№ 2/263/822/2014.
№263/320/14ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 липня 2014 року Жовтневий районний суд
м. Маріуполя Донецької області в
складі: головуючого судді Ікорської
Є.С. при секретарі Корзініній О.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
Маріупольської міської ради, ОСОБА_5
про визнання рішення Маріупольської
міської ради та свідоцтва на право
власності на земельну ділянку
незаконними та скасування їх,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду із
позовом до відповідачів про визнання
рішення Маріупольської міської ради та
свідоцтва на право власності на
земельну ділянку незаконними та
скасування їх. В обґрунтування
позовних вимог позивачі зазначили, що
на підставі рішення Маріупольської
міської ради від 27.11.2012 року №6/23-2808
ОСОБА_5 отримала право власності на
земельну ділянку, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1. Позивачі вважають
вказане рішення незаконним з наступних
підстав. Позивачам на праві спільної
часткової власності належить житловий
будинок АДРЕСА_1. Відповідно до
договору від 04.07.1955 року ОСОБА_6
придбала у виконавчого комітету
міської ради депутатів саманний
будинок, розташований за адресою:
АДРЕСА_1. Рішенням Іллічівського
районного суду м.Жданів від 07.09.1961 року
за ОСОБА_1 визнано право власності на
кімнату №2 площею 15,09 кв.м та кімнату №3
площею 7,57 кв.м домоволодіння АДРЕСА_1 на
1/2 частку огорожі. Інша частина
домоволодіння, яка складається з кухні
№1 площею 12,56 кв.м, кімнати №4 площею8,3
кв.м, коридор №5 площею 10,51 кв.м, сарай з
погребом та 1/2 частка огорожі залишено
на праві власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_7
Ухвалою народного суду Жовтневого
району м.Жданова від 14.11.1961 року
визначені ідеальні частки
співвласників домоволодіння АДРЕСА_1,
встановлено, що ОСОБА_1належить 9/25
ідеальної частки, а частина належна
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 складає 16/25 ідеальної
частки.За нотаріально посвідченим
договором купівлі-продажу від 26.12.1963
року ОСОБА_8 придбав у ОСОБА_7 та ОСОБА_6
16/25 частки домоволодіння,
розташованого по АДРЕСА_1.Рішенням
виконавчого комітету Жовтневого
районної ради депутатів від 10.08.1977 року,
протокол № 15 надано дозвіл ОСОБА_8
користуватись переобладнаним
домоволодінням літ.А по
АДРЕСА_1.Відділом комунального
господарства виконкому районної ради
депутатів №290 від 23.06.1977 року надано
дозвіл ОСОБА_8 користуватись
збудованими будівлями літ.а3 та В, а
також ОСОБА_1 надано дозвіл
користуватись будівлями літ. Б, а, а1 у
дворі домоволодіння по АДРЕСА_1.За
договором купівлі-продажу від 03.10.1977
року, ОСОБА_9 придбала у ОСОБА_8 16/25
частки жилого будинку з будівлями
подвір'я, розташованого по АДРЕСА_1.За
договоромкупівлі-продажу від 16.09.1988
рокуОСОБА_5 придбала у ОСОБА_916/25 частки
спірного домоволодіння.Рішенням
виконавчого комітету Жовтневого
районної ради депутатів від 24.01.1990 року,
протокол №1, надано дозвіл ОСОБА_5 на
будівництво гаражу та жилої прибудови
6,6м х 4,9м, переоблаштувати сарай літ.В та
Г під встановлення газових приладів,
кухні, санвузла, котельної. Кімнати 1-1
та 1-3 переоблаштувати під коридор та
жилу кімнату.Рішенням виконавчого
комітету Жовтневого районної ради
депутатів №69/3 від 15.03.1998 року, за
зверненням ОСОБА_1 до складу
домоволодіння по АДРЕСА_1 включено
нежилу прибудову літ. АЗ-1, тамбур
літ.а2-1, гараж И, жилі сіни літ.
а1-1/кімната 1-7/ вважати нежилими з
включенням їх до складу
домоволодіння.За договором дарування
від 05.10.2000 року ОСОБА_1 подарувала
неповнолітнім ОСОБА_10 та ОСОБА_2 в
рівних частках кожній 3/100 частини
жилого будинку та жилої прибудови, що
знаходяться в м.Маріуполі по
АДРЕСА_1.Договором дарування від 13.10.2000
року ОСОБА_1 подарувала неповнолітнім
ОСОБА_10 та ОСОБА_2 в рівних частках
кожній 2/100 частини жилого будинку та
жилої прибудови, що знаходяться в
м.Маріуполі по АДРЕСА_1.Зазначають, що
ч.3 ст.116 ЗК України передбачено, що
безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться у
разі приватизації земельних ділянок,
які перебувають у користуванні
громадян, тоді як у ОСОБА_5 не було в
користування вказаної земельної
ділянки.Встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
здійснюється на основі технічної
документації із землеустрою, якою
визначається місцеположення
поворотних точок меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості).Документація
із землеустрою щодо встановлення меж
житлової та громадської забудови
розробляється у складі генерального
плану населеного пункту, проектів
розподілу територій і є основою для
встановлення меж земельних ділянок в
натурі. Обов'язковою умовою проекту
землеустрою є план земельної ділянки,
складений за результатами кадастрової
зйомки. Частиною 4 вказаної статті
передбачено, що у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду кількома особами, право на
земельну ділянку визначається
пропорційно до часток осіб у праві
власності жилого будинку, будівлі або
споруди.Рішенням нарсуду Жовтневого
району м.Жданова від 19.07.1962року по
справі №2-945встановлено межу
землекористування між ОСОБА_1 з однієї
сторони та ОСОБА_7, ОСОБА_6 з іншої
сторони по прямій лінії від АДРЕСА_1 на
відстані 5,75метрів довжиною в 21, 3 м,
закріплено право користування за
ОСОБА_1, а решту земельної ділянки
залишено в користуванні ОСОБА_7 та
ОСОБА_6, залишаючи в загальному
користуванні двір глибиною 16 метрів
від АДРЕСА_2.У зв'язку з тим, що сторони є
співвласниками домоволодіння по
АДРЕСА_1, рішенням Маріупольської
міської ради від 27.11.2012 року порушено
право співвласників ОСОБА_1, ОСОБА_11 та
ОСОБА_12На підставі пункту «в» ч.2 ст.89 ЗК
України у спільній сумісній власності
перебувають земельні ділянки
співвласників жилого будинку.Однією з
підстав прийняття пункту 5.2.14 рішення
Маріупольської міської ради від 27.11.2012
№6/23-2808 став акт про узгодження меж та
доповнення до нього від 13.09.2010 року,
який було складено та узгоджено
відповідно до Порядку узгодження меж
земельних ділянок із
суміжнимиземлекористувачами на
території Маріупольської міської ради.
Але позивачі вважають, що вони не є
суміжними землекористувачами
земельної ділянки по АДРЕСА_1, а є його
співвласниками, у зв'язку з чим
вважають, що технічна документація на
вказану земельну ділянку не відповідає
закону. Просили суд визнати незаконним
та скасувати пункт 5.2.14 рішення
Маріупольської міської ради від 27.11.2012
року №6/23-2808 щодо надання у власність
ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1,
визнати незаконним та скасувати
свідоцтво про право власності на
земельну ділянку від 21.03.2013 року №1477240.

У судовому засідання
представники позивачів ОСОБА_13, ОСОБА_14
та ОСОБА_15 наполягали на задоволенні
позовних вимог з підстав, викладених в
позовній заяві.

Представник відповідача
Маріупольської міської ради позов не
визнав, заперечував проти його
задоволення. Зазначив, що відповідно до
регламенту Маріупольської міської
ради виключно на пленарних засіданнях
міської ради приймаються рішення
відносно питань регулювання земельних
відносин. Крім того, відповідно до
Закону України «Про місцеве
самоврядування» виключно на пленарних
засіданнях сільської, селищної,
міської ради вирішуються такі питання:
як вирішення відповідно до закону
питань регулювання земельних
відносин.Згідно зі ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності або користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого
самоврядування.Зазначена норма
містить загальне правило щодо підстав
набуття права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності громадянами, а в деяких
випадках - і іншими фізичними особами
та юридичними особами. Підставою для
набуття зазначених прав є прийняття
рішень органами виконавчої влади,
органами місцевого самоврядування чи
державними органами приватизації.
Компетенція цих органів поширюється на
розпорядження земельними ділянками
відповідно до правил, викладених у
нормах глав 2 та 3 розд. ІЗКУкраїни.
Відповідно дост. 118 ЗК України
громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу. У разі, якщо земельна
ділянка державної власності
розташована за межами населених
пунктів і не входить до складу певного
району, заява подається до Ради
міністрів Автономної Республіки
Крим.Стаття регламентує спрощену
процедуру приватизації - у випадку
приватизації земельної ділянки, що
знаходиться в користуванні
громадянина України. Зазначена
процедура має наступні стадії: -подача
заяви з доданими до неї технічними
матеріалами та документами, що
підтверджують розмір земельної
ділянки, до відповідної ради. Виходячи
з загальних положень про звернення
громадян (ст. 5 ЗУ "Про звернення
громадян"), заява має містити прізвище,
ім'я, по батькові, місце проживання
громадянина, суть порушеного питання,
підпис заявника із зазначенням дати; -
розгляд заяви відповідним органом
(протягом місяця) та прийняття рішення
про приватизацію земельної ділянки (ч. 2
ст. 118 ЗКУ). У випадку звернення до
органу місцевого самоврядування
передбачений законом місячний строк
розгляду. Звернув увагу суду на те що
законодавством не передбачено
узгодження при відведені земельної
ділянки з співвласниками майна але
чітко регламентовано механізм
погодження з суміжними
землекористувачами. Обов'язковою
умовою проекту землеустрою є план
земельної ділянки, складений за
результатами кадастрової зйомки.
Згідно п. б ч. 2 ст.'198 Земельного кодексу
України кадастровий план
виготовляється в результаті вчинення
певних дій, в тому числі погодження меж
земельної ділянки з суміжними
власниками та
землекористувачами.Відповідно до
доповнення до акту встановлення та
узгодження меж землекористування гр.
ОСОБА_16 межі земельної ділянки
узгоджені відповідно до Порядку
узгодження меж земельних ділянок з
суміжними землекористувачами,
затвердженого рішенням Маріупольської
міської ради від 29.04.2010 №5/42-6453 що
вбачається з затвердженої технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку.Крім того при
погоджені цього акту спеціалісти
Управління земельних відносин
виїжджали на спірну земельну ділянку з
метою перевірки недопущення порушень
інтересів всіх землекористувачів.
Після чого доповнення до акту було
підписано. Вважає, що позивачами не
надано доказів яким чином
Маріупольська міська рада порушує їх
права. Яким чином прийняте рішення
перешкоджає позивачам реалізовувати
свої права на земельну ділянку. Не
доведено позивачами який правовий
механізм прийняття рішення міською
радою було порушено.Позивачами не
надані докази реалізованих прав на
оскаржувану земельну ділянку.

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник
ОСОБА_17 позовні вимоги не визнали та
пояснили, що земельна ділянка по
АДРЕСА_1, розміром 635 кв.м, постановою
виконкому Жданівської ради депутатів
трудящих 27.03.1953 року була виділена на
підставі даних заміру та існуючих
законоположень домоуправлінню №13
місцевої ради для обслуговування
житлового будинку, що підтверджується
відповідним висновком. Такий порядок
відводу та виділення земельної ділянки
був передбачений діючим на 1953 рік
законодавством. 12.07.1955 року на підставі
договору дарування ОСОБА_6 стала
власницею домоволодіння,
розташованого на земельній ділянці
АДРЕСА_1. Рішенням суду від 07.09.1961 року
домоволодіння було поділено між
ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 14.11.1961 року
вказані особи в судовому порядку
встановили ідеальні частки на належне
їм домоволодіння, чим визнали що
домоволодіння знаходиться у дольовій
власності. Відповідачка наголошує
увагу суду на тому, що позивачі
звертались до суду з вимогою визнати
домоволодіння АДРЕСА_1 загальною
спільною власністю, але їм було
відмовлено. У зв'язку з чим
відповідачка вважає, що на момент спору
домоволодіння знаходиться в загальній
дольовій власності і частки кожного
визначені. Зазначене спростовує доводи
позивачів в тій частині, що порушені їх
права як учасників загальної дольової
власності на будинок. Крім того
відповідачка вважає, що в діючому
законодавстві відсутня норма закону,
яка б зобов'язувала відповідачів
узгоджувати свої дії з приватизації
землі зі суміжними землекористувачами,
а вимоги ст.197 ЗК України при здійсненні
кадастрової зйомки землевпорядна
організація виконала шляхом
оформлення доповнення до акту.Просили
у позові відмовити та стягнути з
позивачів на користь ОСОБА_5 витрати на
правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Вивчивши матеріали справи в їхній
сукупності, допитавши сторони, суд
дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Судом встановлено наступні факти та
відповідні ним правовідносини.

Згідно з положеннями ст.158, 125, 116 ЗК
України земельні спори вирішуються
судами, органами місцевого
самоврядування та органами виконавчої
влади з питань земельних ресурсів.
Виключно судами вирішуються справи за
спорами про межі земельних ділянок, що
перебувають у власності чи
користуванні громадян-заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органами
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів.

Право приватної власності на землю
набувається і реалізується
громадянами та юридичними особами
включно відповідно до закону. Підстави
та умови набуття цих прав передбачені у
главі 19 Земельного Кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу
України громадяни України набувають
права власності на земельні ділянки на
підставі: а) придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділ.

Відповідно до ст.116 Земельного
Кодексу України безоплатна передача
земельних ділянок у власність громадян
провадиться у разі приватизації
земельних ділянок, які перебувають у
користуванні громадян, з дотриманням
порядку безоплатної приватизації,
встановленого ст.118 зазначеного
Кодексу, Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 04 травня 1999 року №43.

Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільні, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Жовтневого райсуду
м.Маріуполя від 30.10.2009 р. задоволено
позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку
користування земельною ділянкою, у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визначення
порядку користування земельною
ділянкою відмовлено, встановлено
певний порядок користування земельною
ділянкою по АДРЕСА_1 (а.с.142-143).

Проте рішенням Апеляційного суду
Донецької області від 09.02.2010 р.
вищезгадане рішення частково
скасовано і відмовлено у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення порядку
користування земельною ділянкою. Як
вбачається з даного рішення, без
встановлення меж земельної ділянки в
натурі, одержання користувачами
документа, що посвідчує право на неї та
державної реєстрації встановлення меж
земельної ділянки судом неможливо, а
рішення Жовтневого райсуду м.Маріуполя
від 19.07.1962 р. про встановлення меж
землекористування між ОСОБА_1 і ОСОБА_7,
ОСОБА_6 до виконання не надавалося і на
цей час не виконано, крім того, його
виконання неможливе, оскільки в
рішенні суду не зазначені розміри
земельної ділянки, а на ділянці
вказаної як загального користування,
збудовані господарські будівлі, що
унеможливлює встановлення меж
(а.с.144-146).

Згідно з ч.1 ст.118 ЗК України
громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України (зі
змінами від 02.10.2012 року) громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для ведення фермерського господарства,
ведення особистого селянського
господарства, ведення садівництва,
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибної ділянки),
індивідуального дачного будівництва,
будівництва індивідуальних гаражів у
межах норм безоплатної приватизації,
подають клопотання до відповідного
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб) та
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства).

Згідно зі ст.30 ЗУ «Про землеустрій»
погодження і затвердження
документації із землеустрою
проводиться в порядку, встановленому
Земельним кодексом України, цим
Законом та іншими законами України.

Відповідно до п.б ч.2 ст.198 ЗК
України кадастрова зйомка включає
погодження меж земельної ділянки з
суміжними власниками та
землекористувачами.

З матеріалів справи вбачається, що
06.07.2011 року ОСОБА_5 звернулася з
клопотанням на адресу Маріупольської
міської ради з проханням передати у
власність земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, площею 0,0405 га,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Одночасно останньою було надано
технічну документацію із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на земельну ділянку
громадянці ОСОБА_5 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 від
30.06.2011 року в якій зазначено, що
суміжними користувачами земельної
ділянки є: від А до Б - землі
Маріупольської міської ради; від Б до В
- землі домоволодіння АДРЕСА_1; від В до
Г - землі Маріупольської міської ради;
від Г до Д - землі домоволодіння
АДРЕСА_1; від Д до А - землі
домоволодіння АДРЕСА_3 (а.с.86-99).
Відповідно до акту встановлення та
узгодження меж земельних ділянок від
08.09.2010 року зазначено, що межові
суперечки відсутні, існуючі на
земельних ділянках будівлі прав
суміжних землекористувачів не
порушують, про що посвідчують їх
підписи (а.с.100).

Відповідно до п.п.5,6 додатку до рішення
Маріупольської міської ради №5/42-6453 від
29.04.2010 року у разі відмови суміжного
землекористувача (землевласника) від
погодження меж земельної ділянки
землевпорядна організація, що виконує
розробку землевпорядної документації
(у т.ч. комунальне підприємство «Міське
архітектурне бюро»), зобов'язана
з'ясувати наступну інформацію: - чи
встановлювалася межа суміжної
земельної ділянки; - причину, по якій
суміжний землекористувач
(землевласник) відмовляється від
узгодження меж (інформація повинна
бути оформлена письмово або зроблений
відповідний запис в акті встановлення
та погодження меж земельної ділянки та
засвідчена підписом фізичної особи чи
уповноваженим представником юридичної
особи). У разі відмови суміжного
землекористувача надати письмові
заперечення з питання проходження
кордону, про це робиться запис в акті
погодження меж земельної ділянки
представником землевпорядної
організації. Після перевірки
вищевказаної інформації розробник
документації із землеустрою становить
додаток до акта встановлення та
погодження меж земельної ділянки, що
містить інформацію про суміжні
землекористувачах і причину відмови
від погодження меж. Доповнення до акта
встановлення та погодження меж
земельної ділянки погоджується з:
головою районної адміністрації
міської ради, управлінням Держкомзему
у місті Маріуполі, Головним
управлінням містобудування та
архітектури міської ради, відділом
регулювання земельних відносин
міської ради.

01.02.2011 р. ОСОБА_5. звернулася до міського
голови, управління архітектури та
містобудівництва, відділу управління
земельних відносин Маріупольської
міської ради, Жовтневої
райадміністрації, ТОВ «ПЕФ «Землі
Приазов'я» із заявою про затвердження
додаткового акту встановлення і
узгодження меж землекористування для
обслуговування будинку та
приватизації земельної ділянки
(а.с.131-134).

У доповненні до акту встановлення та
узгодження меж земельних ділянок від
13.09.2010 року зазначено, що
землекористувач суміжної земельної
ділянки по АДРЕСА_1 відмовився від
підпису в акті встановлення та
узгодження меж, та наданні письмового
пояснення по невизначеним причинам,
межа суміжної ділянки не
встановлювалась, правовстановлюючі
документи відсутні, межі
землекористування встановлені по
фактичному землекористуванню (а.с.102).

Позивачі 14.09.2011 р. зверталися до
Маріупольської міської ради з заявами
про зупинення приватизації спірної
земельної ділянки на ім'я ОСОБА_5.(а.с.16).
Ухвалою Жовтневого райсуду м.Маріуполя
від 18.11.2011 р. на час розгляду позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5
пророзділ в натурі житлового будинку
та набуття права на земельну ділянку у
зв'язку із давністю користування
накладено заборону територіальній
громаді в особі Маріупольської міської
ради передавати у власність ОСОБА_5
земельну ділянку, а Управлінню
земельних ресурсів здійснювати
будь-які дії по оформленню
правовстановлюючих документів на
спірну земельну ділянку. (а.с.107-108).
Зазначена заборона скасована рішенням
Жовтневого райсуду м.Маріуполя від
11.07.2012 р., яким відмовлено також у
задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розділ в натурі
житлового будинку та набуття права на
земельну ділянку у зв'язку із давністю
користування (а.с.200-202).Рішенням
Апеляційного суду Донецької області
від 22.08.2012 року вищезазначене рішення
скасовано в частині вимог про набуття
права на земельну ділянку у зв'язку із
давністю користування і їх залишено
без розгляду, а в решті - рішення
залишено без змін (а.с.203-205).

Постановою Жовтневого райсуду
м.Маріуполя від 27.02.2013 р. відмовлено
ОСОБА_1 у задоволенні
адміністративного позову до
Маріупольської міської ради,
Управління Держкомзему в м.Маріуполі,
головного управління містобудівництва
архітектури Маріупольської міської
ради, відділу регулювання земельних
відносин Маріупольської міської ради,
ТОВ «ПЕФ «Землі Приазов'я», третя особа
ОСОБА_5, про зобов'язання
Маріупольської міської ради
утриматись від задоволення клопотання
ОСОБА_5 про передачу у власність
земельної ділянки по АДРЕСА_1.

З метою врегулювання існуючого між
сторонами спору 26.09.2011 р. була проведена
нарада за участю начальника відділу
регулювання земельних відносин,
ОСОБА_5, ОСОБА_1 та її представника, де
ОСОБА_1 виступила щодо заборони
приватизації 16/25 частки земельної
ділянки площею 0,0405 га у зв'язку із
конфліктною ситуацією через
встановлення меж земельної ділянки. За
наслідками даної наради було прийнято
рішення розглянути на сесії
Маріупольської міської ради
клопотання ОСОБА_5 про приватизацію
земельної ділянки по АДРЕСА_1площею 0,0405
га, а ОСОБА_1рекомендовано звернутися
до землевпорядної організації для
розробки документації щодо земельної
ділянки по АДРЕСА_1площею 0,0245 га (а.с.219).

Як вбачається з ухвали Жовтневого
райсуду м.Маріуполя від 23.06.2011 р. було
відмовлено у відкритті провадження за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ТОВ
«ПЕФ «Землі Приазов'я», ОСОБА_5 про
зобов'язання узгодити з позивачами
земельну ділянку площею 0,0291 га та
розробити відповідну технічну
документацію з тих підстав, що
вирішення цього спору знаходиться у
компетенції Маріупольської міської
ради (а.с.222).

Згідно з п.5.2.14 рішення Маріупольської
міської ради №6/23-2808 від 27.11.2012 року
ОСОБА_5 передано у власність земельна
ділянка (кадастровий номер
:01:020:0437) площею 0,0405 га по АДРЕСА_1
(а.с.15). На підставі цього рішення ОСОБА_5
видано відповідне свідоцтво про право
власності на земельну ділянку (а.с.135-136).

Таким чином, Маріупольська міська рада
вирішила існуючий між сторонами спір
стосовно межі, як це передбачено ст.158
ЗК України.

Як вбачається з рішення Апеляційного
суду Донецької області від 22.04.2013 року
ОСОБА_5 належить 64/100 частки
домоволодіння розташованого в АДРЕСА_1
на земельній ділянці площею 635 кв.м,
відповідно до договору купівлі-продажу
від 16.09.1988 року. ОСОБА_1 належить 31/100
частки зазначеного домоволодіння
згідно з рішенням Іллічівського
районного суду м.Маріуполя від 07.09.1961
року. Одночасно зазначено, що земельна
ділянка по вул.Ш.Руставелі, №5
знаходилась в спільному користуванні
співвласників домоволодіння НОМЕР_1.
Межі земельної ділянки за вказаною
адресою в натурі (на місцевості) не
встановлювались (а.с.47-48).

Крім того, рішенням Апеляційного
суду Донецької області від 22.04.2013 року
рішення Жовтневого районного суду
м.Маріуполя від 08.10.2012 року скасоване.
Зобов'язано ОСОБА_1 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку,
на якій розташований паркан загальною
площею 0,000129 га по АДРЕСА_1 та привести
її у придатний для використання стан,
включаючи знос паркану (а.с.47-48).

Стосовно того, що як позивачі, так і
відповідачка виконували добудови до
належних їм часток у будинку, то
відповідно до ч.4 ст.357 ЦК України
співвласник житлового будинку може
зробити у встановленому законом
порядку на свій розсуд добудову
(прибудову) без згоди інших
співвласників, якщо це не порушує їх
прав. Така добудова (прибудова) є
власністю співвласника, який її зробив,
і не змінює розміру часток
співвласників у праві часткової
власності.

Отже, не зважаючи на фактичні добудови,
зміни часток сторін у праві власності
не відбулося, внаслідок чого при
вирішенні питання про передачу у
власність земельної ділянки повинно
братися до уваги той факт, що позивачам
належить 9/25 (або 36/100) частки будинку,
відповідачці ОСОБА_5 - 16/25 (або 64/100)
частин, і відповідно надавати земельну
ділянку у розмірі, пропорційному від
належної частки у будинку.

Як вбачається з землевпорядної
документації, розмір спірної земельної
ділянки по АДРЕСА_1 коливався: так,у
технічній документації позивачів -
інвентарна справа (а.с.28) та у висновку
від 27.03.1953 р.(а.с.30-31) зазначено загальну
площу ділянки в розмірі 635 кв.м., у
технічній документації відповідачки -
інвентарна справа (а.с.93) зазначено
загальну площу ділянки в розмірі 667
кв.м. Як зазначила у судовому засіданні
відповідачка, позивачі самовільно
захопили частину земельної ділянки,
через що її загальний розмір наразі
збільшився до 667 кв.м. При проведенні
обрахування відповідно до принципу
пропорційності при розмірі земельної
ділянки 635 кв.м частка ОСОБА_5 повинна
складати 406,4 кв.м, при розмірі земельної
ділянки 667 кв.м частка ОСОБА_5 повинна
складати 426,88 кв.м. За такою пропорцією
позивачі як власники 9/25 (або 36/100) частки
будинку безпідставно претендують на
земельну ділянку площею 291 кв.м,
оскільки їм можливо виділити не більше
230 кв.м, не порушуючи при цьому прав
ОСОБА_5. Рішенням Маріупольської
міської ради №6/23-2808 від 27.11.2012 року
ОСОБА_5 передана у власність земельна
ділянка площею 405 кв.м по АДРЕСА_1, що
безперечно складає значно меншу частку
від тої, на яку мала право претендувати
відповідачка, отже у цьому випадку
права позивачів порушені не були. При
цьому сторонами не заперечувалося, що
як позивачі, так і відповідачка ОСОБА_5
відповідно до набутої нею земельної
ділянки мають окремі виходи та
під'їзди, незалежні одна від одного
комунікації, не порушені права на
можливість обслуговування належних
сторонам будівель.

На думку суду, оскільки земельна
ділянка розміром 405 кв.м знаходилася у
фактичному користуванні відповідачки,
вимоги позивачів про необхідність
підготовки технічної документації для
її відводу ОСОБА_5 суперечить ст.123 ЗК
України, яка регламентує складання
проекту землеустрою та додаткового
рішення міської ради з відводу
земельної ділянки.

Що стосується незгоди позивачів з
конфігурацією земельної ділянки, то
вони претендують на отримання значно
більшої за розміром земельної ділянки,
що перевищує їх долю у праві власності
на будинок. Крім того, сторони визнають,
що будівель позивачів на земельній
ділянці ОСОБА_5 не розміщено, натомість
там розміщені комунікації
відповідачки, які при іншому виділенні
земельної ділянки можуть опинитися на
ділянці позивачів.

Статтею 126 ЗК України встановлено, що
право власності на земельну ділянку
посвідчується державними актами, а
право власності на земельну ділянку
виникає з моменту державної реєстрації
цього права (ст. 125 ЗК України).

Відповідно до п.1.1. Інструкції «Про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування
землею», затвердженого наказом
Державного комітету України по
земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43,
право власності на землю і право
постійного користування землею
посвідчується державним актом: на
право власності на земельну ділянку;на
право постійного користування
земельною ділянкою.

Згідно зі свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 21.03.2013
року, ОСОБА_5 належить земельна ділянка
АДРЕСА_1 (а.с.136).

Отже, на дату ухвалення оспорюваного
рішення Маріупольська міська рада
відповідно до ст.374 ЦК України була
єдиним власником земельної ділянки і
розпорядилася нею відповідно до ст.319
ЦК України з дотриманням усіх прав і
обов'язків власника.

У зв'язку з вищенаведеним, суд
приходить до висновку, щодо відмови
позивачам у задоволенні позову з
підстав недоведеності порушення
правового механізму прийняття рішення
від 27.11.2012 року №6/23-2808 та порушення прав
позивачів.

Відповідно до ст. 88 УПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до
витрат, пов'язаних з розглядом судової
справи, належать і витрати на правову
допомогу.

Згідно з квитанцією № 205501 від 03.07.2014
року, відповідачкою ОСОБА_5 було
сплачено адвокату ОСОБА_17 за надання
правової допомоги відповідно до
договору та додатку до договору від
02.07.2014 року про надання правової
допомоги 5000 грн.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах», розмір
компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних справах, в яких
така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, не може
перевищувати 40 відсотків
встановленої законом мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
за годину участі особи, яка надавала
правову допомогу, у судовому
засіданні, під час вчинення окремих
процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Так 40% встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі дорівнює 487,20 грн. (1218
грн. х 40%), що з урахуванням часу,
необхідного для складання
процесуальних документів по справі,
враховуючи її складність і тривалий
розгляд, участі у судовому процесі, не
перевищує граничного розміру за
вищевказаним законом.

У той же суд вважає, що відповідно до п. 6
ч. 1 ст. 3 ЦК України, виходячи з
характеру правовідносин, справедливим,
добросовісним та розумним буде
зменшення відшкодування відповідачці
витрат на правову допомогу до 3000
грн.,отжез позивачів слід стягнутина
користь відповідачки ОСОБА_5 по 1000 грн.
з кожної.

Керуючись ст. ст. 81, 116, 118, 126, 152
Земельного кодексу України, ст.ст. 10, 14,
57-60,61,169, 212-215ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради,
ОСОБА_5 про визнання рішення
Маріупольської міської ради та
свідоцтва на право власності на
земельну ділянку незаконними та
скасування їх - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користьОСОБА_5 витрати на правову
допомогу по 1000 гривень з кожної.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Донецької області
через Жовтневий районний суд м.
Маріуполя шляхом подання апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя:
Є.С.
Ікорська