Номер провадження: 22-ц/785/5525/14
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою Управління охорони об'єктів
культурної спадщини Одеської обласної
державної адміністрації на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 10 квітня 2014 року по справі за
позовом Управління охорони об'єктів
культурної спадщини Одеської обласної
державної адміністрації до ОСОБА_3 про
зобов'язання привести будівлю -
пам'ятку у первісний стан,-

встановила:

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 15.03.2013 року було задоволено
позов Управління охорони об'єктів
культурної спадщини Одеської обласної
адміністрації до ОСОБА_3 про
зобов'язання відповідача за власний
рахунок демонтувати неправомірно
добудовану мансарду над
одноповерховою частиною будівлі -
пам'ятки за адресою: АДРЕСА_1, та
привести у первісній стан приміщення
цієї будівлі - пам'ятки згідно з «Планом
поверхів будинку літери «А» по
АДРЕСА_1», який є частиною Паспорту
пам'ятки архітектури місцевого
значення (охоронний № 630) від 2007 року.

ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про
перегляд зазначеного рішення за
нововиявленими обставинами.

У своїй заяві ОСОБА_3 посилається на те,
що спірна будівля була житловим
будинком з 1898 року і що застосування
поняття «аптека» в правовстановлюючих
документах по відношенню до даної
будівлі суперечить чинному
законодавству України, а також про те,
що у нього право власності на житловий
будинок виникло з 17.11.2006 року.

Ці факти, за твердженням заявника,
являють собою тривалі правові
становища, які були встановлені,
відповідно, рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 04.02.2014 року у
справі № 522/1685/14-ц (набрало законної
сили 21.02.2014 року) та рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 11.03.2014 року по справі № 2-1033/11
(набрало законної сили 24.03.2014 року).

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 10 квітня 2014 року заяву
ОСОБА_3 задоволено. Рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 15.03.2013 року скасовано. У задоволені
позовних вимог Управління охорони
об'єктів культурної спадщини Одеської
обласної державної адміністрації
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
Управління охорони об'єктів культурної
спадщини Одеської обласної державної
адміністрації подало до суду
апеляційну скаргу, в якій просило
рішення суду скасувати, ухвалити по
справі нове рішення, яким у задоволенні
заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення за
нововиявленими обставинами відмовити,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 15.03.013 року залишити без змін,
посилаючись на порушення судом норм
права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про
перегляд рішення суду за
нововиявленими обставинами та
скасовуючи рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 15.03.2013 року,
суд першої інстанції виходив з того, що
наведені заявником юридичні факти про
те, що дана пам'ятка архітектури є
житловим будинком, починаючи з 1898 року,
і що застосування до нього поняття
«аптека» суперечить чинному
законодавству України, а також про те,
що право власності на житловий будинок
у ОСОБА_3 виникло з 17.11.2006 року є
нововиявленими обставинами у даній
справі. Зазначені відомості
спростовують твердження, що містяться
в рішенні Приморського районного суду
м. Одеси від 15.03.2013 року, про те, що
«Судом встановлено такі факти й
відповідні їм правовідносини. Рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 23.03.2011 року, яке набрало законної
сили 04.04.2011 року, за ОСОБА_3 визнано
право власності на нежитлове
приміщення аптеки НОМЕР_1 по АДРЕСА_1,
загальною площею 334,3 кв.м.».

Вирішуючи спір по суті, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив обставини по
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, що їх
регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що
відповідно до положень Закону УРСР
«Про охорону и використання пам'яток
історії та культури» № 3600-IX від 13 липня
1978 року на підставі рішення
виконавчого комітету Одеської
обласної ради народних депутатів № 580
від 27.12.1991 року «Про затвердження
списку об'єктів, що підлягають взяттю
під охорону як пам'ятки містобудування
та архітектури місцевого значення» в
складі комплексу дач під найменуванням
корпус № 7 (охоронний номер 630) будівлю,
розташовану за адресою АДРЕСА_1,
загальною площею 334,3 кв.м., було взято на
державний облік як пам'ятку
містобудування та архітектури.

10 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та
сільськогосподарським ТОВ «Ірен -
Агропродукт» був укладений договір
купівлі-продажу зазначеної пам'ятки
архітектури.

Державна реєстрація права власності
ОСОБА_3 на вказану пам'ятку архітектури,
відповідно до вимог ст. 182 ЦК України,
була здійснена 17.11.2006 року, що
підтверджується витягом № 12545794 від
17.11.2006 року про реєстрацію права
власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо
договір про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Тобто, право власності у ОСОБА_3 на
вказану пам'ятку архітектури виникло з
17.11.2006 року. Це також підтверджується
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 11.03.2014 року по справі №
2-1033/11 та не заперечується сторонами.

Зазначена пам'ятка архітектури є
житловим будинком з моменту
спорудження, тобто з 1898 року, оскільки
згідно до положень ст.ст. 7, 8 ЖК України
рішення виконавчого комітету Одеської
обласної ради про переведення цього
жилого будинку у нежилий не приймалося,
і зазначена частина історичної садиби
«Гершенкопа - Санца», розташована на
земельній ділянці загальною площею 4066,6
кв.м., яка згідно до положень ст. 381 ЦК
України входить до складу садиби, та
згідно положень ст. 53 ЗК України
належить до земель
історико-культурного призначення, що
підтверджується численними письмовими
доказами, наявними в матеріалах справі,
зокрема, Паспортом щойно виявленого
об'єкта культурної спадщини «Садиба
Гершенкопа - Санца», складеного
Науково-дослідним інститутом пам'ятко
охоронних досліджень при Міністерстві
культури і туризму України (Київ, 2007 р.),
а також рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 04.02.2014 року у
справі № 522/1685/14-ц.

Згідно з ч. 1 ст. 100 ЖК України
переобладнання и перепланування
житлового будинку і житлового
приміщення провадяться з метою
підвищення їх благоустрою й
перетворення комунальних квартир в
окремі квартири на сім'ю.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
ОСОБА_3 по відношенню до спірної
пам'ятки архітектури виконав свої
обов'язки, передбачені ч. 1 ст. 27 Закону
України «Про охорону культурної
спадщини», відповідно з якими у разі,
коли пам'ятці загрожує небезпека
пошкодження, руйнування чи знищення,
власник або уповноважений ним орган,
особа, яка набула права володіння,
користування чи управління,
зобов'язані привести цю пам'ятку до
належного стану (змінити вид або спосіб
її використання, провести роботи з її
консервації, реставрації,
реабілітації, музеєфікації, ремонту та
пристосування).

Виконання заявником цих обов'язків
підтверджується рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 04.02.2014 р. у
справі № 522/1685/14-ц, в якому по відношенню
до прав заявника встановлено: «З метою
оцінки всіх матеріалів справи в їх
сукупності суд бере до уваги висновок
Одеського науково-дослідного
інституту судових експертиз № 13276 від
26.12.2006 р., згідно з яким фізичний знос
зазначеного будинку на момент
проведення експертизи досягав 60 %.
Фотографії та інші документи
зазначеного висновку свідчать про
відбувавшийся на той час процес
руйнування згаданого пам'ятника
містобудування та архітектури,
відновлення якого вимагало від
позивача проведення термінового й
значного обсягу
ремонтно-реставраційних робіт.
Проведення таких робіт
підтверджується технічним висновком
про можливість збереження виконаної
реконструкції пам'ятника архітектури
корп. № 7 під жилий будинок в складі
комплексу дач по АДРЕСА_1 від 28.05.2009
року, а також звітом про проведення
технічного обстеження будівельних
конструкцій та інженерних мереж
зазначеної будівлі, проведеного
Державним науково-досліднім та
проектно-вишукувальним інститутом
«НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» № 041/368/11 від
12.12.2011 року.»

Згідно положень п. 6) ч. 1 ст.6 Закону
України «Про охорону культурної
спадщини» до повноважень органів
охорони культурної спадщини обласних
державних адміністрацій відповідно до
їхньої компетенції належить
забезпечення захисту об'єктів
культурної спадщини від загрози
знищення, руйнування або пошкодження.

Таким чином, матеріали справи свідчать
про те, що ОСОБА_3 став власником
пам'ятки культурної спадщини, коли вона
перебувала у стані 60% фізичного зносу,
та ні орган охорони культурної
спадщини, ні попередній власник
належних заходів для запобігання її
руйнуванню та знищенню не здійснював, а
ОСОБА_3 проводив
ремонтно-реставраційні роботи
придбаної ним будівлі з метою її
збереження та відновлення статусу
житлового будинку.

Оскільки заявник здійснював необхідні
ремонтно-реставраційні роботи з метою
відновлення автентичності первісного
функціонального призначення
зазначеного будинку згідно з проектом
архітектора А.Б. Мінкуса, збереження
пам'ятки містобудування та архітектури
в належному стані, а також сприяння її
збагачення, то суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
культурні права ОСОБА_3 підлягають
захисту на підставі ст. 54 Конституції
України, а також п. а) ч. 1 ст. 15
Міжнародного пакту про економічні,
соціальні та культурні права (ООН, 1966),
Конвенції про охорону архітектурної
спадщини Європи від 3.10.1985 року
(ратифікованої Законом України № 165-V
від 20.09.2006 року) та Рамкової Конвенції
Ради Європи про значення культурної
спадщини для суспільства від 27.10.2005
року (ратифікованої Законом України №
581-VII від 19.09.2013 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що на підставі ст.ст. 3, 47, 55
Конституції України, ст.ст. 3, 16, 379 ЦК
України, а також ст. 1 ЖК України вимоги
заявника підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 55 Конституції
України кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань.

З рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 04.02.2014 року у справі №
522/1685/14-ц вбачається, що на момент
виникнення у заявника права власності
на зазначений житловий будинок -
пам'ятку архітектури, - останньому
загрожував процес подальшого
спотворення, руйнування та знищення,
тому суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що для
захисту своїх прав, передбачених ст.ст.
47, 54 Конституції України, а також для
виконання своїх обов'язків,
передбачених ч. 1 ст. 27 Закону України
«Про охорону культурної спадщини»,
ОСОБА_3 не було потрібно спеціального
дозволу від Управління охорони
об'єктів культурної спадщини Одеської
обласної адміністрації на будівельні
роботи, які по суті запобігали
руйнуванню пам'ятки архітектури, з чим
погоджується колегія судів.

Що стосується надбудови мансарди, то
колегія суддів вважає, що вона була
здійснена правомірно з метою
благоустрою та збагачення (поліпшення)
зведеного в 1898 році житлового будинку з
урахуванням потреб сучасного життя, що
відповідає вимогам ст. 47 Конституції
України, ст. 11 Конвенції про охорону
архітектурної спадщини Європи, згідно
до положень якої кожна сторона
зобов'язується сприяти використанню
об'єктів архітектурної спадщини, що
охороняються, із врахуванням потреб
сучасного життя, а також пристосування,
коли це можливо, старовинних будівель
для нового використання, а також ст.ст.
1, 100 ЖК України.

При цьому слід зазначити, що
ОСОБА_3 не здійснював пристосування
пам'ятки культурної спадщини для
іншого використання ніж житло,
оскільки ця пам'ятка у 1898 року була
побудована безпосередньо в якості
жилого будинку. Але добудова мансарди,
на думку апеляційного суду, без сумніву
сприяла благоустрою жилого будинку із
врахуванням потреб сучасного життя.
Благоустрій жилого будинку із
врахуванням потреб сучасного життя
відповідає вимогам утвердження і
забезпечення конституційного права на
житло, передбаченого положеннями ст. 47
Конституції України.

Відповідно ст.ст. 8, 9 Конституції
України, ст. 17 Закону України «Про
міжнародні договори України» норми
Основного Закону України, а також
міжнародних договорів України,
ратифікованих Верховною Радою України,
мають верховенство по відношенню до
положень діючого законодавства
України.

Згідно вимог ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до положень ст.ст. 44-46 Закону
України «Про охорону культурної
спадщини» Управління охорони об'єктів
культурної спадщини Одеської обласної
адміністрації має право вимагати
притягнення будь-якого винного у
порушенні вимог зазначеного Закону
України до фінансової та
адміністративної відповідальності.

Передбачений ж положеннями ст. 47
зазначеного Закону обов'язок
відшкодувати шкоду, заподіяну пам'ятці,
спрямовано на захист прав власника
пам'ятки або уповноваженої ним особи, а
також осіб, які набули права володіння,
користування чи управління пам'яткою. У
даному ж випадку ОСОБА_3 сам є власником
зазначеного пам'ятника архітектури.
Тому Управління охорони об'єктів
культурної спадщини Одеської обласної
адміністрації не наділене чинним
законодавством правом на притягнення
заявника - власника пам'ятки
архітектури - до цивільно-правової
відповідальності у вигляді знесення
(демонтажу) частини житлового будинку
на підставі положень ст. 376 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 152 ЖК України
переобладнання й перепланування
житлового будинку (квартири), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, провадяться з
дозволу виконавчого комітету місцевої
Ради народних депутатів.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що Управління охорони
об'єктів культурної спадщини Одеської
обласної адміністрації не є належним
позивачем у даній справі.

Згідно з ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм и правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Матеріали справи свідчать про те, що в
діях ОСОБА_3 не вбачається порушень, а
тому відсутні правові підстави,
передбачені ч. 7 ст. 376 ЦК України, для
пред'явлення позову до заявника про
знесення (демонтажу) зазначеної
мансарди.

Відповідно до ст. 186 ЦК України мансарда
є приналежність до головної речі.

Як вже зазначалося ОСОБА_3 здійснював
не нове будівництво, а лише
ремонтно-реставраційні роботи з метою
порятунку побудованої ще в 1898 році
пам'ятки культурної спадщини від
подальшого спотворення, руйнування та
знищення. Ці роботи ОСОБА_3 здійснював
згідно з даними Паспорту щойно
виявленого об'єкта культурної спадщини
«Садиба Гершенкопа-Санца». Оскільки
ОСОБА_3 відповідно до положень діючого
законодавства України не здійснював
нове будівництво, а також не є
правопорушником, то на нього, на думку
апеляційного суду, не можуть
поширюватися положення ст. 9 Конвенції
про охорону архітектурної спадщини
Європи.

Як встановлено в суді та не
заперечується сторонами по справі
ОСОБА_3 є людиною похилого віку та
проживає разом з сім'єю у будинку
АДРЕСА_1, який є пам'яткою архітектури, а
тому, як правильно зазначив
представник ОСОБА_3 у судовому
засіданні, з посиланням на ухвалу суду
першої інстанції від 27.12.2013 року про
відстрочку виконання рішення по цій
справі, демонтаж даху добудованої
мансарди над цим будинком практично
означає ліквідацію даху усього будинку
в зимній період часу, що порушує
конституційне право на житло сім'ї
відповідача, передбачене ст. 47
Конституції України, оскільки
проживання в зимній період часу в
будинку без даху неможливо. У разі
демонтажу даху виникне явна загроза
здоров'ю членів сім'ї власника будинку,
що є порушенням ст. 49 Конституції
України, та може спричинити суттєву
шкоду здоров'ю будь-якій людині. Також
демонтаж мансарди, а отже і даху може
спричинити непоправну шкоду пам'ятці
архітектури, якою є цей будинок, що
потягне грубе порушення ч.ч. 4, 5 ст. 54
Конституції України.

Погоджуючись з вищезазначеним,
апеляційний суд разом з тим вважає, що
демонтаж мансарди, а отже і даху цього
будинку - пам'ятки культурної спадщини -
буде являти собою порушення положень
ст.ст. 3, 47, 49, 54 Конституції України в
будь-яку пору року, оскільки
конституційні права людини згідно до
положень ст.ст. 24, 64 Конституції України
не можуть бути обмежені за якими-небудь
ознаками, зокрема, сезонного
застосування.

Враховуючи викладене, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позовних вимог Управління охорони
об'єктів культурної спадщини Одеської
обласної державної адміністрації.

При цьому суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що вимоги
ОСОБА_3 про перегляд рішення
Приморського районного суду м. Одеса
від 15.03.2013 року за нововиявленими
обставинами є цілком обґрунтованими та
відповідають вимогам глави 4 розділу V
ЦПК України, а також положенням
постанови Пленуму ВССУ № 4 від 30.03.2012
року «Про застосування цивільного
процесуального законодавства при
перегляді судових рішень за
нововиявленими обставинами», а тому
підлягають задоволенню.

Нововиявленими обставинами є те, що
дана пам'ятка архітектури є житловим
будинком, починаючи з 1898 року, і що
застосування до нього поняття «аптека»
суперечить чинному законодавству
України, а також те, що право власності
на житловий будинок у заявника виникло
з 17.11.2006 року.

Зазначені юридичні факти спростовують
твердження, що містяться в рішенні
Приморського районного суду м. Одеса
від 15.03.2013 року у даній справі про те, що
«Судом установлені такі факти и
відповідні їм правовідносини. Рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 23.03.2011 року по цивільній справі №
2-1033/11, яке набрало законної сили 04.04.2011
року, за ОСОБА_3 визнано право власності
на нежитлове приміщення аптеки НОМЕР_1
по АДРЕСА_1, загальною площею 334,3 кв.м.».

Також з зазначеного рішення
вбачається, що ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу придбав у
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Ірен -
Агропродукт» нежитлове приміщення -
аптеку НОМЕР_1.

Крім того, судом встановлено, що окрема
будівля аптеки НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 є
колишньою дачею (а згодом корпус № 7
санаторію ім. Чкалова, аптека) та була
споруджена у 1910 році за проектом
архітектора А.Б. Мінкуса й знаходиться
в місцевості, яка починаючи з часів
заснування Одеси мала традиційно
дачний характер.

Наведені заявником юридичні факти
являють собою тривалі правові
становища, які були встановлені,
відповідно, рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 04.02.2014 року
по справі № 522/1685/14-ц та рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 11.03.2014 року по справі № 2-1033/11. Ці
юридичні факти мають істотне значення
для розгляду даної справи у суді. Але
про їх наявність заявник не знав і не
міг знати до моменту прийняття
зазначених рішень судами. Наявність
наведених заявником юридичних фактів
на момент розгляду спору могли
вплинути на висновки суду про захист
конституційних прав заявника і,
відповідно, на юридичну оцінку
обставин справи, яка переглядається.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що суд першої інстанції,
проаналізувавши усі обставини справи
та надавши належну оцінку доказам,
ухвалив законне, обґрунтоване та
справедливе рішення, яке скасуванню не
підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Управління
охорони об'єктів культурної спадщини
Одеської обласної державної
адміністрації відхилити.

Рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 10 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

П.М. Черевко