Справа № 462/4409/13
Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/2505/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

Головуючого судді:
Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В.,
Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 31 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради,
ОСОБА_3, з участю третьої особи
Обласного комунального підприємства
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання
частково недійсним наказу, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності, скасування державної
реєстрації нерухомого майна та
усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням та зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Залізничного
районного відділу головного
управління державної міграційної
служби України у Львівській області
про визнання недійсною та скасування
реєстрації у жилому приміщенні,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням у
задоволенні первісного позову
відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

Зустрічний позов задоволено
повністю.

Визнано недійсним та скасовано
реєстрацію ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та
Залізничного районного відділу
головного управління державної
міграційної служби України у
Львівській області на користь ОСОБА_3
114(сто чотирнадцять) грн.70 коп.
сплаченого судового збору.

Рішення оскаржив позивач за
первісним позовом ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що
вважає рішення незаконним,
необґрунтованим та таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Стверджує, що
визнаючи його реєстрацію у спірному
житловому приміщенні недійсною, суд
перебрав на себе повноваження
спеціально уповноваженого на це органу
та порушив вимоги ЗУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» та вимоги
Порядку реєстрації місця проживання та
місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів, який затверджений
Наказом Міністерства Внутрішніх Справ
України від 22.11.2012 р.№1077. Зазначає, що
відповідно до вимог зазначеного
законодавства зняття з реєстрації є
похідним від позбавлення права на
користування житлом, а відтак суд
дійшов неправильного висновку про
задоволення позову, оскільки позов про
позбавлення права на користування
житлом до нього не був заявлений. Крім
цього, зазначає, що зареєстрований в
даному приміщенні з 1985 року, що
підтверджується копією паспорта на
підставі даних ЛКП «Сяйво», яке у
встановленому порядку здійснювало
попередній супровід паспортної роботи
відносно мешканців будинку НОМЕР_1.
Вказує на те, що пропрацював на ПАТ
«Концерн-Електрон» понад 10 років, а
тому не міг бути позбавлений права на
користування житлом, що також
підтверджується рішенням Залізничного
районного суду м. Львова у справі
№2-3593/11. Судом не враховано, що
відповідач ОСОБА_3 не перебував у
трудових відносинах з підприємством, а
тому не зрозуміло на яких підставах
йому був виданий ордер на вселення у
спірне приміщення, яке на той час було
зайняте іншими особами, що є порушенням
ст. 58 Житлового кодексу України. Також в
справі відсутні докази про те, що
ОСОБА_3 станом на 2007 рік перебував на
квартирному обліку. Крім цього
зазначає, що ордер, який виданий
відповідачу є нечинним оскільки на час
його видачі власником будинку було ВАТ
«Концерн-Електрон», а такий виданий
директором ЖЕК «Електрон» ДП ВАТ
«Концерн-Електрон». Просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення,
яким первісний позов задовольнити
повністю, а в задоволенні зустрічних
позовних вимог відмовити.

Сторони в судове засідання не
з»явилися, хоч належним чином були
повідомлені про день та час слухання
справи, а тому відповідно до ст. 305 ч.2
ЦПК України розгляд справи проводиться
у відсутності осіб, які належним чином
повідомлені про день та час слухання
справи, а відповідно без запису
технічними засобами, що передбачено ч.2
ст.197 ЦПК України.

Матеріалами справи встановлено, що 16
липня 2007 року ЖЕК «Електрон» ДП ВАТ
«Концерн-Електрон» відповідачу по
справі ОСОБА_3 видано ордер, яким надано
право на проживання у гуртожитку малих
сімей у квартирі АДРЕСА_1(а.с.41).

Згідно наказу Департаменту житлового
господарства та інфраструктури
Львівської міської ради №632 від 26
листопада 2008 року, гуртожитку на
АДРЕСА_1 надано статус житлового
будинку та 21 травня 2010 року виконавчим
комітетом Львівської міської ради
прийнято рішення №568 про прийняття у
власність територіальної громади
АДРЕСА_1 ( а.с.44).

16 грудня 2010 року Залізничною районною
адміністрацією Львівської міської
ради видано розпорядження №1090 про
укладення договору найму з
відповідачем ОСОБА_3 на квартиру
АДРЕСА_1 та 21 березня 2011 року
відповідача ОСОБА_3 зареєстровано у
даній квартирі ( а.с. 19,45).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції
виходив із вимог ст.ст.9, 65-1 ЖК України
про те, що громадяни мають право на
приватизацію квартир (будинків)
державного житлового фонду, житлових
приміщень у гуртожитках, які
перебувають у власності
територіальних громад та що на
підставі вказаних норм закону та з
дотриманням норм Положення про порядок
оформлення права власності на об»єкти
нерухомого майна, затвердженого
рішенням Львівської міської ради №114
від 27 лютого 2009 року «Про порядок
оформлення права власності на об»єкти
нерухомого майна та затвердженої
вартості цих послуг» яке діяло на час
придбання відповідачем спірної
квартири у приватну власність,
Управлінням комунальної власності
департаменту економічної політики
Львівської міської ради видано наказ
№141-ж-з від 18 січня 2012 року про передачу
квартир у власність громадян, яким
зокрема вирішено передати у власність
відповідача ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (
а.с.25-28).

Однак, судом не прийнято до уваги
доводи позивача ОСОБА_2 про те, що
згідно розпорядження ВО «Електрон» №
257 від 20 листопада 1985 року йому надано
право вселення у спірну квартиру, у
даній квартирі він зареєстрований і
відповідно до ст.65-1 ЖК України має
право на приватизацію квартири.
Зазначений факт встановлений також
рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 20 березня 2012 року (
а.с.10,12,42).

Згідно повідомлення Залізничного
районного відділу головного
управління державної міграційної
служби України у Львівській області
від 08 травня 2013 року, позивач ОСОБА_2 16
серпня 2012 року зареєстрований у
квартирі АДРЕСА_1 на підставі рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 20 березня 2012 року та ухвали
апеляційного суду Львівської області
від 05 липня 2012 року ( а.с.13,19), а відтак
визнаний таким, що не втратив права на
спірне житло, зокрема, квартиру АДРЕСА_1
та вважається зареєстрованим у ній з
часу вселення та першої реєстрації у
1985 році. (а. с.103,104).

Відтак, колегія суддів не погоджується
із висновком суду першої інстанції про
те, що з метою захисту права
відповідача як власника квартири
АДРЕСА_1, реєстрацію позивача ОСОБА_2 у
даній квартирі слід визнати недійсною
та скасувати.

У ст.7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зазначено, що
зняття з реєстрації місця проживання
здійснюється на підставі рішення суду
про визнання особи втраченою права на
житло, про виселення та зняття з
реєстрації, про визнання особи
безвісно відсутньою або оголошення її
померлою.

Тому, виходячи із вищенаведеного та
вимог Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», суд порушив
порядок зняття з реєстрації місця
проживання позивача ОСОБА_2, що є
підставою для скасування рішення суду
в цій частині.

Враховуючи те, що ОСОБА_2
зареєстрований у квартирі з 1985 року він
вправі отримати квартиру у приватну
власність на підставі ст. ст. 9, 65-1 ЖК
України.

Згідно ст.8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» від 19.06.1992 року № 2482-Х11 передача
займаних квартир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за згодою всіх
повнолітніх членів сім»ї, які постійно
мешкають у даній квартирі ( будинку), в
тому числі, тимчасово відсутніх, за
якими зберігається право на житло, з
обов»язковим визначенням
уповноваженого власника квартири (
будинку).

Враховуючи те, що приватизацією
спірної квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_3
порушено право іншого наймача квартири
ОСОБА_2, відтак позов в частині визнання
приватизації та скасування свідоцтва
про право власності на квартиру на
прізвище ОСОБА_3 слід скасувати.

Колегія суддів вважає, що підлягає
задоволенню позов ОСОБА_2 та доводи
його апеляційної скарги в частині
усунення перешкод ОСОБА_3 у
користуванні квартирою ОСОБА_2 та
вселення останнього у квартиру,
надання йому ключів від спірної
квартири для постійного користування.

Відповідно до ст. 309 ч.3,4 ЦПК України
підставою для скасування рішення суду
чи зміни його є невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 314
ч.2, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 31.01.2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення згідно якого
позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним наказ Управління
комунальної власності департаменту
економічної політики ЛМР від 18.01.2012
року № 141-Ж-3 про надання ОСОБА_3 у
приватну власність квартири АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право
власності №24926-3 від 18.01.2012 року на
квартиру АДРЕСА_1, видане ОСОБА_3

Скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_3 на квартиру НОМЕР_2,
проведену ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» р.н. 365 66 481.

Зобов»язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 та
зобов»язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 ключі
від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1.

У зустрічному позові ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене до Вищого Спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі двадцяти
днів з дня набрання рішенням законної
сили.

Головуючий
Ю.Р.Мікуш

Судді
А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин