Справа №784/151/14 09.07.2014 09.07.2014 09.07.2014
Провадження №22-ц/784/1767/14
Головуючий у першій інстанції:
Суддя-доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 р.
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Мурлигіної О.Я.,

суддів: Довжук Т.С., Шаманської
Н.О.,

при секретарі судового засідання:
Свіщуку О.В.,

за участю: позивачки - ОСОБА_3.,
відповідачки - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Корабельного районного суду
м. Миколаєва від 29 квітня 2014 р.
ухваленого за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_4,

виконавчого комітету Миколаївської
міської ради

про визнання недійсним ордера,
виселення та визнання права
користування спірною кімнатою,

в с т а н о в
и л а :

У липні 2013 р. ОСОБА_3. звернулася з
позовом до ОСОБА_4, виконавчого
комітету Миколаївської міської ради
про визнання недійсним ордера,
виселення та визнання права
користування спірною кімнатою.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначала, що вона проживає
у кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку по
АДРЕСА_1. Вказана кімната розташована
на 5-му поверсі цього гуртожитку.
Позивачка спільно з іншими мешканцями
5-го поверху гуртожитку, користувались
приміщенням, яке розташоване на
сходовій клітинці, та на поверховому
плані зазначено за НОМЕР_2 - кімната
відпочинку, усі вони зберігали свої
речі, тобто фактично використовували
його як комору.

20 липня 2010 року виконком Миколаївської
міськради видав на ім'я ОСОБА_4 ордер №
41 серії 000368 на вселення у вказане
приміщення як у житлову кімнату НОМЕР_3,
на сім'ю складом із трьох осіб: ОСОБА_4,
її чоловіку ОСОБА_5 та їх
неповнолітньому сину ОСОБА_6

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не
відноситься до пільгової категорії
осіб, що потребують першочергового
поселення у гуртожиток, а приміщення,
на яке був виданий вказаний ордер, не є
житловим, а тому має знаходитись у
спільному користуванні мешканців 5-го
поверху гуртожитку, в якому проживає
позивачка, крім цього, ордер за своєю
формою не відповідає вимогам
законодавства, позивачка просила:

- визнати недійсним виданий ОСОБА_4
ордер № 41 від 20 липня

2010 року;

- виселити ОСОБА_4 разом із членами її
сім'ї: ОСОБА_5 та

неповнолітніми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без
надання їм іншого житлового
приміщення, із кімнати відпочинку
НОМЕР_2 в гуртожитку по АДРЕСА_1;

- визнати за позивачкою та іншими
мешканцями 5-го поверху вказаного
гуртожитку, які проживають у кімнатах
НОМЕР_4-НОМЕР_5, право користування
спірною кімнатою, та зобов'язати
Виконком Миколаївської міськради
передати її у їхнє спільне
користування у якості кімнати
відпочинку.

Рішенням Корабельного районного
суду м. Миколаєва від 29 квітня 2014 р. у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3.,
посилаючись на невірне застосування
судом норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які приймали участь у
розгляді справи, перевіривши
законність та обґрунтованість
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню на підставі
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
сім'я відповідачки дійсно потребувала
покращення житлових умов, а тому
правомірно отримала ордер на спірне
житлове приміщення і це не порушує прав
позивачки .

Проте, з такими висновками суду
першої інстанції повністю погодитись
не можна, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи
вбачається, що будинок АДРЕСА_1 має
статус гуртожитку та згідно акту від 15
січня 2003 р. був переданий ВАТ
«Миколаївський глиноземний завод» до
комунальної власності територіальної
громади м. Миколаєва.

Позивачка ОСОБА_3. проживає у
кімнаті НОМЕР_1, яка розташована на 5
поверсі цього гуртожитку.

Відповідачка ОСОБА_4 з 1994 р.
проживала у кімнаті НОМЕР_6, площею 16, 5
кв.м. цього ж гуртожитку разом з
батьками - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та сестрою -
ОСОБА_10 В 2009 р. ОСОБА_4 зареєструвала
шлюб з ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народився син - ОСОБА_6.

У зв'язку з тим, що сім'я
потребувала покращення житлових умов,
виконком Миколаївської міської ради 20
липня 2010 р. видав відповідачці - ОСОБА_4
ордер № 41 серії 000368 на вселення у
кімнату НОМЕР_3, площею 15,9 кв.м.,
гуртожитку по АДРЕСА_1 на сім'ю складом
із трьох осіб.

Відповідно до ст. 58 ЖК України єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення є ордер, виданий на підставі
рішення про надання жилого приміщення
в будинку державного або громадського
житлового фонду виконавчим комітетом
міської ради. Ордер може бути видано
лише на вільне жиле приміщення.

З матеріалів справи вбачається,
що кімната НОМЕР_3, на яку відповідачці
було видано ордер, за технічним планами
МБТі є кімнатою відпочинку і віднесена
до допоміжних (підсобних приміщень)
приміщень в гуртожитку. Зазначені
обставини підтверджуються витягом з
протоколу постійної комісії з питань
місцевого самоврядування,
депутатської діяльності, гласності та
законності від 20 січня 2010 р. ( а.с. 11),
експлікацією внутрішніх площ до плану
будівлі літ. «А» 5 поверху по АДРЕСА_1 (
а.с. 58), довідкою про склад наймачів
жилого блоку в гуртожитку та займані
ними приміщення, виданою СКП
«Гуртожиток» 7 жовтня 2011 р., в якої
зазначено, що жилий блок, який в тому
числі займає позивачка має такі
підсобні приміщення, зокрема, холл
площею 15,9 кв.м., тобто те приміщення яке
надане відповідачці як житлове ( а.с. 59).

Отже, спірна кімната є допоміжним
приміщенням і її статус змінено не
було.

Посилання представника
виконавчого комітету Миколаївської
міської раді в судовому засіданні у
суді першої інстанції, на те, що
приміщення площею 15,9 кв.м. було
кімнатою відпочинку і рахувалось, як
житлове приміщення, колегія суддів не
може прийняти до уваги, оскільки п.
1-11Закону України «Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків» від 4 вересня 2008 р. (далі -
Закон) визначено поняття до нежитлових
приміщень у гуртожитку до яких, зокрема
належать: приміщення
адміністративного, господарського та
іншого призначення (для проведення
культурно-масових заходів та навчання,
спортивних занять, відпочинку,
громадського харчування, медичного і
побутового обслуговування тощо), які
входять до житлового комплексу
гуртожитку, але не належать до
житлових приміщень і є самостійними
об'єктами цивільно-правових відносин.

Відповідно до п. 10 ст. 3 Закону допоміжні
приміщення повинні безоплатно
передаватись у спільне користування
власникам та наймачам житлових
приміщень.

Таким чином, виконком
Миколаївської міської ради, видаючи
відповідачці ордер на приміщення, яке
за своїм цільовим призначенням є
допоміжним, порушив передбачені п. 10 ст.
3 Закону права інших мешканців
гуртожитку на спільне користування
цим допоміжним приміщенням.

Згідно ст. 59 ЖК України, ордер на жиле
приміщення може бути визнано недійсним
у судовому порядку у випадках подання
громадянами не відповідаючи дійсності
відомостей про потребу в поліпшенні
житлових умов, порушенні прав інших
громадян або організацій на зазначене
в ордері жиле приміщення,
неправомірних дій службових осіб при
вирішенні питання про надання
житлового приміщення, а також в інших
випадках порушення порядку і умов
надання житлових приміщень.

Однак вирішуючи спір, суд першої
інстанції не звернув належної уваги на
зазначені обставини та норми
матеріального права та дійшов
помилкового висновку про відсутність
підстав для визнання ордеру недійсним.

За такого, рішення суду в цій
частині підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення цих позовних вимог на
підставі вищезазначених обставин.

Відповідно до ст. 117 ЖК України у
разі визнання ордера на жиле
приміщення недійсним , громадяни
зазначені в ордері, підлягають
виселенню з наданням іншого жилого
приміщення або приміщення, яке вони
раніше займали.

В той же час, колегія суддів
вважає, що зазначена норма до спірних
правовідносин застосована бути не
може, оскільки приміщення, на яке було
видано ордер, не є житловим. З інших
підстав позивачка вимоги до
відповідачки не заявляла. Проте, це не
позбавляє позивачку вподальшому,
захищати свої права в інший спосіб.

Що стосується вимог позивачки про
визнання за нею та іншими мешканцями
5-го поверху вказаного гуртожитку, які
проживають у кімнатах НОМЕР_4-НОМЕР_5,
права користування спірним
приміщенням, та покладення
зобов'язань на виконком Миколаївської
міськради передати її у їхнє спільне
користування у якості кімнати
відпочинку, то колегія суддів
погоджується з остаточним висновком
суду про відсутність підстав для
задоволення цих вимог, оскільки,
по-перше, порушене право позивачки на
користування спірним приміщенням
поновлено, шляхом визнання ордеру
недійсним, а по-друге, інші мешканці
гуртожитку з такими вимогами не
звертались.

За такого, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення в цій
частині.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного
суду м. Миколаєва від 29 квітня 2014 р. в
частині відмови у задоволенні вимог
про визнання ордеру недійсним
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

Визнати недійсним ордер № 41 серії
000368, виданий виконавчим комітетом
Миколаївської міської ради 20 липня 2010
р. ОСОБА_4 на склад сім'ї з трьох чоловік
на жиле приміщення НОМЕР_3 по АДРЕСА_1.

В іншій частині вказане рішення
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: