Номер провадження: 22-ц/785/3324/14
Головуючий у першій інстанції Бальжик
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого-Гірняк Л.А.

Суддів- Процик М.В., Доценко Л.І.

При секретарі Булгак Х.О.

За участю позивача-ОСОБА_5

Представника позивача-ОСОБА_4

Представника відповідача-ОСОБА_3

Розглянула у відкритому судовому
засіданні м. Одесі апеляційну скаргу
представника ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення
Ізмаїльського міськрайоного суду
Одеської області від 27.01.2014 року по
справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6

-про визнання договору дарування
недійсним,

В С Т А Н О В И Л
А:

16.06.2012 року позивач звернулася до суду
із вищезазначеним позовом в якому
зазначала, вона та її син являлись
власниками по ? частки квартири
АДРЕСА_1 Більше 20 років вона знає
відповідача з котрим знаходилась в
трудових стосунках. Її син- ОСОБА_7
тяжко хворів на туберкульоз легенів та
його оперували в результаті гангрени
обох ніг. Вона є жінкою похилого віку,
страждає на тяжке офтальмологічне
захворювання,близьких родичів вона не
мала. Відповідач ОСОБА_6 з сином
практично не був знайомий. Після
операції відповідача навістив їх та
пообіцяв матеріально підтримувати,
запевнив її, що коли сина не стане, він
взамін на квартиру, буде доглядати її,
що вона буде жити як у казці, не буде
знати ніякої потреби, а всі розходи по
оформленню документів візьме на себе.
Вона попросила його оформити синову
частку квартири на себе, після чого
вона оформить всю квартиру на нього. На
пропозицію оформити всю квартиру

відразу на відповідача вона
категорично відмовилася. Незабаром до
них приїхав відповідач, взяв гроші в
сумі 1 000 гривень на оформлення угоди та
забрав всі оригінали документів. Через
деякий час привіз додому приватного
нотаріуса, яка дала сину підписати
документ. Син, нічого не запитуючи,
ледве підвівся з ліжка, присів за стіл
та підписав наданий нотаріусом
документ. Нотаріус нічого сину не
роз'яснювала та не пояснювала. Вона в
цей час сиділа мовчки на дивані, нічого
не бачила. При цьому, вона вважала, що
оформляється довіреність, якою син
уповноважує відповідача подарувати
його частину квартири на неї. Через
деякий час до неї приїхав відповідач, з
яким вони поїхали до державного
нотаріуса. Зайшовши до кабінету
нотаріуса, вона відразу повідомила, що
нічого не бачить, на що остання
промовчала та почала оформляти
документи. Посилаючись на те, що в той
час в неї були дуже тяжкі життєві
обставини, вона помилялась в наслідку
підписання договору дарування так як
думала, що відповідач буде за ними
доглядати та надавати матеріальну
допомогу, так як відповідач і сам цього
не заперечував в нотаріальній конторі.
Однак після смерті сина відповідач
змінив своє ставлення, не взяв на себе
зобовязання по похованню сина, не став
надавати їй допомогу. Не сплачував за
комунальні послуги, а тому з підстав
ст.ст.215, 216, 224, 229, 229, 234, 235 ЦК України
просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Ізмаїльського
міськрайонного суду одеської області
від 27 січня 2014 року позовні вимоги
задоволено частково.

Визнано
недійсним договір дарування, укладений
ОСОБА_5, яка діяла від свого імені та від
імені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 посвідчений
державним нотаріусом Ізмаїльської
державної нотаріальної контори 13.04.2011
року в Реєстрі за №3-709, в частині
дарування ОСОБА_5 ОСОБА_6 1/2 частки
квартири АДРЕСА_1 та стягнуті судові
витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6
ставить питання про скасування рішення
суду з ухваленням нового, про відмову в
заявлених вимогах в повному обсязі
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема посилається на те, що районний
суд вийшов за межі позовних вимог,
оскільки вимоги по ст. 29 ЦК України нею
не заявлялись.

В апеляційній скарзі ставиться
питання про зміну судового рішення та
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Зокрема посилається на те, що її
син бажав забезпечити її старість, а не
віддати свою частку квартири
відповідачу.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвали
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи вимоги частково та
визнаючи договір дарування недійсним в
частині ? її частки, районний суд
виходив з вимог ст.229 ЦК України та
вважав, що ОСОБА_7 помилялась щодо
наслідків укладення договору
дарування так як вважала, що
відповідач буде надавати їй
матеріальну допомогу та піклуватись
про неї виходячи з її стану здоров'я та
віку. Одночасно районний суд виходив з
того, що ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_5.
укласти договір дарування на ім'я
ОСОБА_6 , для цього видав їй доручення
та за життя його не оспорив.

Судова колегія погоджується з
таким судженням суду першої інстанції
з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено,
сторонами не оспорюється, що ОСОБА_7 та
ОСОБА_5 в рівних частках на підставі
свідоцтва про право особистої
власності на житло № 3639, виданого та
зареєстрованого Ізмаїльським
міжміським бюро технічної
інвентаризації 18.10.1993 року за №61а-180,
належала квартира спірна квартира
(а.с.7).

30.03.2011 року ОСОБА_7 заповів ОСОБА_5 все
своє майно, де б воно не знаходилося та
з чого б воно не складалося, і взагалі
все те, що на день смерті йому
належатиме і на що він за законом
матиме право, в тому числі належну йому
частку цієї квартири (а.с.29).

11.04.2011 року ОСОБА_7 нотаріально
посвідченою довіреністю уповноважив
ОСОБА_5 подарувати ОСОБА_6 всю належну
йому на праві приватної власності
частку квартири Довіреність
посвідчена приватним нотаріусом
Ізмаїльського міського нотаріального
округу Одеської області за місцем
мешкання доручителя у зв'язку з хворою
ніг останнього (а.с.8).

13.04.2011 року ОСОБА_5, яка діяла від свого
імені та від імені сина ОСОБА_7 за
довіреністю, подарувала, а ОСОБА_6
прийняв у дар квартиру квартири
АДРЕСА_1 (а.с.7).

24.06.2011 року ОСОБА_6 зареєстрував
оскаржуваний договір дарування в КП
«Ізмаїльське міжміське бюро технічної
інвентаризації» (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, згідно
з довідкою КУ «Одеське обласне
патологоанатомічне бюро» за №002138 від
24.06.2011 року причина смерті -
дисемінований туберкульоз легень
(а.с.12, 12 «а»).

Як вбачається з медичної документації,
наявної в матеріалах справи, позивач
ОСОБА_5 станом на час вчинення
правочину страждала на
офтальмологічне захворювання
(глаукома обох очей, початкова
катаракта, псевдоексфоліативний
синдром обох очей) та гіпертонію
(а.с.86-88, 109-111, 175-186).

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких

властивостей і якостей речі, які значно
знижують її цінність або можливість
використання за цільовим призначенням.
Помилка щодо мотивів правочину не має
істотного значення, крім випадків,
встановлених законом (частина перша
статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду справ
про визнання правочинів недійсними»,
убачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Судова колегія погоджується з
судженням суду першої інстанції про те,
що ОСОБА_5 при підписанні договору
дарування своєї частки помилялася в
наслідках укладення такого правочину,
так як бажала від відповідача, в силу
свого віку та стану здоров'я
матеріальної допомоги та догляду.

Посилання в доводах апеляційної
скарги на те, що районний суд вийшов за
межі заявлених позовних вимог не
приймаються до уваги так як
спростовуються матеріалами справи,
зокрема в позовній заяві та уточнень
до неї (а.с.3-5;90-92) .

Посилання на те, що воля ОСОБА_5
була направлена на те щоб

безоплатно подарувати своє житло
судовою колегією оцінюється критично
виходячи її похилого віку,
матеріального стану та стану здоров'я.

Судова колегія не приймає до
уваги і доводи апеляційної скарги
ОСОБА_5 що її син не бажав дарувати
ОСОБА_6 свою частку квартири, оскільки
спростовується дорученням, котрим
уповноважив подарувати ОСОБА_6
повністю усю належну йому на праві
власності частку квартири, котра в
судовому порядку не оскаржена.(а.с.8)

За таких обставин, доводи апеляційної
скарги суттєвими не являються та не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України
судова колегія,

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_5, ОСОБА_6 скасувати.

Рішення Ізмаїльського міськрайоного
суду Одеської області від 27.01.2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
на протязі 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя -
Л.А.Гірняк

Судді- Л.І.Доценко

М.В.Процик