Номер провадження: 22-ц/785/5946/14
Головуючий у першій інстанції Донцов
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Державного закладу «Спеціалізований
Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова»
Міністерства охорони здоров'я України
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 11 березня 2014 року у
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу та дарування та за
зустрічною позовною заявою ОСОБА_7,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу,

встановила:

03 грудня 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, в якому ставив питання
про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу та дарування від 19
січня 2009року, за якими він
продав/подарував аптеку НОМЕР_1 по
АДРЕСА_1 загальною площею 334,3 кв.м.
відповідачам та визнання за ним права
власності на вищевказане нежитлове
приміщення.

Свої позовні вимоги позивач мотивував
тим, що він на підставі договору
купівлі-продажу придбав у
Сільськогосподарського товариства ТОВ
«Ірен-Агропродукт» нежитлове
приміщення -аптеку НОМЕР_1 загальною
площею 343,3 кв.м. по АДРЕСА_1. Право
власності на вищевказане приміщення
було зареєстровано за позивачем
належним чином у КП «ОМБТІ та РОН»
17.11.2006 року.

Вищевказане приміщення є пам'ятником
архітектури - колишня дача
Гершенкопа-Санца. Позивач уклав з
Управлянням охорони об'єктів
культурної спадщини Одеської обласної
державної адміністрації Охоронний
договір на пам'ятку культурної
спадщини № 13-12Н-1. За замовленням
позивача Науково-дослідний інститут
пам'ятникоохоронних досліджень
розробив у 2007 році Проект зони охорони
вищевказаної будівлі, у якому
відобразив графічно межі території
дачі Гершенкопа-Санца, тобто фактично
встановив межі земельної ділянки, яка є
у фактичному користуванні позивача.

У 2008 році позивач вирішив
приватизувати земельну ділянку по
АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що позивач вже
використовував своє право на
безкоштовну приватизацію земельної
ділянки, він уклав з відповідачами
відповідні договори купівлі-продажу та
дарування. Відповідачі повинні були
приватизувати землю на якій
розташовані їх частки нерухомого майна
по АДРЕСА_1 та за відповідними
договорами повернути позивачеві у
власність спірне нерухоме майно, а
також приватизовані земельні ділянки.

Позивач стверджував що договори
купівлі-продажу/дарування були
фіктивними, так як не несли за собою
ніяких правових наслідків. Гроші за
договорами не передавались, майно за
договорами не передавалось, позивач
користується спірними будівлями по
сьогоднішній день.

Посилаючись на те, що відповідачі
договірні зобов'язання не виконали,
ОСОБА_4 просив суд його позовні вимоги
задовольнити.

Відповідачі позов не визнали та надали
суду зустрічну позовну заяву, в якій
ставили питання про відшкодування з
ОСОБА_4 на їх користь вартість аптеки
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 (далі - аптека НОМЕР_1)
та визнання недійсними договорів
купівлі-продажу та дарування від 19
січня 2009 року вказаної аптеки НОМЕР_1.

Свої позовні вимоги позивачі за
зустрічним позовом мотивували тим,
вони придбали за договорами
купівлі-продажу/дарування від 19 січня
2008року у ОСОБА_4 аптеку НОМЕР_1, а ОСОБА_4
отримав від них кошти за продані частки
нежитлового приміщення та передав в
натурі нежитлове приміщення аптеки
НОМЕР_1.

Деякий час після укладення договорів
купівлі-продажу позивачі
користувались придбаним приміщенням,
але пізніше позивачі вирішили
розірвати договори
купівлі-продажу/дарування від 19 січня
2009 року аптеки НОМЕР_1, про що
повідомили відповідача ОСОБА_4 Свої
частки нежитлового приміщення по
АДРЕСА_1 позивачі повернули ОСОБА_4, а
він у свою чергу, погодився повернути
їм усе отримане за договорами
купівлі-продажу/дарування та у
нотаріуса укласти угоди про розірвання
договорів купівлі-продажу/дарування.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4
вищевказані зобов'язання не виконав,
позивачі за зустрічним позовом просили
їх вимоги задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси по від 23.03.2011 р. було частково
задоволено позов ОСОБА_4 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
та дарування від 19.01.2009 р. та визнано
право власності на нежитлове
приміщення аптеки НОМЕР_1, загальною
площею 334,4 кв.м., також були повністю
задоволені зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу та дарування від 19.01.2009
року (а.с.52-53).

06 березня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із заявою про перегляд
вищевказаного рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами, в якій
після уточнення вимог ставив питання
про його скасування та визнання за ним
права власності на житловий будинок,
розташований за адресою АДРЕСА_1,
загальною площею 334,3 кв.м, з 17.11.2006 року.

Свої вимоги мотивував тим, що згідно
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 04.02.2014 р. у справі №522/1685/14-ц,
яке набрало законної сили 21.02.2014 року,
та згідно якого будівля, розташована за
адресою АДРЕСА_1, загальною площею
334,3кв.м, що є пам'яткою містобудування
та архітектури («садиба Гершенкопа -
Санца»), була визнана житловим будинком
з моменту його споруди (а.с.57-61).

Справа була заслухана за відсутності
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Відповідач ОСОБА_8 помер 27.08.2010 р., про що
в Книзі реєстрації смертей Другого
Малиновського відділу реєстрації
актів цивільного стану ОДМУЮ зроблено
відповідний актовий запис № 817 від
27.08.2010 року. Після його смерті
відкрилася спадщина на 17/100 частин
вказаного нерухомого об'єкта
культурної спадщини. Спадщину прийняла
ОСОБА_7 в якості його дружини, інших
спадкоємців немає.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 11 березня 2014 року заяву
ОСОБА_4 було задоволено, рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 23 березня 2011 року скасовано та
ухвалено нове (а.с. 174-178).

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу та дарування
- задоволено у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_4 право на житловий
будинок («Садиба Гершенкопа - Санца»),
розташований за адресою АДРЕСА_1,
загальною площею 334,3кв.м., з 17 листопада
2006 р.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_7, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним договір купівлі -
продажу від 19 січня 2009 року, за яким
ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_7 купила 26/100
частин нерухомості об'єкта культурної
спадщини по АДРЕСА_1.

Відшкодовано з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_7 вартість 26/100 частин нерухомого
об'єкта культурної спадщини по АДРЕСА_1
у сумі 9000 грн.

Визнано недійсним договір купівлі -
продажу від 19 січня 2009 року, за яким
ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_8 купив 17/100
частин нерухомого об'єкта культурної
спадщини по АДРЕСА_1.

Відшкодовано з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_7 вартість 17/100 частин нерухомого
об'єкта культурної спадщини по АДРЕСА_1
у сумі 6000 грн. у порядку спадкування
після смерті ОСОБА_8.

Визнано недійсним договір купівлі -
продажу від 19 січня 2009 року, за яким
ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив 28/100
частин нерухомого об'єкта культурної
спадщини по АДРЕСА_1.

Відшкодовано з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_5 вартість 28/100 частин нерухомого
об'єкта культурної спадщини по АДРЕСА_1
у сумі 10000 грн.

Визнано недійсним договір дарування
від 19 січня 2009 року, за яким ОСОБА_4
подарував, а ОСОБА_6 прийняла у дар 29/100
частин нерухомого об'єкта культурної
спадщини по АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ДЗ
«Спеціалізований Клінічний санаторій
імені В.П. Чкалова» Міністерства
охорони здоров'я України просить
визнати його третьою стороною у даному
спорі, скасувати рішення Приморського
районного суду Одеської області від 11
березня 2014 року та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та
зустрічних позовних вимог ОСОБА_7,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовити в повному
обсязі, посилаючись на те, що рішення
суду ухвалено із порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Крім того, до суду апеляційної
інстанції від представника заявника
апеляційної скарги надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи, з посиланням на те, що вони
бажають, щоб їх інтереси представляла
прокуратура Приморського району м.
Одеси, з метою захисту державного
підприємства ДЗ «Спеціалізований
Клінічний санаторій імені В.П.
Чкалова». (а.с.292).

В свою чергу від заступника прокурора
Приморського району м. Одеси надійшла
заява про допуск прокуратури до участі
у справі (а.с.295-297).

Однак, колегія суддів відмовила в
задоволенні даного клопотання і заяви,
з посиланням на те, що ні представник ДЗ
«Спеціалізований Клінічний санаторій
імені В.П. Чкалова», ні заступник
прокурора Приморського району м. Одеси
не надали колегії суддів доказів
порушення інтересів держави, в тому
числі ДЗ «Спеціалізований Клінічний
санаторій імені В.П. Чкалова» при
розгляді даного спору.

Крім того, будучи належним чином
повідомленим про час і місце судового
засідання, представник ДЗ
«Спеціалізований Клінічний санаторій
імені В.П. Чкалова» до суду апеляційної
інстанції не з'явився, не підтримав
свого клопотання, та не надав доказів,
які б свідчили про необхідність участі
прокуратури при розгляді даної справи.

Зазначені обставини свідчать не про
бажання представника ДЗ
«Спеціалізований Клінічний санаторій
імені В.П. Чкалова» розглянути справу
за його апеляційною скаргою, а про
бажання затягнути розгляд справи.

Представник прокуратури Приморського
району м. Одеси також до суду не
з'явився і не надав суду доказів
порушення інтересів держави при
розгляді даної справи.

Що стосується вимог заявника
апеляційної скарги про залучення його
до участі у справі в якості третьої
особи, то вони задоволенню не
підлягають, оскільки суд апеляційної
інстанції не наділений повноваженнями
залучення до участі у справі третіх
осіб, які не брали участі при розгляді
даної справи в суді апеляційної
інстанції.

При цьому колегія суддів виходить із
вимог, передбачених ст. 303 ЦПК України, у
відповідності до якої під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідачі та позивачі за зустрічним
позовом ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до
суду апеляційної інстанції не
з'явились та надали заперечення на
апеляційну скаргу, в яких стверджують,
що оскаржуваним рішенням суду їх права
порушені не були, що рішення суду є
законним і обгрунтованим, а також, що в
задоволенні апеляційної скарги має
бути відмовлено повністю. При цьому
вони заперечують проти залучення
апелянта до справи в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору (а.с.282-284).

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про
скасування рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 23 березня 2011
року, та ухвалення нового рішення, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_4 17 листопада 2006 року було
придбано житловий будинок («Садиба
Гершенкопа - Санца»), розташований за
адресою АДРЕСА_1, загальною площею
334,3кв.м., а тому суд визнав за ним право
власності саме на вказаний житловий
будинок.

Всі інші висновки суду, які містяться в
оскаржуваному судовому рішенні, не
відрізняються від висновків, які
викладені в рішенні Приморського
районного суду м. Одеси від 23 березня 2011
року.

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

Досліджуючи обгрунтованість та
правомірність заяви ОСОБА_4 щодо
перегляду рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами, суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
будівля, яка розташована за адресою
АДРЕСА_1, загальною площею 334,3 кв.м., є
житловим будинком з моменту
спорудження в 1898 році - факт, який за
своєю правовою природою являє собою
тривале правове становище. Тривале
правове становище є різновидом
юридичного факту. Тому вищезазначений
юридичний факт, який став відомим
заявнику з рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 04.02.2014 року
по справі № 522/1685/14-ц, має істотне
значення для розгляду даної справи про
наявність якого заявник не знав і не
міг знати до моменту прийняття
зазначеного рішення суду, та набрання
ним законної сили, але який міг
вплинути на висновки та юридичну
оцінку суду про обставини даної справи
та захист його конституційних прав.

Колегія суддів вважає, що вказаний
висновок суду відповідає вимогам глави
4 розділу V ЦПК України (провадження у
зв'язку з нововиявленими обставинами).

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що зазначена пам'ятка
культурної спадщини є жилим будинком, а
право власності на цей жилий будинок у
ОСОБА_4 виникло з 17 листопада 2006 року, що
зазначений жилий будинок є невід'ємною
частиною історичної садиби
«Гершенкопа-Санца», сучасна площа якої
у вигляді прибудинкової земельної
ділянки становить 4066,6 (чотири тисячі
шістдесят шість і шість десятих) кв.м., а
також, що у ОСОБА_4 на підставі ст.ст. 11,
186, 381 ЦК України одночасно з
виникненням права власності на
згаданий жилий будинок виникло
суб'єктивне цивільне право на
історичну садибу «Гершенкопа-Санца»,
до складу якої входять парк
(багаторічні зелені насадження) і
фонтан.

При цьому, колегія суддів зазначає, що
оскаржуваним рішенням суду набуття
права власності на історичну садибу
«Гершенкопа-Санца» за ОСОБА_4 не
визнавалося, оскільки ОСОБА_4 згідно до
положень ст.16 ЦК України з відповідним
позовом до суду в цій справі не
звертався.

Так, як вбачається з матеріалів справи
згадана споруда, яка розташована за
адресою АДРЕСА_1, була збудована за
проектом архітектора ОСОБА_11 в 1896-1898 рр.
безпосередньо в якості жилого будинку.
Останній є жилим безперервно з 1898 року,
оскільки рішення виконавчого комітету
Одеської обласної ради про переведення
його на підставі положень ст.ст.7, 8 ЖК
України з жилого будинку у нежилий не
приймалося. Зазначена споруда була
взята на державний облік як пам'ятка
містобудування та архітектури
відповідно до положень Закону УРСР
«Про охорону і використання пам'яток
історії та культури» на підставі
рішення виконавчого комітету Одеської
обласної ради народних депутатів № 580
від 27.12.1991 року «Про затвердження
списку об'єктів, що підлягають взяттю
під охорону як пам'ятки містобудування
та архітектури місцевого значення». Ця
пам'ятка культурної спадщини є
невід'ємною частиною історичної садиби
«Гершенкопа-Санца». Остання в якості
цілісного об'єкта культурної спадщини
підлягає захисту з боку держави. Її
земельна ділянка загальною площею 4066,6
(чотири тисячі шістдесят шість і шість
десятих) кв.м. відповідно до положень
ст.53 ЗК України належить до земель
історико-культурного призначення.

Ці обставини підтверджуються
Паспортом щойно виявленого об'єкта
культурної спадщини «Садиба
Гершенкопа-Санца», складеного
Науково-дослідним інститутом
пам'яткоохоронних досліджень при
Міністерстві культури і туризму
України (Київ, 2007 р.), а також іншими
численними письмовими доказами, які
представлені в матеріалах справи.

Згідно до положень ст.182, ч.4 ст.334 ЦК
України право власності на нерухоме
майно виникає з дня його державної
реєстрації незалежно від різновиду
цієї нерухомості. Тому право власності
ОСОБА_4 на жилий будинок виникло з дня
його державної реєстрації в якості
нерухомого майна, тобто з 17.11.2006 року.

Що стосується прав та обов'язків ДЗ
«Спеціалізований (спеціальний)
клінічний санаторій імені В.П. Чкалова»
при розгляді даної справи, то колегія
суддів зазначає, що вони жодним чином
не порушуються, оскільки зазначеному
державному закладу належить лише
земельна ділянка, на якій розташований
спірний житловий будинок, однак в даній
справі не вирішується питання щодо
вказаної земельної ділянки.

У даній справі предметом спору є
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу та дарування спірного
житлового будинку, які були укладені
між фізичними особами, а тому ДЗ
«Спеціалізований (спеціальний)
клінічний санаторій імені В.П. Чкалова»
ніякого відношення не має до виниклого
спору, у зв'язку з чим оскаржуване
рішення суду по даній справі жодним
чином не впливає на його права або
обов'язки.

Що стосується доводів заявника
апеляційної скарги про те, що рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 04.01.2014 року у цивільній справі
№522/1685/14-ц, яке набрало законної сили
21.02.2014 року, не є нововиявленою
обставиною, з посиланням на те, що
рішення ухвалено після оскаржуваного
судового рішення, то колегія суддів з
цього приводу зазначає наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК
України підставою для перегляду
рішення у зв'язку з нововиявленими
обставинами є істотні для справи
обставини, що не були і не могли бути
відомі особі, яка звертається із
заявою, на час розгляду справи.

Як вбачається із матеріалів справи, та
обставина, що спірна будівля, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 334,3 кв.м., є житловим
будинком з моменту спорудження в 1898
році, існувала з 1898 року, однак не була
відома позивачу ОСОБА_4 на час його
звернення до суду.

Зазначена обставина була встановлена
саме рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 04.02.2014 р. у цивільній
справі №522/1685/14-ц, яке набрало законної
сили 21.02.2014 р., та яким було встановлено,
що будівля, розташована за адресою
АДРЕСА_1, загальною площею 334,3кв.м, що є
пам'яткою містобудування та
архітектури («садиба Гершенкопа -
Санца»), була визнана житловим будинком
з моменту його споруди (а.с.57-61).

Таким чином встановлена судовим
рішенням вищезазначена обставина є
нововиявленою, а тому підставою для
перегляду рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 23 березня 2011
року у зв'язку з ново виявленими
обставинами.

Що стосується доводів заявника
апеляційної скарги про те, що позивач
ОСОБА_4 не заявляв зазначених вимог при
зверненні до суду, то колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що згідно заяви від
07.03.2014 року ОСОБА_4 уточнив свою позовну
заяву, проти якої особи, які беруть
участь у справі, не заперечували.

Крім викладеного, колегія суддів
зазначає, що Конституційне право
ОСОБА_4 на житло підлягає захисту
згідно до положень ст.47 Конституції
України, а його культурні права
підлягають захисту на підставі
положень ст.54 Конституції України, п.а)
ч.1 ст.15 Міжнародного пакту про
економічні, соціальні та культурні
права, Конвенції про охорону
архітектурної спадщини Європи.

Згідно до положень ч.1 ст.8 Основного
Закону України Конституція України має
найвищу юридичну силу. Відповідно до
положень ч.2 ст.17 Закону України «Про
міжнародні договори України» якщо
міжнародним договором України,
укладення якого відбулось у формі
закону, встановлено інші правила, ніж
ті, що передбачені законодавством
України, то застосовуються правила
міжнародного договору України.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надав суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які він
посилається як на підставу своїх
заперечень проти оскаржуваного
рішення суду, а також не надав колегії
суддів доказів порушення своїх прав
оскаржуваним судовим рішенням.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Державного закладу
«Спеціалізований Клінічний санаторій
імені В.П. Чкалова» Міністерства
охорони здоров'я України відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 11 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко