Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц/778/3267/14
Головуючий у 1 інстанції: Піх Ю.Р.
Суддя-доповідач: Кухар С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 року

місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого, судді:Онищенко
Е.Ауддів:Ломейко В.О. Кухаря С.В.при
секретаріХомяк К.В.розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Комунарського
районного суду м.Запоріжжя від 27 травня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_5, третя особа відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Комунарського РВ ГУМВС
України в Запорізькій області про
усунення перешкод у користуванні та
розпорядженні власністю шляхом
виселення та визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом в якому зазначив, що
відповідно до договору дарування
частини житлового будинку від 16.06.1999
року, посвідченим приватним нотаріусом
ОСОБА_7, позивачу на праві приватної
власності належить 6/15 частини
житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.
Після придбання частини житлового
будинку, за згодою позивача було у
будинку зареєстровано його брата
ОСОБА_5. На теперішній час у позивача
виникла необхідність продати належну
позивачу частку житлового будинку, але
відповідач добровільно зніматися з
реєстрації та виселятись
відмовляється. Незважаючи, що будинок
належить позивачу на праві власності,
ОСОБА_5, перешкоджає позивачу
розпоряджатися своїм майном на власний
розсуд. Крім того відповідач постійно
руйнує та псує належне позивачу майно,
не надає позивачу можливості вільно
пройти до будинку з метою огляду
будинку.

Позивач вважає дії відповідача
протизаконними, та такими що порушують
його гарантовані Конституцією України
законні права та з підстав ст. 157, ч. 1 ст.
116 ЖК України, ст.ст. 386, 391 ЦК України
просив суд задовольнити його вимоги.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 27 травня 2014 року позов
задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_6,
1965 року народження у користуванні та
розпорядженні власністю, а саме
частиною житлового будинку АДРЕСА_1,
шляхом виселення ОСОБА_5, 1969 року
народження. Визнано ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, як особу, що

втратила право користування житловим
будинком АДРЕСА_1, що є підставою для
скасування державної реєстрації
зазначеної особи за вказаною

адресою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове яким відмовити в
задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, послався на те, що відповідач є
братом позивача та повинен бути
виселений як такий, що не має права
власності на спірний будинок, а
проживаючи у ньому створює перешкоди
позивачеві для реалізації його права
власності на житло.

Однак з таким висновком суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів.

Так, як встановлено судом, відповідно
до договору дарування частини
житлового будинку від 16.06.1999 року,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_7, позивачу ОСОБА_6 на праві
приватної власності належить 6/15 частин
житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 4).

ОСОБА_6 зареєстрував вказане право
власності 16.06.1999 року в ЗМБТІ (а.с. 4
зворот).

Після придбання частини житлового
будинку, за згодою позивача у будинку
було зареєстровано його брата ОСОБА_5.
На цю згоду послався позивач у позові і
цей факт сторонами не оспорюється.

На теперішній час у позивача виникла
необхідність продати належну позивачу
частку житлового будинку, але
відповідач добровільно зніматися з
реєстрації та виселятись
відмовляється.

Натомість, суд першої інстанції,
задовольняючи позов про виселення
відповідача, не врахував, що відповідач
у порядку, встановленому законом набув
право користуватися займаним
приміщенням, оскільки поселився у
будинок за згодою позивача як член його
сім'ї та підстав, передбачених законом
для виселення відповідача не
вбачається, оскільки позивачем у
порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
доказів створення відповідачем
неможливості співжиття в одному
будинку не надано.

Відповідно до ст. 156 ЦК України члени
сім'ї власника жилого будинку, які
проживають разом з ним, користуються
жилим приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

Частиною 2 ст. 64 ЖК України визначено, що
до членів сім`ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки. У
розумінні даного закону членами сім`ї
наймача може бути визнано й інших осіб.

Доказів на підтвердження якоїсь іншої
домовленості позивачем не надано.
Навпаки, він зазначив, що поселив
відповідача як брата. Сам в позові, як
підставу його задоволення посилався на
ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК України, які
регулюють правовідносини щодо
виселення саме членів сім'ї власника
будинку.

При цьому при поселенні відповідача та
його реєстрації не було обумовлено
тимчасовість проживання та реєстрації,
ніякого договору про найм житла або про
управління майном з відповідачем не
укладалося. Навпаки відповідно до
відмітки в домовій книзі відповідач
зареєстрований на постійне місце
проживання (а.с. 6).

Згідно з роз'ясненнями, наданими в
пункті 34 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав" N 5 від 07.02.2014, згідно з
якими під час розгляду позовів про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, судам
необхідно чітко розмежовувати
правовідносини, які виникають між
власником та попереднім власником
житла, і правовідносини, які виникають
між власником житла та членами його
сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а
також членами сім'ї попереднього
власника житла. Усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, зокрема
жилим приміщенням, шляхом зняття особи
з реєстраційного обліку, залежить від
вирішення питання про право
користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК), а саме від вирішення
однієї із таких вимог: про позбавлення
права власності на жиле приміщення; про
позбавлення права користування жилим
приміщенням; про визнання особи
безвісно відсутньою; про оголошення
фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
приміщення або обмежений у праві
користування ним інакше як з підстав і
в порядку, передбачених
законодавством.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів
сім'ї власника квартири може бути
виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 ЖК України, а
саме, якщо вони систематично руйнують
чи псують жиле приміщення,
використовують його не за
призначенням, систематично порушують
правила співжиття, роблять неможливим
проживання інших осіб, заходи
запобігання і громадського впливу
виявилися безрезультатними.

Позивачем не надано доказів ані на
підтвердження такої протиправної
поведінки відповідача, ані на
підтвердження того, що відповідач
поселився в будинок та був
зареєстрований у ньому не як член сім'ї,
а на якихось інших підставах.

Підстави та предмет заявленого позову
про усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом зняття з реєстрації
та виселення відповідача позивачем не
змінювались, вимоги про втрату права
користування житлом в порядку ст. 405 ЦК
України ним не заявлялись.

Посилання в позові на те, що відповідач
не приймає участі в оплаті комунальних
послуг та утриманні житла, не є
передбаченими законом підставами для
його виселення, зважаючи на
встановлений нормами цивільного та
житлового законодавства інший спосіб
захисту прав власника у такому випадку.

Тому рішення суду підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову повністю.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду
м.Запоріжжя від 27 травня 2014 року у цій
справі скасувати та ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: