Справа № 339/104/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1191/2014
Головуючий у 1 інстанції Головенко О.С.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого: Мелінишин Г.П.

суддів: Матківського
Р.Й., Шишка А.І.

секретаря: Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
приватний нотаріус ОСОБА_4 про визнання
недійсним заповіту та виселення із
житлового будинку за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Болехівського міського суду від 14
квітня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулась в
суд з позовом, уточнивши його в
подальшому, до ОСОБА_3, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору - приватний нотаріус
ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту
та виселення із житлового будинку.

Рішенням Болехівського міського суду
від 14 квітня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи. Зазначає,
що справу розглянуто у відсутності
відповідача ОСОБА_3, не дивлячись на
неодноразову вимогу представника
визнати її участь обов'язковою. При
цьому, представник відповідача не
знаючи особисто ОСОБА_5, не
знаючи, що передувало підготовці і
посвідченню оспорюваного заповіту, не
будучи учасником подій по даному спору
не могла при дослідженні обставин
справи надати суду відповіді на
запитання щодо обставин, які мають
значення для встановлення фактів та
подій, які насправді мали місце, для
спростування доводів позивача тощо.

Поза увагою суду залишилась і та
обставина, що відповідач вилучила
(викрала) з помешкання спадкодавця
ОСОБА_5 її паспорт громадянина України
та документи на будинковолодіння. Такі
протиправні дії вчинено ОСОБА_3 до
посвідчення оспорюваного заповіту з
метою унеможливити вільне
волевиявлення спадкодавця щодо
розпорядження своїм майном на власний
розсуд на користь інших осіб, а тільки
на користь відповідача. В той же час в
матеріалах справи відсутні будь-які
письмові докази щодо дійсних намірів
ОСОБА_5 розпорядитися своїм майном на
користь ОСОБА_3 в період коли
спадкодавець була здоровою та
адекватною.

Помилковим є також висновок суду
щодо недоведення нею факту родинних
відносин із спадкодавцем. При цьому
судом не взято до уваги покази свідків,
які підтвердили, що вона була
племінницею ОСОБА_5 по лінії матері.
Також дана обставина підтверджена і
довідкою Лучинецької сільської ради,
із змісту якої вбачається, що
відповідно до записів погосподарської
книги 1950-1953 років спадкодавець ОСОБА_6,
та її мати ОСОБА_7, є дочками ОСОБА_8,
тобто рідними сестрами. Щодо інших
письмових доказів, то вона була
позбавлена можливості їх представити.

Крім того, судом першої інстанції
неповно досліджено та встановлено
обставини щодо дійсного фізичного
стану спадкодавця на момент
посвідчення заповіту. При цьому суд
посилається на вибіркові покази
свідків відповідача. В той же час її
свідки та чотири свідки відповідача
підтвердили, що ОСОБА_5 захворіла в
кінці вересня 2013 року, прогресуючі
хвороби (серцево-судинна
недостатність, дифузний кардіосклероз,
цукровий діабет, гіпертонічна хвороба,
яка супроводжувалась значними
головними болями) вплинули на її
психічний стан, волю та поведінку, вона
не впізнавала знайомих людей. Дані
захворювання підтверджені і свідком -
лікарем ОСОБА_9 На психічний стан
ОСОБА_5 вплинули також багато
психологічних стресів: десять років
вона провела в тюрмах Сибіру, тридцять
років тому похоронила чоловіка та
єдину дочку, в результаті мали місце
розлади її психіки та з приводу чого
вона проходила лікування у медичних
установах м. Львова. Всі ці обставини, а
також вік померлої - 90 років є доказом
вчинення нею правочину в тому числі і
під впливом тяжкої обставини.

Однак, вищенаведеного суд до уваги не
прийняв та безпідставно вважав, що в
даному випадку не встановлено такої
обов'язкової кваліфікуючої підстави як
вчинення правочину на вкрай невигідних
умовах. Відповідно суперечливим з
цього приводу є посилання суду на
постанову Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року по спірних
питаннях.

В той же час судом дано невірну правову
оцінку і письмовому доказу - медичній
книжці ОСОБА_5 Так, дана медична книжка
була вилучена відповідачем влітку 2013
року, а тому у ній не могли бути записи
щодо психічного стану померлої. Однак,
в ній містяться дані щодо усіх
захворювань, якими страждала ОСОБА_5 на
момент посвідчення оспорюваного
заповіту. В зв'язку із цим судом не
взято до уваги, що ОСОБА_9 є лікарем
загальної медицини, а не психіатром, а
тому немає повноважень встановлювати
діагноз щодо психічного стану
пацієнтів.

При вирішенні спору суд безпідставно
критично оцінив також і пояснення
свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, посилаючись на те, що вони є її
родичами, а відповідно заінтересовані
у вирішенні даного спору на її користь,
оскільки дані свідки пояснили, що вони
є родичами ОСОБА_3

Апелянт також вказує на те, що
ОСОБА_5 мала вади зору, проведена
операція позитивного результату не
дала, а крім того,на початку літа 2013
року її зір погіршився. Тому до
посвідчення оспорюваного заповіту
вона не могла самостійно читати. За
таких обставин заповіт слід було
посвідчувати згідно ст.ст. 1248,1253 ЦК
України за обов'язковою участю не менше
двох свідків. Проте і цій обставині суд
не дав належної правової оцінки.

Не взято судом до уваги, і те, що
нотаріусом при посвідченні заповіту
не було дотримано вимог ст. ст. 42,44
Закону України «Про нотаріат». Зокрема,
зважаючи на вік спадкодавця не
витребувано довідку про те, що ОСОБА_5
не страждає на психічні розлади, не
витребувано від органу опіки і
піклування даних щодо для встановлення
над нею опіки або піклування.

Аналогічно неналежно оцінено і подані
нею докази - звернення до управління
юстиції, які підтверджують, що заповіт
оформлявся шляхом обману.

Також вказує, що більш повному та
об'єктивному встановленню та
дослідженню підлягала і інша її вимога
- щодо невідповідності оспорюваного
заповіту встановленій законом формі.
Так, зі змісту заповіту видно, що в
ньому містяться різні дані щодо місця
та часу посвідчення заповіту - складено
і підписано його сторонами о 10.20 год. в
приміщенні нотаріальної контори, та
одночасно підписано о 10.20 год. по
АДРЕСА_1. Тобто, по місцю проживання
спадкодавця. За таких обставин
відповідно до норм законодавства
нотаріус зобов'язаний був повідомити
про це сторони (осіб), стосовно яких
вчинено нотаріальну дію для вжиття
заходів щодо скасування зазначеної
нотаріальної дії.

Безпідставно суд відмовив і у
задоволенні її позовної вимоги про
виселення ОСОБА_3 з спірного
будинковолодіння. Поза увагою суду
залишилась та обставина, що ця позовна
вимога є другорядною, а не
першочерговою. Крім того, дане
будинковолодіння є приватною
власністю ОСОБА_5 Будь-яких доказів
того, що ОСОБА_3 проживає в ньому на
законних підставах не встановлено, не
визначено таке її право і в
оспорюваному заповіті. Крім того своєю
ухвалою суд задовольнив її вимогу щодо
звільнення ОСОБА_3 самовільно
зайнятого нею будинковолодіння.

Посилаючись на зазначені обставини
просила рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов.

В засіданні апеляційного суду
представник апелянта доводи скарги
підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 доводів скарги не
визнала посилаючись на
обґрунтованість висновків суду.

Приватний нотаріус ОСОБА_4 у засідання
апеляційного суду не з'явилась будучи
належним чином повідомленою, та подала
заяву про розгляд справи без її участі.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не надано
та в судовому засіданні не встановлено
належних і допустимих доказів на
підтвердження позовних вимог ОСОБА_2
щодо укладення заповіту особою, яка не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, укладення
його під впливом обману, під впливом
тяжкої обставини, з порушенням порядку
його посвідчення приватним нотаріусом,
аналогічно як і доказів того, що
позивач є зацікавленою особою в
розумінні вимог ст. 1257 ЦК України.
Заповіт складений відповідно до вимог
закону та Порядку вчинення
нотаріальних дій, а тому відсутні
правові підстави для визнання цього
заповіту недійсним.

Також враховуючи, що позивач не є
власником спірного майна відповідно
вважав, що не підлягають до задоволення
і вимоги ОСОБА_2 про виселення
відповідача з спірного
будинковолодіння .

Колегія суддів вважає, що такий
висновок зроблений судом за належного
з'ясування дійсних обставин справи,
прав та обов'язків сторін, оцінки
наданих ними доказів, є правильним та
обґрунтованим.

Судом вірно встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, унаслідок
чого відкрилася спадщина на належне їй
майно, в тому числі і на
будинковолодіння, що знаходиться по
АДРЕСА_1 (а.с.41).

Як вбачається із матеріалів справи, 24
липня 2013 року ОСОБА_5 зробила заповітне
розпорядження, відповідно до якого все
своє майно заповіла відповідачу
ОСОБА_3 (а.с.29). Встановлено, що остання
здійснювала догляд за покійною, чого не
заперечувала сама позивач і є родичкою
спадкодавця - дочкою брата чоловіка
померлої (а.с.36-38) .

Обґрунтовуючи свої позовні
вимоги ОСОБА_2 посилалась на те, що на
час складання заповіту внаслідок
похилого віку, невиліковної хвороби,
вживання сильнодіючих ліків тощо
ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх
дій та не могла керувати ними, заповіт
укладено внаслідок обману, тяжкого
збігу обставин та з порушенням порядку
його посвідчення приватним нотаріусом
ОСОБА_4

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, даних в п. 16
постанови від 06 листопада 2011 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правила статті
225 ЦК поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК. Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

З матеріалів справи вбачається, що
враховуючи такі вимоги закону,
сприяючи всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи з
дотриманням положень ст.ст.10,11 ЦПК
України щодо змагальності та
диспозитивності цивільного
судочинства судом першої інстанції
роз'яснено позивачу та її представнику
право заявити клопотання про
призначення судово-психіатричної
експертизи по справі щодо визначення
психічного стану ОСОБА_5 на час
укладення оспорюваного заповіту та
попереджено про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій. Проте
позивач таким правом не скористалася,
клопотання про проведення вказаної
експертизи не заявляла.

Статтею 3 Закону України «Про
психіатричну допомогу» визначено
презумпцію психічного здоров'я, суть
якої полягає в тому, що кожна особа
вважається такою, яка не має психічного
розладу, доки наявність такого розладу
не буде встановлено на підставах та в
порядку, передбачених цим Законом та
іншими законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Посилання апелянта, що дана обставина
(перебування спадкодавця у стані коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними) підтверджена показами свідків
ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_15 не заслуговує на увагу.

Судом першої інстанції обґрунтовано
покази цих свідків оцінено критично та
відповідно не прийнято до уваги. При
цьому суд правильно вважав, що такі
зважаючи на родинні стосунки із
позивачем, є заінтересованими особами,
їх покази суперечливі, не узгоджуються
між собою і повністю спростовуються
письмовими доказами та поясненнями
інших свідків - сусідів ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 Які в
свою чергу не є зацікавленими у
вирішенні спору, проживали поруч із
ОСОБА_5, постійно з нею спілкувалися та
ствердно вказували, що ОСОБА_5 попри
свій похилий вік до останнього дня
свого життя була при пам'яті,
впізнавала людей та вільно
спілкувалася з ними, правильно
усвідомлювала події, що відбувалися
навколо неї, не страждала будь-яким
психічним захворюванням, тому
будь-яких сумнівів щодо адекватності
поведінки ОСОБА_5 у них не було.

Крім того, як вбачається із пояснень
лікаря ОСОБА_9, яка двічі протягом
вересня, листопада 2013 року здійснювала
огляд ОСОБА_5, остання хворіла на
ішемічну хворобу серця, цукровий
діабет, у неї був підвищений тиск. Вона
адекватно відповідала на всі
запитання, орієнтувалася в часі та
просторі, не перебувала на
стаціонарному лікуванні .

Відповідно не підтверджена дана
обставина щодо перебування
спадкодавця у стані коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними і
письмовими доказами.

Так, як видно зі змісту довідки
Болехівської міської лікарні, ОСОБА_5
на обліку у лікаря - психіатра з 2009 року
по 2013 рік не перебувала (а.с.35).

Крім того, як зазначено у записах
історії хвороби ОСОБА_5, які були
оглянуті в суді першої інстанції, 18
листопада 2013 року при огляді «хвора
жалілася на біль в суглобах, загальну
слабкість, шум у вухах. Хвора адекватно
відповідала на запитання,
орієнтувалася в часі, місці і власній
особистості». При цьому медична
документація не містить жодних
рекомендацій щодо проходження нею
огляду лікаря психіатра. Не
ініціювалось таке питання її родичами,
в тому числі позивачем.

Згідно лікарського свідоцтва про
смерть вбачається, що причиною смерті
ОСОБА_5 були серцево-судинна
недостатність та дифузний
кардіосклероз (а.с.74). В той же час вплив
наявних у померлої захворювань,
аналогічно як і використання медичних
препаратів в зв'язку із цим, на які
посилається апелянт, на її психічний
стан в момент складання та підписання
заповіту не підтверджено.

Як на доказ, що спростовує відповідні
доводи позивача в цій частині, суд
обґрунтовано зіслався також і на її
заяву, адресовану 29.10.2013 року (ще за
життя заповідача) начальнику Головного
управління юстиції в
Івано-Франківській області відносно
стану здоров'я ОСОБА_5 до початку літа
2013 року (а.с.10).

Також не можуть бути прийняті до уваги
і твердження апелянта про те, що
медична картка ОСОБА_5 була викрадена
ОСОБА_3, а відповідно у ній не могли бути
записи щодо психічного стану
спадкодавця, оскільки є голослівними і
не підтверджені будь-якими доказами.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до обґрунтованого висновку, що
позивачем не подано будь-яких належних
та допустимих доказів того, що на час
укладення заповіту ОСОБА_5 не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними, а отже відповідно
відсутні правові підстави для визнання
його з цих мотивів недійсним.

Що стосується інших підстав
недійсності заповіту, то місцевий суд
обґрунтовано виходив з наступного.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним.

Положеннями ч. 1 ст. 233 ЦК України
передбачено, що правочин, який вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
може бути визнаний судом недійсним
незалежно від того, хто був ініціатором
такого правочину.

Тобто для визнання правочину недійсним
необхідно встановити наявність двох
обставин: тяжких обставин та вкрай
невигідних умов вчинення правочину.

При цьому наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин,щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Аналогічно, особа яка оскаржує
правочин з підстав,зазначених в ст. 233
ЦК, має довести, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено взагалі або вчинено не на таких
умовах.

Вирішуючи спір в цій частині суд
обґрунтовано врахував, що оспорюваний
заповіт є одностороннім правочином, на
що вказує також і ст. 1233 ЦК, визнаючи
заповітом розпорядження фізичної
особи на випадок своєї смерті. Тому
односторонній характер заповіту не
дозволяє віднести останній до
різновиду договорів. Заповіт
вважається укладеним тоді, коли
заповідач висловив свою волю в
передбаченій законом формі. Для
дійсності заповіту не вимагається, щоб
особи, призначені у ньому спадкоємцями,
дали на це згоду.

Враховуючи зміст даних норм вважати, що
заповіт укладений внаслідок обману та
на вкрай невигідних умовах неможна.

Вказані положення закону узгоджуються
також і з роз'ясненнями п. п. 20, 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними».

Отже, за таких обставин суд першої
інстанції дійшов також правильного
висновку і про необґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання
договору дарування недійсним з
підстав, визначених ст.ст. 230, 233 ЦК
України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставами недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України.

Згідно положень ст. 1248 ЦК України
нотаріус може на прохання особи
записати заповіт з її слів власноручно
або за допомогою загальноприйнятих
технічних засобів. У цьому разі заповіт
має бути вголос прочитаний заповідачем
і підписаний ним. Якщо заповідач через
фізичні вади не може сам прочитати
заповіт, посвідчення заповіту має
відбуватися при свідках (стаття 1253
цього Кодексу).

Як вбачається зі змісту
оспорюваного заповіту, його текст
записаний нотаріусом за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів,
заповідач ОСОБА_5 ознайомлена з його
змістом, про що власноручно зазначила.
Також заповідачем особисто на
зворотній стороні заповіту зазначено,
що вона усвідомлює значення своїх дій,
добровільно і без будь-якого примусу і
тиску заповідає все своє майно ОСОБА_3
(а.с.29).

Крім того, згідно пояснень
приватного нотаріуса ОСОБА_4 заповіт
був написаний нею зі слів ОСОБА_5 При
його посвідченні вона перевірила
дієздатність заповідача і впевнилася,
що її волевиявлення було спрямовано на
укладення заповіту саме на користь
ОСОБА_3, до підписання прочитаний
уголос ОСОБА_5 і власноручно підписаний
нею.

Також бажання розпорядитися
своїм майном в користь ОСОБА_3
підтверджено показами свідка ОСОБА_17,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_19, ОСОБА_18,
ОСОБА_22

З врахуванням вищезазначених обставин
місцевий суд прийшов до правильного
переконання про наявність
волевиявлення заповідача скласти
заповітне розпорядження саме на
користь відповідача, критично оцінивши
одночасно пояснення свідка ОСОБА_15
щодо виконання підпису в заповіті не
ОСОБА_5, а іншою особою. При цьому суд
також обґрунтовано виходив з того, що
питання призначення почеркознавчої
експертизи позивачем та її
представником не порушувалося.

Також як на підставу для задоволення
позовних вимог позивач посилалась на
недодержання стороною вимог щодо
необхідності в даному випадку
посвідчення заповіту при свідках.

Відповідно до ст. 1253 ЦК України на
бажання заповідача його заповіт може
бути посвідчений при свідках. У
випадках, встановлених абзацом третім
частини другої статті 1248 і статтею 1252
цього Кодексу, присутність не менш як
двох свідків при посвідченні заповіту
є обов'язковою.

Таким чином, закон вимагає підписання
заповіту свідками лише якщо заповіт
підпадає під регулювання норм абзацу
третього ч. 2 ст. 1248 та частин 1 - 6 ст. 1252
ЦК. В усіх інших випадках залучення
свідків не є обов'язковим, і
здійснюється лише на вимогу
заповідача.

З'ясовуючи та досліджуючи в цій
частині позовні вимоги ОСОБА_2 суд
правильно встановив, що на момент
складання та посвідчення заповіту
ОСОБА_5 не відносилася до осіб, які
через фізичні вади не можуть самі
прочитати заповіт, відповідно вона
також не настоювала на участі свідків
при складанні заповіту.

Як вбачається із матеріалів справи, у
зв'язку із похилим віком та станом
здоров'я на прохання ОСОБА_5 заповіт
підписано та посвідчено за місцем її
проживання за адресою АДРЕСА_1.

Згідно ст. 41 Закону України «Про
нотаріат» нотаріальні дії вчиняються в
приміщенні державної нотаріальної
контори, в державному нотаріальному
архіві, приміщенні, яке є робочим
місцем приватного нотаріуса, чи
приміщенні органів місцевого
самоврядування. В окремих випадках,
коли громадянин не може з'явитися в
зазначене приміщення, а також коли того
вимагають особливості посвідчуваної
угоди, нотаріальні дії можуть бути
вчинені поза вказаними приміщеннями.

Відповідно до Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженого наказом міністерства
юстиції України від 22.02.2012, № 296/5 якщо
нотаріальна дія вчинюється поза
приміщенням державної нотаріальної
контори, державного нотаріального
архіву, приміщенням, яке є робочим
місцем (конторою) приватного нотаріуса,
у посвідчувальному написі та в реєстрі
для реєстрації нотаріальних дій
зазначається місце вчинення
нотаріальної дії (удома, у лікарні, за
місцезнаходженням юридичної особи
тощо) із зазначенням адреси, а також
причин, з яких нотаріальна дія була
вчинена поза вказаними приміщеннями.

Запис про вчинення нотаріальної дії
поза приміщенням державної
нотаріальної контори, державного
нотаріального архіву, приміщенням, яке
є робочим місцем (конторою) приватного
нотаріуса, заноситься до Журналу
(книги) обліку викликів нотаріуса за
межі державної нотаріальної контори,
державного нотаріального архіву чи
робочого місця (контори) приватного
нотаріуса згідно з додатком 14 до Правил
ведення нотаріального діловодства,
затверджених наказом Міністерства
юстиції України від 22 грудня 2010 року
№3253/5, зареєстрованих у Міністерстві
юстиції України 23 грудня 2010 року за
№1318/18613 (із змінами).

Відповідно до зазначених вимог Порядку
нотаріус у посвідчувальному написі
заповіту зазначила, що заповіт вчинено
вдома із зазначенням адреси та причини
із-за яких нотаріальна дія вчинена поза
вказаним приміщенням та здійснила
відповідний запис у графі 5 реєстру для
реєстрації нотаріальних дій (а.с.162-163).

Крім того, на зворотній стороні
заповіту сам заповідач зазначила місце
його вчинення - АДРЕСА_1.

Посилання апелянта на недійсність
заповіту з підстав порушення порядку
його посвідчення, доказом чого є різні
тексти в заповіті щодо місця його
посвідчення не заслуговують на увагу.
Суд першої інстанції досліджуючи ці
обставини дійшов правильного висновку,
що допущена нотаріусом помилка носить
технічний характер і не може бути
розцінена як порушення вимог ст. 1247 ЦК
та не може бути підставою для визнання
недійсним заповіту, оскільки така
помилка не спотворює волю спадкодавця
і його волевиявлення було записано
вірно у заповіті.

Згідно з приписами ч.2 ст.1257 ЦК
України, за позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо буде встановлено, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Колегія суддів вважає також
обґрунтованим і висновок суду про те,
що позивачка не довела в судовому
засіданні тієї обставини, що вона є
зацікавленою особою у розумінні вимог
ст.1257 ЦК України.

При цьому правильно вважав, що
представлені нею докази відносно
родинних стосунків та відповідно
віднесення до числа спадкоємців
померлої, не є належними та допустимими
і не містять фактичних даних, на
підставі яких суд може встановити
наявність обставин, що обґрунтовують
вимоги ОСОБА_2 та мають значення для
вирішення справи.

Оскільки ОСОБА_2 не довела тих обставин,
на які вона посилалася як на підставу
своїх вимог та заперечень місцевий суд
прийшов до вірного переконання, що
оспорюваний заповіт був посвідчений з
дотриманням вимог законодавства і при
цьому права позивачки, за захистом яких
вона звернулася до суду, порушені не
були.

Посилання апелянта, що спір вирішено у
відсутності відповідача, не заслуговує
на увагу, оскільки участь в розгляді
справи приймала представник ОСОБА_3 , що
відповідає вимогам ст. 38 ЦПК України.

Крім того, враховуючи положення ст. 391
ЦК України щодо права власника майна
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном,
відсутність такого права у позивача на
будинковолодіння по вул.
Хмельницького,33 в м. Болехові суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що позовна
вимога про виселення заявлена нею
передчасно і тому обґрунтовано
відмовив у її задоволенні.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення суду ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду не
спростовують, а тому підстав для її
задоволення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Болехівського міського суду
від 14 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Г.П. Мелінишин

Судді:
Р.Й. Матківський

А.І. Шишко