АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц /790/4846/14
Головуючий 1 інстанції
Справа № 619/1838/14-ц
Категорія: захист прав споживачів
Доповідач-Гальянова І.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого-судді :
Гальянової І.Г.

суддів:
Бородіна М.М.

Костенко Т.М.

при секретарі:
Сватенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Дергачівського районного
суду Харківської області від 29 травня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Авто Просто» про
захист прав споживача, визнання угоди
недійсною та стягнення суми,-

ВСТАНОВИЛА :

17 квітня 2014 року позивач звернувсь у
суд з позовом в якому, з посиланням на
вимоги п.2 ч.1 . п.5 ч.2 , ч.6 ст. 19 , п.5 ч.1 ст. 21
Закону України «Про захист прав
споживачів » ч.1 ст. 227 ЦК України,
просив визнати недійсною угоду № 379718 ,
укладену між ним та відповідачем 13.02.2012
року та стягнути з відповідача на його
користь 57403 ,40 грн. , сплачених за угодою.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що вказану
угоду він уклав з відповідачем з метою
придбання легкового автомобіля ЗАЗ
Форца на суму 80620,00 грн. та відповідно до
п.З вказаної угоди відповідач
зобов'язується надавати учаснику певні
послуги, зокрема, включити учасника до
системи «АвтоТак», шляхом підписання
угоди, формувати групи учасників для
придбання автомобіля і включати
учасника до групи, організовувати і
створювати умови для придбання
автомобілів учасниками системи,
здійснювати оплати автомобіля
постачальнику за рахунок коштів,
сплачених учасниками на умовах угоди,
здійснювати адміністративні процедури
та адмініструвати групи, до складу якої
входить учасник системи та надавати
інші послуги, спрямовані на придбання
учасниками автомобіля через систему.
Позивач зазначає, що система придбання
у групах « АвтоТак» полягає у створенні
груп покупців, метою яких є придбання
автомобілів у порядку та на умовах,
передбачених угодою. Позивач зазначає,
що відповідач у рамках створеної ним
системи «АвтоТак» здійснює свою
діяльність за такою схемою: шляхом
укладання договорів із споживачами,
залучає їх до системи «АвтоТак» та в
подальшому, за рахунок щомісячних
внесків учасників системи відповідач
створює фонди груп, кошти яких у
процесі асигнаційних актів розподіляє
між учасниками у вигляді надання права
на отримання автомобіля тим із
учасників, хто сплатив або
запропонував до сплати найбільше
внесків до спільного фонду, у зв»язку з
чим така діяльність підпадає під
ознаки фінансової послуги. Позивач
також зазначає на те, що відповідно до
п.4 частини 1 статті 34 Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» діяльність з
надання будь-яких фінансових послуг, що
передбачають пряме або опосередковане
залучення фінансових активів від
фізичних осіб, може здійснюватись лише
фінансовими установами після
отримання відповідної ліцензії.
Укладання з ним такої угоди за
наведених обставин без ліцензії було
здійснено внаслідок здійснення
відповідачем нечесної підприємницької
практики, що відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК
України, є підставою для визнання
угоди недійсною. Позивач також
зазначає, що порушення його прав як
споживача полягає у приховуванні
інформації про відсутність у
відповідача ліцензії для укладання
договору з надання послуг
адміністрування придбання товарів у
групах та за відсутності законних
підстав для укладання таких договорів
із споживачами та якби він володів цією
інформацією, то не уклав би угоду з
відповідачем та зазначене порушення
його права споживача також
визначається законом як прояв нечесної
підприємницької практики, яка вводить
споживача в оману.

В письмових запереченнях на
вказані позовні вимоги позивача,
представник відповідача позовні
вимоги позивача не визнав та просив
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог. Свої заперечення
обґрунтовував тим, що 02.06.2011 року
Верховною Радою України було прийнято
Закон України № 3462-ІУ від 02.06.2011 року
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг», яким до Закону
України "Про фінансові послуги та
регулювання ринків фінансових послуг"
були внесені зміни до ч.І ст.4 та вказану
статтю було доповнено пунктом 11-І
такого змісту: «Фінансовими послугами
вважаються такі послуги:
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.
Відповідно до ЗУ "Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг" фінансова діяльність
ліцензується». Вказаний Закон № 3462-ІУ
від 02.06.2011 року набув чинності 09.01.2012
року. Відповідно до п.З Прикінцевих
положень Закону України № 3462-ІУ від
02.06.2011 року, фінансові установи
зобов'язані протягом одного року з дня
набрання чинності цим Законом привести
свою діяльність у відповідність із
вимогами цього закону. Таким чином,
законодавець надав фінансовим
установам, що надають послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах, термін
в один рік, починаючи з 09.01.12 року, для
того, щоб отримати ліцензію на
здійснення своєї діяльності.
Представник відповідача також
посилається на Постанову Верховного
Суду України № 6-40 цс 13 від 11.09.2013 року
якою встановлено, ТОВ «АвтоПросто
отримало відповідний дозвіл( ліцензію )
на здійснення діяльності ( надання
фінансової послуги) та просив
розглядати справу за його відсутності (
а.с. 19 - 21).

Рішення Дергачівського
районного суду Харківської області від
29 травня 2014 року в задоволенні позовних
вимог позивачу відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
просить скасувати вказане рішення суду
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги в
повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги
обгрунтовує невідповідністю висновків
суду обставинам справи та наявним у
справі доказам та порушенням судом
першої інстанції норм матеріального
права. Наводить ті ж доводи, що при
подачі позову до суду.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення позивача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, судова колегія приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи позивачу в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що вимоги
позивача є безпідставними, оскільки
укладена між ним та відповідачем 13
.02.2012 року відповідає вимогам чинного
на той час законодавства та не
доведення позивачем вимог щодо
порушення вказаною угодою його прав як
споживача.

При цьому судом першої інстанції
встановлено та підтверджено наявними у
справі доказами, що 13 лютого 2012 року
між сторонами укладена угода № 379718,
предметом якої є надання учаснику
програми «АвтоТак» фінансових послуг,
спрямованих на придбання автомобіля
ЗАЗ Форца на суму 80620,00 грн в групах (
а.с.4-5).

Статтею 3 вказаної угоди
передбачено зобов»язання відповідача
щодо організації та створення умов для
придбання автомобілів учасниками
програми «АвтоТак», здійснення
адміністративних процедур, необхідних
для сплати та передачі учаснику
автомобіля.

Відповідно до ст. 5 Угоди, учасник
зобов»язується виконувати обов»язки,
передбачені Угодою у порядки та строки,
визначені Угодою, а ст. 7 визначено, що
угода діє до моменту виконання обома
сторонами всіх зобов»язань,
передбачених Угодою.

Матеріали справи також свідчать
про те, що на виконання умов угоди
позивачем на час виникнення спору
сплачено 57403 ,40 грн. ( а.с. 9-16).

В ч.1 ст. 227 ЦК України, на підставі
якої позивач просить визнати вказану
угоду недійсною , встановлено, що
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу ( ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.

В пункті 17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року

№ 9 « Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів

недійсними» роз'яснено, що правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії), згідно
зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги
про визнання такого правочину
недійсним можуть заявлятися як
сторонами правочину, так і будь-якою
заінтересованою особою в разі, якщо
таким правочином порушено її права чи
законні інтереси, а також органами
державної влади, які відповідно до
закону здійснюють контроль за видом
діяльності, яка потребує ліцензування.

В п.2 ч.І, п.5 ч.2 ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів», на
порушення яких позивач посилається як
на підставу визнання зазначеної угоди
недійсною передбачено, що нечесна
підприємницька практика включає
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною. Якщо
підприємницька практика спонукає або
може спонукати споживача дати згоду на
здійснення правочину, на який в іншому
випадку він не погодився б, така
практика вводить в оману стосовно
характеру, атрибутів та прав продавця
або його агента, зокрема інформації про
його особу та активи, кваліфікацію,
статус, наявність ліцензії.

Законом України № 3462-ІУ від 02.06.2011
року «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
ринків фінансових послуг», яким до
Закону України "Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг" були внесені зміни до ч.І ст.4 та
вказану статтю було доповнено пунктом
11-І такого змісту: «Фінансовими
послугами вважаються такі послуги:
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.
Відповідно до ЗУ "Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг" фінансова діяльність
ліцензується». Вказаний Закон № 3462-ІУ
від 02.06.2011 року набув законної сили
09.01.2012 року. Відповідно до п.З
Прикінцевих положень Закону України №
3462-ІУ від 02.06.2011 року, фінансові
установи зобов'язані протягом одного
року з дня набрання чинності цим
Законом привести свою діяльність у
відповідність із вимогами цього
закону. Пунктом 4 Прикінцевих положень
згаданого Закону передбачено у
шестимісячний строк з дня
опублікування цього Закону розробити
та затвердити ліцензійні умови
здійснення діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону
Національна комісія, що здійснює
державне регулювання у сфері ринків
фінансових послуг ( як уповноважений
державний орган) розпорядженням від 09
жовтня 2012 року № 1676 «Про затвердження
Ліцензійний умов провадження
діяльності з адміністстрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах» затвердила
Ліцензійні умови провадження
діяльності з адмініструванням
фінансових активів для придбання
товарів у групах .

При цьому як свідчать матеріали
справи, на виконання цього Закону
розпорядженням № 40 від 19 січня 2012 року
Державною комісією з регулювання
ринків фінансових послуг України,
відповідача було зареєстровано як
фінансову установу, а 25 грудня 2012 року
на підставі рішення Національної
комісії ,що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг № 2887, відповідач отримав
ліцензію на діяльність з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах ( а.с.
22-23).

Оскільки на час укладання вказаної
Угоди був відсутній механізм
врегулювання відносин між органами, що
уповноважені видавати ліцензії на
здійснення з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах, а також те, що
відповідач отримав 15.01.2013 року
відповідний дозвіл (ліцензію) на
здійснення діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах, суд
першої інстанції прийшов до
обгрунтованого висновку про
відповідність дій відповідача при
укладанні оспорюваної угоди вимогам
діючого на той час законодавства.

Враховуючи ж ту обставину, що
відповідно до ст. 10 вказаної Угоди
позивач засвідчив своїм підписом факт
ознайомлення, розуміння та згоди з
усіма визначеними умовами та змістом
Угоди та додатків до неї та не подавши
в семиденний термін до ТОВ «Авто
Просто» заяву про розірвання Угоди, як
це передбачено п. 13.8 ст. 13 додатку № 2 до
Угоди, фактично погодився на участь в
системі «АвтоТак», а доказів щодо
обставин , які унеможливлюють
отримання автомобілю позивач суду не
надав, то суд першої інстанції прийшов
до обгрунтованого висновку щодо
відсутності підстав вважати, що
укладена між сторонами угода порушує
будь-які права позивача та
обґрунтовано відмовив позивачу в
задоволенні позовних вимог.

Доводи, викладені позивачем в
апеляційній скарзі вказаних висновків
суду не спростовують та не дають
підстав для скасування чи зміни
ухваленого у справі рішення.

З огляду на наведене судова колегія
приходить до висновку про залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315, 319, 218
ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Дергачівського районного
суду Харківської області від 29 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий , суддя :

Судді :