Дата документу 01.07.2014
ЄУ № 420/454/14-ц
Провадження №2/420/226/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
Новопсковський районний суд
Луганської області у складі:
головуючого судді
Тарасова Д.С.

при секретарі

Виходцевій А.Л.

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2, розглянувши у судовому
засіданні в залі суду смт. Новопсков
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про виселення з житлового
будинку без надання іншого жилого
приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача, в якому просить виселити
останню з житлового будинку АДРЕСА_1
Новопсковського району Луганської
області, як особу, яка самоправно
зайняла жиле приміщення, без надання їй
іншого жилого приміщення. В
обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що йому, на праві власності
належить житловий будинок АДРЕСА_1. За
зазначеною адресою зареєстрований
також його син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
який з грудня 2012 року став проживати з
відповідачем у незареєстрованому
шлюбі. Відповідач самоправно вселилася
в належний йому будинок, та стала
постійно проживати в ньому без
реєстрації свого місця проживання. Він
заперечував проти самоправного
вселення відповідача, ніякої усної або
письмової згоди на це він відповідачу
не надавав. Договору найму жилих
приміщень житлового будинку з
відповідачем він не укладав, до членів
сім'ї відповідач не належить.
Виселитися у добровільному порядку з
житлового будинку відповідач
відмовилась.

Позивач в судовому засіданні підтримав
позовні вимоги з підстав, викладених в
позові, просив позов задовольнити в
повному обсязі, та пояснив, що
відповідач ОСОБА_2 самоправно
вселилась в належний йому житловий
будинок та робить неможливим спільне
проживання.

Відповідач в судовому засіданні
заперечувала проти позовних вимог,
просила в задоволенні позову
відмовити. В наданому запереченні
зазначила, що вселилася в будинок
позивача, як член його сім'ї (цивільна
дружина сина) за усною згодою позивача,
жодних заперечень з цього приводу з
його боку не було. З грудня 2012 року вони
проживають разом і ведуть спільне
господарство. Всі платежі за спожиту
електроенергію та природний газ
здійснює вона з ОСОБА_5, книжки
знаходяться у них. На 15 липня 2014 року
призначена офіційна реєстрація її
шлюбу з ОСОБА_5

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши та оцінивши письмові докази
у справі у їх сукупності, суд вважає
позов таким, що не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно договору
дарування від 07 квітня 1997 року,
технічного паспорту на житловий
будинок, будинок АДРЕСА_1
Новопсковського району Луганської
області належить на праві приватної
власності ОСОБА_3.

Згідно довідки №172 виданої 01 квітня 2014
року Можняківською сільською радою
Новопсковського району Луганської
області, ОСОБА_3, який зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_1, має наступний склад
сім'ї: син ОСОБА_5, співмешканка ОСОБА_2,
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Матеріалами справи встановлено, що з
грудня 2012 року відповідач проживає в
належному позивачу житловому будинку
АДРЕСА_1 Новопсковського району
Луганської.

Так, згідно акту від 18.06.2014 року
депутата виборчого округу №13
Можняківської сільської ради
Новопсковського району Луганської
області, в результаті обстеження
домашнього господарства по АДРЕСА_1
виявлено, що ОСОБА_2 з грудня 2012 року
фактично проживає в будинку по АДРЕСА_1
з цивільним чоловіком ОСОБА_5, і ведуть
спільне господарство.

Відповідно до довідки Відділу
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Новопсковського районного управління
юстиції у Луганській області від 18.06.2014
року за вих.№680/02-2-3-29 реєстрація шлюбу
між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 призначена на 15
липня 2014 року в Відділі ДРАЦСу
Новопсковського РУЮ у Луганській
області.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю.

Згідно ст.ст. 316,317 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено,
що власник володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном (положення ст. 319 ЦК
України).

Згідно ст.156 ЖК України члени сім'ї
власника жилого будинку, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. За згодою власника
будинку член його сім'ї вправі вселяти
в займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. До членів сім'ї власника
будинку належать особи, зазначені в ч. 2
ст. 64 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.64 ЖК України визначено, що
до членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_6, ОСОБА_7, суду пояснили, що
позивач добровільно впустив
відповідача мешкати в своєму будинку,
радів, що в сина з'явилася дружина і
почала разом з ним мешкати.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, суду також
пояснили, що відповідач ОСОБА_2
проживає в будинку позивача з його
дозволу, була як член родини, поралася
по господарству.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що з
дозволу його батька (позивача по
справі) він привів до дому свою
цивільну дружину ОСОБА_2, для спільного
проживання. Батько спочатку цьому
радів. Вона (відповідач) готувала їсти,
прибирала, вони разом сплачували
половину коштів за комунальні послуги,
які віддавали позивачу, а спочатку
січня 2014 року почали сплачувати
витрати за комунальні послуги
самостійно. З жовтня - листопада батько
почав безпідставно вимагати, щоб
відповідач пішла з дому, інакше він з
ними жити не буде. Останнім часом
позивач з ними в будинку не проживає,
хоча його ніхто не виганяв.

