Справа № 466/4178/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/3613/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри
М.М.,

секретаря Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які
представляють інтереси ОСОБА_4,
представника ПАТ «Банк Перший» -
Радкевича П.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 01 квітня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства «Банк Перший»,
третьої особи - Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український
стандарт», про розірвання договору про
участь у Фонді фінансування
будівництва, стягнення коштів, -

в с т а н
о в и л а:

06 лютого 2012 року ОСОБА_4 звернувся в суд
з вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого посилається на те,
що 25 квітня 2008 року між ним та Відкритим
акціонерним товариством
«Універсальний Банк Розвитку та
Партнерства», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство «Банк
Перший», укладено договір № 1/9 про
участь у Фонді фінансування
будівництва виду «А». На виконання
пункту 1.2. Договору, він передав
відповідачу у довірчу власність
грошові кошти у сумі 230537,9 грн., що
відповідає вартості вимірних одиниць
об'єкта інвестування на момент
проведення платежу, а відповідач
зобов'язувався використати ці кошти
для фінансування будівництва житлових
будинків АДРЕСА_1, яке мало
здійснюватися Товариством з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
«Український стандарт». Згідно пункту
2.1. Договору, об'єктом інвестування за
цим договором є однокімнатна квартира
№ 168 в будинку № 62. Дата введення
об'єкта в експлуатацію - квітень 2010
року. Однак відповідач до цього часу не
виконав умов Договору, не ввів будинок
в експлуатацію та не передав йому
квартиру. Оскільки ПАТ «Банк Перший»
неналежно виконує свої зобов'язання,
просить розірвати укладений між
сторонами Договір та повернути йому
сплачені раніше кошти.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позовної заяви ОСОБА_4 до ПАТ «Банк
Перший», третьої особи - Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Український стандарт» про розірвання
договору про участь у Фонді
фінансування будівництва, стягнення
коштів - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4, вважає
його незаконним та таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права. Зазначає, що
висновок суду про те, що він не надав
доказів неналежного виконання
управителем договірних зобов'язань не
відповідає обставинам справи. Зокрема,
на виконання умов Договору, він
здійснив повну оплату об'єкта
інвестування в розмірі 230 537,9 грн., що
підтверджується квитанціями від 25
квітня 2008 року на суму 92 215,16 грн. та від
14 травня 2008 року на суму 96 500 грн., а
відповідач, відповідно, видав
свідоцтво № 24 про участь у Фонді
фінансування будівництва виду «А»
житлових будинків АДРЕСА_1. Незважаючи
на погоджену сторонами Договору дату
введення об'єкта в експлуатацію -
квітень 2010 року, будівництво будинку
АДРЕСА_1 станом на квітень 2014 року
зупинилося на рівні першого поверху.
Більше того, будівництво будинку не
ведеться вже близько чотирьох років.
Вважає, що доказами неналежного
виконання відповідачем своїх
договірних зобов'язань, про що було
наголошено в суді першої інстанції, є:
відсутність належного контролю за
дотриманням строків виконання робіт
забудовником, внаслідок чого на
сьогодні збудований лише перший поверх
будинку та те, що відповідач жодним
чином не вжив заходів щодо усунення
виявлених недоліків. Суд першої
інстанції неправильно застосував
положення Закону України «Про
запобігання впливу світової
фінансової кризи на розвиток
будівельної галузі та житлового
будівництва», в якому встановлений
порядок повернення коштів інвестору
лише після наступної реалізації
об'єкта (частини об'єкта) інвестування,
оскільки стосується цей порядок лише
тих випадків, коли інвестор здійснив
часткову оплату вартості об'єкта
інвестування. Він же здійснив повну
оплату об'єкта інвестування, а тому
вищевказані положення Закону про
обмеження повернення коштів в його
випадку не можуть бути застосовані.
Крім цього, суд першої інстанції
безпідставно зробив висновок, що Банк є
неналежним відповідачем у справі.
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які представляють
інтереси ОСОБА_4, представника ПАТ
«Банк Перший» - Радкевича П.І.,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції правильно
виходив з того, що позивачем здійснено
оплату вартості об'єкта інвестування і
в такому випадку згідно Закону України
«Про запобігання впливу світової
фінансової кризи на розвиток
будівельної галузі та житлового
будівництва» визначена процедура
повернення коштів, внесених на користь
забудовників: повернення коштів
здійснюється лише після наступної
реалізації об'єкта (частини об'єкта)
інвестування.

З матеріалів справи вбачається, що між
ОСОБА_4 та ВАТ «Універсал банк розвитку
та партнерства», правонаступником
якого є ПАТ «Банк Перший», було
укладено договір № 1/9 про участь у ФФБ
виду «А» від 25.04.2008 року, на підставі
якого ОСОБА_4 зобов'язався передати
відповідачу у довірчу власність
грошові кошти у сумі, що відповідає
вартості мірних одиниць площі об'єкта
інвестування на момент проведення
платежу, а останній зобов'язався ці
кошти використати для фінансування
будівництва виду «А» житлових будинків
АДРЕСА_1, яке здійснюватиметься ТОВ
«Будівельна компанія «Український
стандарт» у порядку, визначеному
Правилами Фонду фінансування
будівництва, які затверджені спільним
рішенням спостережної ради та
правління ВАТ «Універсальний банк
розвитку та партнерства» (а.с. 5-12).

Згідно Договору, об'єктом інвестування
є однокімнатна квартира АДРЕСА_1
загальною площею 39,7 кв.м. Запланований
строк введення будинку в експлуатацію -
квітень 2010 року. Вартість об'єкта
інвестування в цілому складала 230537,9
грн.

ОСОБА_4 здійснив оплату об'єкта
інвестування в сумі 230537,9 грн., що
підтверджується квитанціями від 25
квітня, 14 травня та 29 травня 2008 року на
суму 92215,16 грн., 96500,00 грн. та 41822,74 грн. і
йому було видано свідоцтво № 24 про
участь у Фонді фінансування
будівництва виду «А» житлових будинків
АДРЕСА_1 (а.с. 13-15 ).

Встановлено, що будинок АДРЕСА_1, в
якому знаходиться об'єкт інвестування,
в експлуатацію не введено.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України
«Про фінансово-кредитні механізми і
управління майном при будівництві
житла та операціях з нерухомістю» у
разі порушення забудовником строків
спорудження об'єкта будівництва або у
разі неналежного виконання
управителем своїх обов'язків,
передбачених частиною першою цієї
статті, довіритель має право вимагати
від управителя дострокового
розірвання договору та виплати йому
коштів. Управитель зобов'язаний
виплатити довірителю кошти у сумі, що
визначається відповідно до статті 20
цього Закону при відмові довірителя
від участі у ФФБ і не може бути меншою
за суму, внесену довірителем до ФФБ.
Довіритель не сплачує управителю
винагороду за виплату йому коштів у
разі, якщо довіритель відмовляється
від участі у ФФБ з підстав, визначених
цією частиною.

Згідно з ч. 7 ст. 20 Закону України «Про
фінансово-кредитні механізми і
управління майном при будівництві
житла та операціях з нерухомістю» сума
коштів, яка підлягає поверненню
довірителю у випадках, передбачених
частинами четвертою - шостою цієї
статті, повертається довірителю
протягом п'яти днів після здійснення
управителем наступної повної
реалізації відповідного об'єкта
інвестування або після введення
об'єкта будівництва в експлуатацію.

Таким чином, кошти з відповідача на
користь позивача підлягають стягненню
за умови встановлення здійснення
управителем повної реалізації
закріпленого за останнім об'єкта
інвестування або введення об'єкта
будівництва в експлуатацію та спливу
п'яти днів після настання вказаних
обставин.

Оскільки з матеріалів справи
вбачається, що об'єкт інвестування -
будинок АДРЕСА_1 станом на дату
звернення до суду з позовом не був
введений в експлуатацію, тому на цей
час відсутні підстави вважати, що сума
коштів, сплачених у рахунок участі у
Фонді фінансування будівництва,
підлягає поверненню.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 17 Закону
України «Про фінансово-кредитні
механізми і управління майном при
будівництві житла та операціях з
нерухомістю» для участі у Фонді
фінансування будівництва виду «А»
виплата коштів довірителю не може
здійснюватися за рахунок іншого фонду
фінансування будівництва або власного
майна управителя. Також, з урахуванням
вимог ст. 3 Закону України «Про
запобігання впливу світової
фінансової кризи на розвиток
будівельної галузі та житлового
будівництва» виплата коштів
проводиться банком після повернення
забудовником коштів в управління
управителю фонду фінансування
будівництва, які повертаються
довірителю після здійснення
управителем наступної реалізації
відповідного об'єкта інвестування або
після введення об'єкта в експлуатацію.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314
ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 01 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Струс Л.Б.

Шандра М.М.