АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4997/14
Головуючий 1 інст. - Шишкін О.В.
Справа №638/1030/14-ц
Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія; договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А.,

Кіся П.В.,

при секретарі -
Таран В.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 13 березня
2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: ОСОБА_5, про визнання
правочину удаваним та визнання права
власності, -

ВСТАНОВИЛА:

27 січня 2014 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, у
якому просив суд визнати усний договір
доручення, укладений між ними, удаваним
та визнати за позивачем право
власності на автомобіль марки «DAEWOO Lanos
TF69Y», реєстраційний номер НОМЕР_1, номер
кузова НОМЕР_2.

У судове засідання сторони не
з'явились. Позивач та представник
позивача подали до суду заяви, у яких
просили суд розглядати справу за їх
відсутності та задовольнити позов.
Відповідач також просив розглядати
справу у його відсутності у зв'язку із
відбуттям на стаціонарне лікування та
не заперечував проти задоволення
позову. Третьою особою ОСОБА_5 також
подано заяву про розгляд справи за його
відсутності, який проти задоволення
позову не заперечував.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 13 березня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.
Визнано усний договір доручення,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
укладання якого підтверджено
довіреністю від 04 квітня 2011 року,
посвідченою приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_6, зареєстрованою в реєстрі за №
1046 - удаваним, як таким, що вчинений для
приховування договору купівлі-продажу
автомобіля марки DAEWOO Lanos TF69Y, рік
випуску 2007, кузов - НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_3. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на автомобіль
марки «DAEWOO Lanos TF69Y», рік випуску 2007,
кузов - НОМЕР_2, реєстраційний номер
НОМЕР_1 - з 04 квітня 2011 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким у задоволенні позову
відмовити, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
оскільки суд не звернув уваги, що
довіреність, яка оформлена
відповідачем 04 квітня 2011 року не
скасована, вона відповідає вимогам
діючого законодавства, а копія
розписки про отримання від ОСОБА_3 6400
доларів США свідчить про отримання
грошей, а не про укладання договору
купівлі-продажу і крім того позивач
звернувся до суду з позовом після
накладання арешту на автомобіль по
іншій справі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного:

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3
суд першої інстанції виходив з того, що
оскільки сторонами було погоджено
істотні умови договору
купівлі-продажу, а саме визначено майно
(автомобіль DAEWOO Lanos TF69Y, номер кузова
НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_3) та
визначено його вартість (6400 доларів
США), а також було фактично його
виконано (продавець отримав обумовлену
суму грошей та відмовився від майна, а
покупець отримав річ із обсягом прав,
які визначаються як право власності),
ОСОБА_3 звертався до відповідача з
проханням укласти договір-купівлі
продажу, проте відповідач у цьому
відмовив. Третя особа ОСОБА_5 також
відмовив ОСОБА_3 у проханні оформити
право власності на автомобіль, а
видачею довіреності сторони приховали
інший правочин, угоду купівлі-продажу
автомобіля, тому відносини сторін
повинні регулюватися правилами про
угоду купівлі-продажу.

Але з цим висновком погодитися не
можна, оскільки суд дійшов його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 57, ч. 1, 3 ст. 58, ч. 3, 4 ст.
60, ч. 1 ст. 64, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п.п. 1, 3, 4 ч.
1 ст. 214 Цивільного процесуального
кодексу України, передбачено, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 3, 4, 5 ст. 203, ст. 204,
п. 3 ч. 1 ст. 208, ч. 3, 4 ст. 209, ч. 1 ст. 215, ст. 235,
ч. 1 ст. 237, ч. 1 ст. 244, ст. 255 Цивільного
кодексу України, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

У письмовій формі належить вчиняти:
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, крім
правочинів, передбачених частиною
першою статті 206 цього Кодексу;

Нотаріальне посвідчення може бути
вчинене на тексті лише такого
правочину, який відповідає загальним
вимогам, встановленим статтею 203 цього
Кодексу. На вимогу фізичної або
юридичної особи будь-який правочин з її
участю може бути нотаріально
посвідчений.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Представництво, яке грунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю.

Якщо строк встановлено для вчинення
дії, вона може бути вчинена до
закінчення останнього дня строку. У
разі, якщо ця дія має бути вчинена в
установі, то строк спливає тоді, коли у
цій установі за встановленими
правилами припиняються відповідні
операції. Письмові заяви та
повідомлення, здані до установи зв'язку
до закінчення останнього дня строку,
вважаються такими, що здані своєчасно.

Як вбачається з матеріалів справи 04
квітня 2011 року ОСОБА_4 уповноважив
ОСОБА_3 або ОСОБА_5, що мешкають за
адресою: АДРЕСА_1, бути його
представниками перед третіми особами з
питань, пов'язаних з експлуатацією,
технічним обслуговуванням, ремонтом та
розпорядженням (з правом продажу, міни,
оренди, найму, позички, доручення,
страхування) належним йому автомобілем
марки DAEWOO Lanos TF69Y, 2007 року випуску, номер
шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, Тип ТЗ
легковий седан-В, колір сірий,
реєстраційний номер НОМЕР_3,
зареєстрованого на його ім'я 17 квітня
2009 року ВРЕР № 1 ГУМВСУ Харків на
підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ
НОМЕР_4, виданого тоді ж тим же органом,
згідно нотаріально посвідченої
довіреності, при цьому ОСОБА_4 надав
повноваження ОСОБА_3 та/або ОСОБА_5
вчиняти дії від його імені згідно
довіреності.

Ніяких письмових даних про те, що між
ними існувала домовленість щодо всіх
істотних умов договору купівлі-продажу
згідно ч. 1 ст. 64 Цивільного
процесуального кодексу України
матеріали справи не містять. Не містить
цього і копія розписки (а.с. 5) про
отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 6400 доларів
США, яка належним чином не завірена, а
тому крім того не може вважатися
належним доказом згідно ст. 58
Цивільного процесуального кодексу
України.

Довіреність (а.с. 4) не скасована і не
визнана недійсною.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що ухвалене у справі рішення не
можна визнати законним і
обґрунтованим, а тому воно підлягає
скасуванню на підставах, передбачених
п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 Цивільного
процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені витрати.

З урахуванням зазначеного з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 підлягає стягненню
судовий збір сплачений за подання
апеляційної скарги 255 грн. 78 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313-315, 317,
319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 13 березня 2014 року -
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання правочину удаваним та
визнання права власності, третя особа:
ОСОБА_5 - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 255 (двісті
п'ятдесят п'ять) грн. 78 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: