січня 2004 року, підлягають застосуванню
положення ст. 22 КпШС України.

Відповідно до вимог ст. 22 КпШС
України майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними (ч. 1 ст. 28 КпШС
України).

За змістом ч. 1 ст. 24 КпШС України майно,
яке належало кожному з подружжя до
одруження є власністю кожного із них.

Разом з тим, на правовідносини, які
виникли в період з 1997 року по 4 лютого
2000 року розповсюджуються положення
ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність»,
який був чинний на час виникнення
спірних правовідносин та діяв до 20
червня 2007 року,
відповідно до якого, майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Однак, відповідно до вимог ч. 1 ст. 17
Закону України «Про власність»,
позивачка не надала належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що кошти в сумі 10 555 грн.,
сплачені відповідачем за квартиру в
момент вчинення правочину, є спільною
сумісною власністю членів сім'ї.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 10, частин 1,4 ст.
60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доводи позивачки в апеляційній скарзі
про те, що суд безпідставно не врахував
вимоги ч. 3 ст. 70 СК України стосовно
того, що за рішенням суду її частка у
майні може бути збільшена, так як з
нею проживають неповнолітні діти, є
безпідставними, оскільки зазначені
обставини не були предметом її
позовних вимог.

В зв'язку з викладеним та враховуючи
зміст резолютивної частини рішення
суду першої інстанції, оскаржуване
рішення підлягає скасуванню на
підставі п. 1 ч. 1 ст. 309
ЦПК України, в частині вирішення
позовних вимог ОСОБА_2 щодо права
власності на квартиру, з ухваленням в
цій частині нового рішення про
часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 23 квітня 2014 року
скасувати в частині вирішення
позовних вимог ОСОБА_2 про відмову у
визнанні права власності на частку в
квартирі АДРЕСА_1 та ухвалити в цій
частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
1/3 частку квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4
право власності на 2/3 частки цієї ж
квартири.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 283,47 грн. судового
збору, понесеного нею за подачу
апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: