Справа № 203/1619/14-ц
Провадження № 2/0203/804/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2014 року Кіровський районний суд
міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Католікяна М.О.,

при секретарі Науменко
А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровськ
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Приватного вищого учбового закладу
"Дніпропетровський університет імені
Альфреда Нобеля", третя особа - ОСОБА_3,
про визнання наказу незаконним та
необґрунтованим, стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди, зміну формулювання причини
звільнення,

у с т а н о в и в:

12 березня 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до Приватного вищого
учбового закладу "Дніпропетровський
університет ім. Альфреда Нобеля" про
визнання наказу незаконним та
необґрунтованим, стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди. Свої позовні вимоги позивач
обґрунтував тим, що працював у
відповідача на посаді старшого
наукового співробітника
науково-дослідного інституту розвитку
економіки та суспільства. 15.12.2013 р.
позивача було ознайомлено з наказом
ректора про ліквідацію структурного
підрозділу, у якому він працював, та
скорочення його посади. Після цього
позивач не з'являвся на роботу,
оскільки був позбавлений робочого
місця та заробітної плати. 17.02.2014 р.
позивача було ознайомлено з наказом
ректора про його звільнення за прогули
без поважних причин. Вказаний наказ
позивач вважає незаконним, оскільки
позивач фактично був позбавлений
робочого місця, а сам наказ не містить
зазначення періоду прогулів. Викладені
обставини стали причиною звернення
позивача до суду з позовом про визнання
наказу про звільнення незаконним та
необґрунтованим, стягнення з
відповідача середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди (а.с.а.с.
1, 2).

03 квітня 2014 року суд своєю ухвалою
залучив до участі у справі в якості
третьої особи ОСОБА_3

05 травня 2014 року позивач доповнив
заявлений позов новою вимогою про
зміну формулювання причини його
звільнення на звільнення у зв'язку із
скороченням штату (а.с. 62).

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги у повному обсязі, а
представник відповідача - заперечувала
проти їх задоволення.

Третя особа до суду не з'явилася, була
повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку
про те, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працював
у відповідача на посаді старшого
наукового співробітника
науково-дослідного інституту розвитку
економіки та суспільства.

23 серпня 2013 року відповідачем було
видано наказ № 172-А, за яким було
вирішено від 02.09.2013 р. перемістити
науково-дослідну лабораторію
науково-дослідного інституту розвитку
економіки та суспільства з аудиторії №
2306 до кімнати № 22 корпусу № 3 (С).
Позивач відмовився від ознайомлення з
цим наказом, що підтверджується
відповідним актом про відмову від
ознайомлення (а.с.а.с. 18, 57).

20 грудня 2013 року наказом відповідача №
272-А було вирішено скоротити від 28.02.2014
р. штат на 9 одиниць (у тому числі,
посаду, яку займав позивач) (а.с. 21).

У період від 23.12.2013 р. по 17.02.2014 р. позивач
не з'являвся на роботу, про що свідчать
відповідні акти про відсутність на
роботі, табелі обліку робочого часу та
визнавальні пояснення останнього
(а.с.а.с. 24 - 41).

17 лютого 2014 року відповідачем було
видано наказ № 30-К про звільнення
позивача за прогули без поважних
причин на підставі пункту 4 статті 40
Кодексу законів про працю України (далі
- КЗпП) (а.с. 42).

Позовна заява ОСОБА_1 базується на двох
доводах:

- позивач фактично був позбавлений
робочого місця без надання іншого
робочого місця;

- наказ від 17.02.2014 р. № 30-К не містить
зазначення періоду прогулів, що
свідчить про його необґрунтованість.

На думку суду, приведені доводи є
необґрунтованими з наступних підстав.

Так, суд критично ставиться про
ненадання позивачеві іншого робочого
місця, оскільки згідно з наказом № 172-А
науково-дослідну лабораторію
науково-дослідного інституту розвитку
економіки та суспільства з аудиторії №
2306 було переміщено до кімнати № 22
корпусу № 3 (С). При цьому позивача було
ознайомлено з цим наказом, але він
відмовився від його підписання, що
підтверджується відповідним актом,
складеним завідувачем загальним
відділом, інспектором з контролю за
виконанням доручень, начальником
відділу кадрів (а.с.а.с. 18, 57).

Така зміна місця роботи до того ж
не може кваліфікуватись як переведення
на іншу роботу, у розумінні частини 2
статті 32 КЗпП, оскільки не вважається
переведенням на іншу роботу і не
потребує згоди працівника переміщення
його на тому ж підприємстві, в установі,
організації на інше робоче місце, в
інший структурний підрозділ у тій же
місцевості, доручення роботи на іншому
механізмі або агрегаті у межах
спеціальності, кваліфікації чи посади,
обумовленої трудовим договором.

Що стосується доводу позивача про
несплату йому за період відсутності
заробітної плати, то він є
безпідставним, оскільки факти
добровільної, самостійної,
систематичної неявки на роботу
доведені відповідними актами, табелями
обліку робочого часу та визнавальними
поясненнями позивача.

Твердження позивача про
необґрунтованість наказу про
звільнення також є хибними, оскільки у
цьому наказі відповідач як на підставу
звільнення прямо послався на
попередньо складені акти про
відсутність позивача на роботі (а.с. 42).

Відтак, розглянувши позов у межах
заявлених вимог та викладених
позивачем доводів, суд не знайшов
підстав для задоволення заявленого у
справі позову, а звільнення позивача
було проведено з дотриманням приписів
пункту 4 статті 40, статей 147, 265 КЗпП.

У порядку статті 88 Цивільного
процесуального кодексу України судові
витрати необхідно віднести на рахунок
держави.

Керуючись статтями 4 - 11, 15, 18, 57 - 60, 79, 88,
208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 у позові до Приватного вищого
учбового закладу "Дніпропетровський
університет імені Альфреда Нобеля",
третя особа - ОСОБА_3, про визнання
наказу незаконним та необґрунтованим,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди, зміну
формулювання причини звільнення
відмовити.

Рішення набирає законної сили у
порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК
України, і може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Кіровський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його постановлення. У разі якщо
рішення було постановлено за
відсутності особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 03 липня
2014 року.

Суддя
М.О. Католікян