АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7304/2014
Головуючий в 1-й інстанції - Шевчук О.П.
Доповідач-Чобіток А.О.
Рішення

Іменем
України

03 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Мороз Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 01 квітня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н
о в и л а:

В грудні 2013 року позивач пред»явив
вказаний позов до відповідача та
зазначав, що 22.12.2005 року за договором
позики передав відповідачу 50 000 доларів
США , про що останній власноручно
написав розписку. Оскільки ними не було
обумовлено строк повернення позики,
він в жовтні 2013 року звернувся до
відповідача з письмовою вимогою
повернути 50 000 доларів США, але його
лист повернувся без отримання, що стало
підставою для звернення до суду з даним
позовом,в якому він просив стягнути з
відповідача суму позики, яка за курсом
НБУ становить 399 650 грн..

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 01.04.2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове про
задоволення позову. Зазначає,що судом
першої інстанції безпідставно
зроблений висновок про відсутність між
ним та відповідачем договору позики.
Факт отримання відповідачем від нього
у борг вказаної грошової суми
підтверджується наявною у нього
розпискою відповідача.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
позивача, обговоривши доводи
апеляційної скарги,обставини справи,
колегія суддів приходить до
наступного.

Встановлено, що 22.12.2005 року
позивачем було передано ОСОБА_3
грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США
на купівлю партії мототехніки. Факт
отримання ОСОБА_3 вказаних коштів
сторони оформили розпискою ( а.с. 4 ) .

В запереченнях проти позовних вимог ,
ОСОБА_3 зазначав , що у період з 2005 року
по 2008 рік між ним та ОСОБА_2 існували
правовідносини, які випливали зі
спільної діяльності, вони неодноразово
передавали один одному кошти для
певних цілей, але від позивача грошові
кошти як позику , за умови їх
повернення, він не отримував. При цьому
відповідач не виключає, що розписка
могла бути написана ним в той період як
проект документу, але в жодному разі не
як борговий документ. Просив суд
застосувати строк позовної давності (
а.с. 15-17).

В суд апеляційної інстанції ні
ОСОБА_3, ні його представник ОСОБА_4 не
з»явились, хоча представником отримані
судові повістки.

В судовому засіданні суду
апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив,
що передав ОСОБА_3 вказані у розписці
кошти для власних потреб відповідача
на придбання мототехніки.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК
України, законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що розписка
надана позивачем на підтвердження
укладення між сторонами договору
позики, не містить в собі умов щодо
порядку та строків повернення
відповідачем коштів, в зв»язку з чим
вимоги позивача не доведені.

Проте з таким висновком суду
колегія суддів погодитись не може з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України,
за договором позики одна сторона
(позикодавець ) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України,
допускає пред»явлення на
підтвердження укладення договору
позики та його умов розписки
позичальника або іншого документа,
який посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної суми грошей
або кількості речей.

Як вбачається з заперечень
відповідача, то останній момент
передачі грошей не оспорює, як і не
оспорює написання ним самої розписки,
стверджуючи лише про те , що вказана
розписка не є позикою. .

Колегія суддів вважає, що сам
факт знаходження даної розписки у
позивача є доказом отримання ОСОБА_3
від ОСОБА_2 коштів у зазначеному в ній
розмірі і будь-яких доказів на
спростовування наведеного
відповідачем не надано та на наявність
таких не зазначено.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог
ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Частина 1 ст. 58 ЦПК України
визначає, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Заперечуючи проти позову
ОСОБА_3 будь-якого належного доказу про
те, що між сторонами існували
правовідносини щодо спільної
діяльності не надав, як не надав
доказів і про повернення вказаних у
розписці коштів ОСОБА_2 .

Зазначені обставини у їх
сукупності з наявністю розписки у
позивача дають підстави вважати, що
між сторонами дійсно був укладений
договір позики .

При цьому посилання
відповідача на сплив позовної
давності на увагу не заслуговує,
оскільки у розписці строк повернення
позики не визначено, а відповідно до ч.
2 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не
встановлений строк повернення позики
або цей строк визначений моментом
пред»явлення вимоги, позика має бути
повернена позичальником протягом
тридцяти днів від дня пред«явлення
позикодавцем вимоги про це, якщо інше
не встановлено договором.

Відповідно до роз»яснень,
викладених в Постанові Пленуму
Верховного Суду України за № 14 від
18.12.2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі» , у разі пред'явлення
позову про стягнення грошової суми в
іноземній валюті суду слід у
мотивувальній частині рішення навести
розрахунки з переведенням іноземної
валюти в українську за курсом,
встановленим Національним банком
України на день ухвалення рішення.

На даний час Національним
банком України встановлено курс
української гривні до долара США у
розмірі 11,70 грн., а тому з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
сума у розмірі 585 000 грн. ( 50.000 доларів
США *11,7 ).

За таких обставин рішення суду
є незаконним , а тому воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з
розподілом судових витрат відповідно
до вимог ст. 88 ЦПК України на підставі
Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 304,307,309,313,314,316,319
ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 01 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове наступного
змісту.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 50 000 доларів США , що в
еквіваленті за курсом НБУ становить 585
000 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 3
441 грн. 00 коп..

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -
Судді -