Також судом встановлено, що згідно
пояснень відповідача, вона разом з
ОСОБА_5 сплачують комунальні послуги:
здійснюють платежі за спожиту
електроенергію, природний газ, що також
підтверджується поясненнями позивача,
та показаннями свідка ОСОБА_5

Отже, судом встановлено, що відповідач
була членом сім'ї позивача і вони вели
спільне господарство, що також
підтверджується показаннями свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5

Таким чином, з огляду на викладене, з
урахуванням пояснень сторін,
досліджених в судовому засіданні
матеріалів справи та наданих доказів,
суд приходить до висновку, що посилання
позивача на те, що відповідач
самоправно вселилась в належний йому
житловий будинок, без його згоди, не
відповідає дійсності та
спростовується показами вище
перелічених свідків.

Статтею 157 ЖК України передбачено, що
членів сім'ї власника жилого будинку
може бути виселено у випадках
передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України - за
змістом якої якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи
запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого
жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної
норми ст. 116 ЖК України вказує на такі
підстави виселення фізичної особи без
надання іншого жилого приміщення: а)
систематичне руйнування чи псування
жилого приміщення; б) використання його
не за призначенням; в) систематичне
порушення правил співжиття, що робить
неможливим для інших проживання із
ними в одній квартирі чи в одному
будинку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985
року № 2 «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України», при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст.116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при
повторному порушенні, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Маються на увазі, зокрема,
заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на
зборах жильців будинку чи членів ЖБК,
трудових колективів, товариськими
судами й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно
від прямих вказівок з приводу
можливого виселення).

Судом також встановлено, що позивач
звертався до Новопсковського РВ УМВС
України в Луганській області з заявою
щодо неправомірної поведінки
відповідача, для вжиття заходів. Та,
листом Новопсковського РВ ГУМВС
України у Луганській області вих.№61/2593
від 13.032014 року, позивача було
повідомлено, що за результатами
перевірки розгляд повідомлення було
завершено на підставі п.4.3. Наказу МВС
України №1177 від 10.10.2004 року «Про
затвердження Положення про порядок
роботи зі зверненнями громадян і
організації їх особистого прийому в
системі МВС», а також про необхідність
звернення для вирішення питання з
заявою приватного характеру до
місцевого суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України,
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Виселення без надання іншого
помешкання, відповідно до ст. 116 ЖК
України, припускається у випадках:
протиправної винної поведінки особи,
що створює своїми діями неможливість
спільного проживання в одній квартирі
або цілому будинку; систематичного
характеру таких дій; безрезультатності
заходів попередження або суспільного
впливу і продовження винним негідної
поведінки.

Протиправна винна поведінка - це
навмисні дії особи, безпосередньо
пов'язані не тільки з явною неповагою
до звичайних правил спільного
проживання (скандали, дебоші, образи,
заподіяння тілесних ушкоджень), але
також навмисне ігнорування
встановлених правил користування
житловими і підсобними приміщеннями,
невиконання вимог про дотримання тиші
в квартирах і на подвір'ї а також інші
навмисні дії, що перешкоджають
нормальному проживанню в квартирі або
житловому будинку.

Виселення через неможливість
спільного проживання може мати місце
лише при систематичному порушенні
винним правил суспільного співжиття.

Виселення без надання іншого житлового
помешкання обумовлено ще і
безрезультатністю застосованих до
винної особи заходів попередження і
суспільного впливу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до ЦПК України, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

В силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених, ст.61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, виникає
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Докази мають бути належними і
допустимими у відповідності до вимог
ст.ст. 58-59 ЦПК України.

Позивачем, в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК
України не надано належних та
допустимих доказів в розумінні ст. ст.
57, 58 ЦПК України, на підтвердження того,
що відповідач систематично руйнує чи
псує жиле приміщення, використовує
його не за призначенням, або
систематично порушує правила
співжиття, що робить неможливим для
нього проживання з нею в одному
будинку, як того вимагає ст. 116 ЖК
України. Не встановлено цього і в
судовому засіданні.

За таких обставин, на основі повно та
всебічно з'ясованих обставин справи, на
які посилаються сторони, як на підставу
своїх вимог та заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин, та правові
норми, які підлягають застосуванню, суд
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення вимог позивача
про виселення відповідача з житлового
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 Новопсковського району
Луганської області, без надання їй
іншого житлового приміщення.

Оскільки суд дійшов до висновку про
відмову в задоволенні позову, то
позивачу понесені ним судові витрати, у
чинність не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218,
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про виселення з житлового
будинку без надання іншого жилого
приміщення відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя: