Справа № 755/3923/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" червня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарі - Нестеровському
Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в прміщенні
Дніпровського районного суду м. Києва,
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до
Дніпровського районного суду м. Києва з
позовом, в якому просить суд: поділити
їхнє з ОСОБА_2 спільне майно, а саме:
житлову квартиру під АДРЕСА_1,
виділивши їй ? частину житлової
квартири під АДРЕСА_1; визнати за нею
право власності на ? частини житлової
квартири під АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2
право власності ? частини житлової
квартири під АДРЕСА_1; судові витрати
стягнути на ї користь з відповідача.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що з відповідачем вона
перебувала в зареєстрованому шлюбі з 06
листопада 1993 року. Від цього шлюбу вони
мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею
за адресою: АДРЕСА_2. Протягом усього
часу їхнього спільного проживання
чоловік взагалі не приймав участі у
забезпечення життєдіяльності сім'ї і
вона вимушена була взяти на себе
обов'язки по повному забезпеченню
сім'ї. Чоловік був постійно дома, почав
вживати алкогольні напої, поступово у
нього сформувалась щодо неї агресія.
Після декількох серйозних сварок,
погроз з боку чоловіка та бійок що
негативно вплинуло на моральний стан
їхнього сина, вона настояла на
розлученні. Рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 01 листопада
2013 року їхній шлюб було розірвано.
Після розлучення чоловік пішов жити до
своїх батьків, а вона разом з сином та
своїми батьками проживає в одній
квартирі де вони жили разом усі. З
листопада 2013 року і по сьогоднішній
день чоловік жодного разу будь-яким
чином не надав сину ані моральну, ані
матеріальну підтримку. Син після
закінчення шкоди поступив до
навчального закладу, і вона вимушена
сама тягти тягар забезпечення його
навчання та забезпечувати нормальну
достатню життєдіяльність та розвиток
сина-підлітка. В період їхнього шлюбу, в
грудні 2006 року за спільні кошти, нею та
відповідачем на підставі договору
купівлі-продажу від 05 грудня 2006 року
було придбано спірне майно - житлову
квартиру під АДРЕСА_1, загальною площею
29,7 кв.м., вартість якої становила 373 700
гривень. Зазначена вище житлова
квартира є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, тобто її
власністю та власністю її колишнього
чоловіка - ОСОБА_2 Після розлучення вона
звернулась до чоловіка з проханням
розрідити дану квартиру з можливим
подальшим оформленням її частини на
їхнього сина, оскільки в подальшому при
створенні ним своєї власної сім'ї йому
необхідна буде жила площа. ЇЇ чоловік
їй відмовив та повідомив, що ані вона,
ані їх син від нього нічого не отримає,
незважаючи на те, що він в ній взагалі
не проживає.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, з підстав викладених у
позовній заяві, просив позов
задовольнити. Пояснив суду, що під час
придбання спірної квартири позивач
надавала свою письмову згоду на
придбання квартири. Також, позивач була
зареєстрована в даній квартирі. Крім
того, у той період часу саме позивач
працювала та мала дохід близько 8000
гривень, в той час як відповідач
взагалі не мав доходів.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнала, з підстав
викладених у запереченнях (а.с.25-26),
пояснила суду, що спірна квартира є
особистою приватною власністю
відповідача, була придбана останнім за
кошти, отримані від продажу квартири по
вул. Тростянецькій в м. Києві, що була
приватною власністю відповідача.
Договори відчуження квартири по вул.
Тростянецькій та купівлі-продажу
квартири по проспекту Гагаріну в м.
Києві були здійснені в один день та
посвідчені одним нотаріусом. Також
зазначила, що для оформлення будь-якого
договору купівлі-продажу необхідна
згода другого з подружжя, не залежно
від того, чи купується дані квартира в
особисту приватну власність одного з
подружжя чи спільну власність
подружжя.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані у справі докази в їх
сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони уклали шлюб 06 листопада 1993
року, що підтверджується свідоцтвом
про укладення шлюбу (а.с.5).

Від шлюбу сторони мають повнолітнього
сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 01 листопада 2013 року, шлюб
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано
(а.с.6).

Як вбачається з матеріалів справи, 05
грудня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2
було укладено договір купівлі-продажу,
згідно якого ОСОБА_5 продала, а покупець
купив квартиру під номером АДРЕСА_1

Згідно п. 17 даного договору
купівлі-продажу, цей договір укладено
за згодою дружини покупця - ОСОБА_1,
викладеної у вигляді заяви-згоди на
купівлі квартири, справжність підпису
на якій засвідчено ОСОБА_6, приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу 05 грудня 2006 року.

Так, як вбачаться із заяви ОСОБА_1 від 05
грудня 2006 року, останні дійсно надала
своєму чоловіку ОСОБА_2 згоду на
купівлю квартири під номером АДРЕСА_1
за ціною та на умовах за його розсудом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба, тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного
кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно). Майно може належати особам на
праві спільної часткової або спільної
сумісної власності (ст. 355 Цивільного
кодексу України).

Статтею 63 Сімейного кодексу України
встановлено, що дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного
кодексу України якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім`ї, то
гроші, інше мано, в тому числі гонорар,
виграші, які були одержані за цим
договором, є об`єктом права спільної
сумісної власності.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу
України дружина, чоловік
розпоряджається майном, що є об`єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою.

При укладанні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім`ї, створює обов`язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім`ї.

Частиною 2 ст. 69 Сімейного кодексу
України визначено, що дружина і
чоловік мають право розділити майно за
взаємною згодою.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Як роз'яснено в п. 23, 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21.12.2007 р. № 11, вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на
час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і
час його придбання. Спільною
сумісною власністю подружжя, що
підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст.
368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони
були придбані чи внесені грошовими
коштами, якщо інше не встановлено
шлюбним договором чи законом. Спільною
сумісною власністю подружжя, зокрема,
можуть бути: квартири, жилі й садові
будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і
робоча худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні
подружжю за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо. До складу
майна, що підлягає поділу включається
загальне майно подружжя, наявне у нього
на час розгляду справи, та те, що
знаходиться у третіх осіб. При поділі
майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них. Що стосується премії, нагороди,
одержаних за особисті заслуги, суд може
визнати за другим з подружжя право на
їх частку, якщо буде встановлено, що він
своїми діями сприяв її одержанню.

Заперечуючи проти позовних вимог
ОСОБА_1, сторона відповідача
посилалася, зокрема, на той факт, що
спірна квартира була придбана
відповідачем за кошти, які він отримав
від продажу свого власного майна, а
саме двокімнатної квартири, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка
належала йому.

Так, як вбачається з свідоцтва про
право власності на житло від 07 лютого
2000 року, виданого Відділом
приватизації державного житлового
фонду Харківської районної державної
адміністрації м. Києва, квартира
АДРЕСА_2 належить на праві приватної
спільної (сумісної) власності ОСОБА_8 та
членам його сім'ї - ОСОБА_9 та ОСОБА_2
(а.с.30).

В подальшому, 25 грудня 2004 року між
ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було укладено
договір дарування відповідно до умов
якого, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подарували, а
ОСОБА_2 прийняв у дар 2/3 частини
квартири АДРЕСА_2 (а.с.28).

Крім того, 05 грудня 2006 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_11 було укладено договір
купівлі-продажу, згідно умов якого
ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_11 купив квартиру
під номером АДРЕСА_2 (а.с.27).

Як вбачається з матеріалів справи,
договір відчуження квартири АДРЕСА_2 та
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 були вчинені в один день та
посвідчені одним приватним нотаріусом,
позивачем було надано згоду на
придбання спірної квартири з боку
відповідача, при цьому не зазначено, що
надається згода на придбання квартири
у спільну власність позивача та
відповідача, як подружжя.

В той же час, стороною позивача не було
надано в судовому засіданні жодного
доказу, який би свідчив про придбання
спірної квартири за спільні кошти
позивача та відповідача, щоб давало б
можливість суду вважати спірну
квартиру спільною сумісною власністю.

Твердження ж сторони позивача про
надання згоди з боку позивача на
придбання квартири, як підставу для
визнання квартири спільною сумісною
власністю не знайшли свого
підтвердження та є непереконливими,
оскільки даний вид згоди, у
відповідності до вимог законодавства,
є обов'язковим. Крім того, згідно
договору купівлі-продажу спірної
квартири, остання придбана
відповідачем за ціною 373 700 гривень, при
цьому сума коштів, отриманих
відповідачем за продаж квартири
АДРЕСА_2, складає 575 700 гривень, що було
достатнім для придбання відповідачем
спірної квартири саме за ці кошти. Крім
того, дані договори були вчинені в один
день та посвідчені одним нотаріусом, що
дає можливість вважати, що саме кошти,
отримані від відчуження квартири
АДРЕСА_2 були спрямовані відповідачем
на придбання спірної квартири.

Також, як встановлено судом, позивач
була присутня під час оформлення
договору купівлі-продажу спірної
квартири, при цьому жодних дій щодо
укладення договору з передачею
квартири у спільну з відповідачем
власність, позивачем вчинено не було.

Крім того, твердження сторони позивача
щодо отримання позивачем більшої суми
доходів, ніж відповідачем також не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні, оскільки жодних доказів, що
підтверджував би даний факт, стороною
позивача надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, судом не
вбачається підстав для визнання за
ОСОБА_1 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_2
задоволення позову право власності на
? частину квартири АДРЕСА_1.

Оскільки суд дійшов ґрунтовних підстав
для відмови ОСОБА_1 в позові, судом не
вбачається підстав для відшкодування
останній судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 60, 61, 63, 65, 69 Сімейного кодексу
України, ст. ст. 365, 368 Цивільного кодексу
України, Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», ст.ст. 4, 10, 11,
57, 59-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного
процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: