У Х В А Л А

17 січня 2014 року Центральний
районний суд м. Миколаєва у складі
головуючого судді Батченка О.В. при
секретарі Цурканенко Г.С., розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Миколаєві скаргу

Публічного акціонерного товариства
«Миколаївська теплоелектроцентраль»
на рішення Центрального відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2013 року ПАТ «Миколаївська
теплоелектроцентраль» (далі -
Товариство) звернулось до суду з даною
скаргою, просило визнати неправомірною
та скасувати постанову суб'єкту
оскарження від 24 травня 2013 року
(виконавче провадження № 33123861) про
повернення виконавчого документу
стягувачу. В обґрунтування такої
вимоги ініціатор звернення послався на
ті обставини, що з отриманої 17 липня 2013
року копії постанови йому стало відомо
про прийняття оспорюваного рішення з
підстав п. 5 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче
провадження» (далі - Закон). Так як
державним виконавцем під час
здійснення виконавчих дій не було
дотримано вимог ч. 1 ст. 11, ч. 2 ст. 40
Закону, а також ч. 2 п. 3.12 Інструкції з
примусового виконання рішень,
затвердженої наказом Міністерства
Юстиції України від 02 квітня 2012 року №
512/5 (далі - Інструкція), зокрема, не
зроблено запитів до відповідних
державних реєстраційних служб і
агентств, кредитно-фінансових установ,
тощо з приводу отримання відомостей
про наявність у боржника майна, -
Товариство вважає прийняте рішення
передчасним. Крім цього, скаржник
послався також на невідповідність
змісту постанови про повернення
виконавчого документу п. 1.5.1
Інструкції, щодо мотивів такого
рішення, відсутності роз'яснення
порядку повторного пред'явлення
виконавчого документу до виконання.

В судове засідання учасники процесу не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлялись, що не
перешкоджає розгляду карги по суті.

Дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступне.

Наказом Центрального районного суду м.
Миколаєва від 05 січня 2011 року в
цивільній справі № н-3-16/11 стягнуто з
боржника ОСОБА_1 на користь Товариства
3181 грн. 98 коп. заборгованості за надані
послуги, розподілені судові витрати.

Постановою від 24 травня 2013 року
Центральний ВДВС повернув стягувачеві
судовий наказ в порядку п. 5 ч. 1 ст. 47
Закону. Як слідує з мотивувальної
частини постанови, висновку про
неможливість встановити особу
боржника, його місце знаходження,
державний виконавець дійшов на
підставі довідки про відсутність
зареєстрованих за боржником
транспортних засобів та складеного
акту про відсутність боржника за
адресою, вказаною у виконавчому
документі. Неможливість отримання
відомостей про майно боржника, джерела
його доходів, місце його перебування у
інший спосіб вмотивована відсутністю
даних про його (боржника) ІНН.

В той же час, відповідно ч. 1 ст. 11 Закону
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 ст. ст. 40 Закону розшук майна
боржника покладено на державного
виконавця, а ч. 2 п. 3.12 Інструкції
установлено, що організацію розшуку
боржника державний виконавець
здійснює шляхом отримання відповіді на
запит від відповідних територіальних
органів МВС України щодо місця
реєстрації особи; отримання інформації
від учасників виконавчого провадження
та інших осіб, у тому числі усно (в
такому випадку отримана інформація
відображаєься в акті державного
виконавця), про можливі місця
перебування боржника; перевірки
наявності боржника за можливими
місцями його перебування,
встановленими під час проведення
виконавчих дій; отримання інформації
щодо місця роботи боржника; отримання
інформації про боржника з інших джерел.

З викладеного суд робить висновок про
те, що здійснення державним виконавцем
виходу за місцем проживання боржника,
отримання відомостей з бази даних АІС є
явно недостатнім для організації
належного розшуку майна боржника та
виявлення джерел його доходів.

В свою чергу, твердження суб'єкту
оскарження про те, що розшук майна
боржника та виявлення відомостей про
джерела його доходів у інший спосіб є
неможливими через відсутність даних
про номер картки платника податків
(ідентифікаційний номер), суд вважає
надуманими, оскільки відсутність у
фізичної особи - боржника ІНН як на
підставах, установлених законом, так і
неотримання цією особою картки
платника податків без законної
підстави, не звільняє державного
виконавця від обов'язку своєчасно та в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії з
розшуку майна такого боржника.

За такого, внаслідок невжиття суб'єктом
оскарження всіх належних заходів з
примусового виконання рішення, право
стягувача на отримання присуджених
коштів, у тому числі шляхом задоволення
вимог за рахунок звернення стягнення
на майно боржника, є порушеним, а
винесена постанова - передчасною.

Посилання Товариства у скарзі на
обставини невідповідності
оскаржуваного рішення вимогам п. 1.5.1
Інструкції не мають істотного значення
для правильного вирішення справи по
суті, а тому не є підставою для
задоволення судом заявлених вимог.

Таким чином, скарга підлягає
частковому задоволенню.

Керуючись ст. 208, 209, 387 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу публічного акціонерного
товариства «Миколаївська
теплоелектроцентраль» - задовольнити
частково.

Визнати неправомірною та скасувати
постанову Центрального відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції від 24 травня 2013 року про
повернення виконавчого документу
стягувачу по виконавчому провадженню
№ 33123861.

Апеляційну скаргу на ухвалу може бути
подано апеляційному суду
Миколаївської області через
Центральний районний суд м. Миколаєва
протягом п'яти днів.

Суддя

О.В. Батченко