провадження: 22-ц/796/6988/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Кравець Д.І.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого
судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко
Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі:
Лужецькій І.С.

за участю: представника позивача
- ОСОБА_3

представника
відповідачів - Борисова К.Б.

представника
відповідача ТОВ «Лендфонд» - Іванченко
О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 4 березня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Інтервіамонт», Товариство з обмеженою
відповідальністю «Лендфонд», третя
особа: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Міцар» про визнання
права власності та витребування майна,
-

В С Т А Н О В И Л
А :

У жовтні 2013 року позивач ОСОБА_6
звернувся до суду з позовними вимоги,
які уточнив в ході розгляду справи , і
просив визнати за ним право власності
на нежитлові приміщення з АДРЕСА_1 та
витребувати їх від ТОВ «Інтервіамонт»
та ТОВ «Лендфонд». Свої вимоги
мотивував тим, що відповідач ТОВ
«Інтервіамонт» свої зобов'язання за
укладеним з ним договором комісії не
виконав, не повідомив його про
укладення договору купівлі-продажу, не
надав його копію, не передав йому та не
оформив належним чином на нього
перехід права власності на придбану
нерухомість, а також не надав письмовий
звіт про виконання зобов'язань за
договором. Вважав, що ТОВ
«Інтервіамонт» не визнає за позивачем
права власності на нерухоме майно, яке
було придбано ним, у зв'язку з чим та на
підставі ст.ст.525,526,321,392 ЦК України
просив задовольнити позов в частині
визнання права власності. У зв'язку з
тим, що ТОВ «Інтервіамонт»
неправомірно відчужив спірне нерухоме
майно на користь ТОВ «Лендфонд», просив
витребувати його у відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 4 березня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_6 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтервіамонт»,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лендфонд», третя
особа: товариство з обмеженою
відповідальністю «Міцар» про визнання
права власності та витребування майна
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій
просив рішення суду першої інстанції
скасувати і ухвалити нове, яким позовні
вимоги задовольнити, посилаючись на
те, що рішення суду прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, наведені в ньому
доводи безпідставними.

Зокрема зазначає, що договір про
відступлення права вимоги від 29
вересня 2009 року укладений між
позивачем та ТОВ «Лендфонд» не містить
та не визначає такої істотної умови як
«ціна» договору, отже фактично є
неукладеним. Договір купівлі-продажу
від 16 листопада 2009 року укладений між
ТОВ «Інтервіамонт» та ТОВ «Лендфонд»
суперечить ЦК України, загальним
засадам цивільного законодавства,
укладення наведеного договору про
відчуження нерухомого майна здійснено
без наявності на то необхідних
повноважень без дозволу та відома
позивача який в порядку ст.1018 ЦК
України був та є належним власником
такого майно.

В судове засідання представник третьої
особи не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлений у
встановленому законом порядку.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 апеляційну
скаргу підтримала і просила її
задовольнити.

Представники відповідачів Борисов К.Б.,
Іванченко О.С. проти задоволення
апеляційної скарги заперечували і
просили рішення як законне і
обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення, осіб, які з'явилися в судове
засідання, розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого у справі
рішення, суд приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що прав
позивача зі сторони ТОВ «Інтервіамонт»
і ТОВ «Лендфонд» порушено не було,
оскільки позивачем згідно з Договором
про відступлення права вимоги від 29
вересня 2009 року, укладеного з ТОВ
«Лендфонд», відступлено на користь
останнього право вимоги та обов'язки,
що належали позивачу згідно з
Договором комісії. Крім того, за
висновками суду підстави вважати
договір про відступлення права вимоги
неукладеним відсутні.

Виходячи з наявних у матеріалах
справи, документів, які були досліджені
судом першої інстанції, колегія суддів
вважає, що висновки суду першої
інстанції щодо підстав для відмови у
задоволенні позовних вимог
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Відповідно до ст.ст.1011, 1012 ЦК
України за договором комісії одна
сторона (комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
рахунок комітента. Договір комісії
може бути укладений на визначений
строк або без визначення строку, з
визначенням або без визначення
території його виконання, з умовою чи
без умови щодо асортименту товарів, які
є предметом комісії. Істотними умовами
договору комісії, за якими комісіонер
зобов'язується продати або купити
майно, є умови про це майно та його ціну.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 та ст.
514 ЦК України кредитор у зобов'язанні
може бути змінений іншою особою
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги) До нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Судом установлено, що 20 серпня
2008 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Інтервіамонт» та
ОСОБА_6 було укладено Договір комісії
(а.с, 7-9). Відповідно до умов п.п. 1.1
Договору в порядку та на умовах,
визначених цим Договором, ГОВ
«Інтервіамонт» зобов'язалось за
дорученням позивача за винагороду
укласти від свого імені та за рахунок
позивача Договір купівлі-продажу
нежитлових приміщень загальною площею
120,4 кв.м., які знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1. Вартість об'єкту повинна бути
не дорожче 680 000 грн. 00 коп. При цьому п.п.
1.3 Договору встановлено, що ТОВ
«Інтервіамонт», виступаючи від свого
імені, самостійно укладає Договір
купівлі-продажу об'єкту з третьою
особою. Пунктами 9.1,9.2 договору
визначено строк дії договору, який
починає свій перебіг з моменту
підписання сторонами та скріплення
печатками сторін, і закінчується після
повного його виконання, але не пізніше
31 грудня 2011 року.

17 вересня 2009 року ОСОБА_6 перерахував
ТОВ «Інтервіамонт» грошові кошти в
сумі 655000 грн. на виконання договору
комісії від 20 серпня 2008 року ( а.с.10)

29 вересня 2009 року між позивачем та ТОВ
«Лендфонд» було укладено Договір про
відступлення права вимоги, згідно з п.п.
1.1 якого, позивач відступив, а ТОВ
«Лендфонд» набув право вимоги та
обов'язків, що належали позивачу у
відповідності до умов Договору комісії
від 20 серпня 2008 року, укладеного між
позивачем та ТОВ «Інтервіамонт»,
зокрема, отримати нежилі приміщення із
місцезнаходження: АДРЕСА_1 загальною
площею до 130 кв.м., вартістю об'єкту не
дорожче 700 000 грн. 00 коп. або отримати
грошові кошти, надані позивачем ТОВ
«Інтервіамонт» на виконання Договору в
сумі 655 000 грн. 00 коп. (а.с. 42-43).

Також, п.п. 1.2 Договір про відступлення
права вимоги; серед іншого, визначено,
що з моменту набрання чинності цього
Договору ТОВ «Лендфонд» одержує право
вимагати від ТОВ «Інтервіамонт»
належного виконання всіх зобов'язань
за Договором.

На підставі вищевказаного, листом від 29
вересня 2009 року позивачем було
повідомлено ТОВ «Інтервіамонт» про
відступлення права вимоги ТОВ
«Лендфонд» щодо прав та обов'язків, які
існували у позивача по Договору (а.с. 44).

16 листопада 2009 року між ТОВ
«Інтервіамонт» та ТОВ «Лендфонд» було
укладено Договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення з АДРЕСА_1 (а.с.
80-82), про що також свідчить Акт
прийому-передачі приміщення від 16
листопада 2009 року та витяг з Державного
реєстру правочинів (а.с. 83-85).

Отже, на цей час власником нежитлового
приміщення з АДРЕСА_1 є ТОВ «Лендфонд».

Договір про відступлення права вимоги
укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «Лендфонд»
недійсним не визнаний, вимоги такі
позивачем у цій справі не заявлялись.
Доводи апеляційної скарги в тій
частині, що судом першої інстанції
неправомірно було відмовлено у
прийнятті заяви з вимогами про
визнання договору недійсним не можуть
бути прийняті в якості підстав для
скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції щодо
відсутності підстав вважати договір
про відступлення права вимоги за
договором комісії неукладеним з
огляду на положення норм матеріального
права, які регулюють питання заміни
кредитора у зобов'язанні ( ст.ст.512-519 ЦК
України).

З моменту передачі права вимоги, права
та обов'язки ОСОБА_6 за договором
комісії припинилися.

Згідно із ст.387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

ОСОБА_6 права власності на нежитлові
приміщення з АДРЕСА_1 в установленому
законом порядку не набув.

Доводи апеляційної скарги в частині
того, що відповідачем ТОВ
«Інтервіамонт» не виконані
зобов'язання за договором комісії при
наявності договору про відступлення
права вимоги, який недійсним в
установленому законом порядку не
визнаний, висновків суду не
спростовують.

Отже, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду,
викладених в оскаржуваному рішенні,
які зроблені судом на основі повно та
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилались як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами. Виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, суд
першої інстанції ухвалив законне і
обґрунтоване рішення, підстав для
скасування якого апеляційним судом не
встановлено.

Керуючись ст. ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313, 314,
316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 4 березня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: