Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1639/14
Головуючий у 1 інстанції: Суркова В.П .
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кримської О.М.

Суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приват Банк» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 18 лютого 2014 року у справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк «Приват
Банк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2013 року Позивач звернувся
до суду з позовом до відповідача про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

В позові зазначив, що 21.04.2006 року між
банком та відповідачем ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № DNH4KP29540809,
за умовами якого відповідачка отримала
кредит у розмірі 6454,50 грн. зі сплатою
відсотків за користуванням кредитом у
розмірі 25,08% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом строком на
42 місяці, тобто до 21.10.2009 року.

Укладений договір складається з заяви
позичальника, умов надання споживчого
кредиту фізичним особам «Розстрочка».
Відповідно до умов договору погашення
заборгованості здійснюється в
наступному порядку: щомісяця в період
сплати, позичальник повинен надавати
банку грошові кошти (щомісячний платіж)
для погашення заборгованості за
кредитом, яка складається із
заборгованості за кредитом, за
відсотками, комісією, а також інших
витрат згідно Умов.

Позивачем умови договору були виконані
у повному обсязі, проте відповідач свої
зобов'язання за кредитним договором
виконує неналежним чином, внаслідок
чого станом на 18.11.2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 42 967,39 грн., з
яких заборгованість по кредиту - 6260,01
грн., заборгованість за відсотками - 14
774,85 грн., пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань - 19 410,27 грн., штраф
(фіксована частина) у розмірі 500 грн.,
штраф (процентна складова) у розмірі
2022,26 грн., яку просили стягнути на свою
користь, а також судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2014 року
відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням ПАТ КБ
«ПриватБанк» подало апеляційну скаргу,
в якій посилаючись на
необґрунтованість, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в суд апеляційної
інстанції в судові засідання, які були
призначені на 08.04.2014 року, на 13.05.2014 року,
на 17.06.2014 року на 03.07.2014 року не
з"являлася. Судові повістки
направлялися за місцем її реєстрації -
АДРЕСА_1, але вони поверталися до
апеляційного суду з відміткою за
закінченням терміну зберігання, тобто
остання не бажала їх отримувати. ( а.с. 61,
а.с. 66, а.с. 79). На запит апеляційного суду
адресно-довідкове бюро Державної
міграційної служби України в
Запорізькій області від 18.06.2014 року
повідомило, що на теперішній час ОСОБА_3
зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 ( а.с.
90). Судову повістку, яка була
направлена на зазначену адресу ОСОБА_3
також не отримувала та вона
повернулася до апеляційного суду з
відміткою за закінченням терміну
зберігання ( а.с. 85-86 ). Заяву про зміну
місця проживання або місцезнаходження
ОСОБА_3 суду не повідомила.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, зобов"язані повідомляти суд про
зміну свого місця проживання (
перебування, знаходження) або
місцезнаходження під час провадження
справи. У разі відсутності заяви про
зміну місця проживання або
місцезнаходження судова повістка
надсилається на останню відому судові
адресу і вважається доставленою,
навіть якщо особа за цією адресою
більше не проживає або не знаходиться.
Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що судова повістка надіслана
ОСОБА_3 на останню відому судові адресу
- АДРЕСА_2 вважається доставленою.
Причини неявки остання суду не
повідомила.

Крім того, справа знаходиться в
провадженні апеляційного суду з 11
березня 2014 року. Апеляційний суд
відкладаючи судові засідання, вийшов
за межі встановленого ч. 1 ст. 303-1 ЦПК
України строку розгляду апеляційної
скарги. За таких обставин судова
колегія вбачає в діях ОСОБА_3
зловживання процесуальними правами та
порушення вимог ч. 3 ст. 27 ЦПК України,
згідно якої особи, які беруть участь у
справі. зобов"язані добросовісно
здійснювати свої процесуальні права і
виконувати процесуальні обов"язки.

Виходячи з наведеного та у
відповідності до вимог ст. 305 ЦПК
України, колегія суддів не вбачає
поважності причин неявки в судове
засідання і вважає, що неявка ОСОБА_3
належним чином повідомленої про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову
виходив із того, що позивач звернувся
до суду з позовом з пропуском строку
позовної давності.

Проте погодитись з таким
висновком суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону
оскаржуване судове рішення не
відповідає.

Судами установлено, що 21 квітня
2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, за умовами якого остання
отримала кредит у розмірі 6454, 50 грн. зі
сплатою 25,08 % річних та терміном
повернення до 21 жовтня 2009 року.

З матеріалів справи убачається,
що станом на 18.11.2013 року ОСОБА_3 мала
заборгованість у розмірі 42967, 39 грн. з
яких: заборгованість по кредиту - 6260,01
грн., заборгованість за відсотками - 14
774,85 грн., пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань - 19 410,27 грн., штраф
(фіксована частина) у розмірі 500 грн.,
штраф (процентна складова) у розмірі
2022,26 грн.

Статтею 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до ст. 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і в
установлений строк відповідно до умов
договору та вимог закону.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК
України порушенням зобовязання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобовязання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК
України строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.
Закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст.
252 ЦК України строком є певний період у
часі, зі спливом якого пов'язана дія чи
подія, яка має юридичне значення, і
визначається він роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами, а не
посиланням на подію, яка має настати.
Вказівкою на подію, яка має неминуче
настати, визначається термін - певний
момент у часі, з настанням якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки, а
згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України
передбачено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Як убачається з матеріалів
справи сторонами не було заявлено
клопотання про застосування судом
строків позовної давності відповідно
до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Суд, відмовляючи у задоволенні
позову, послалися на п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону
України "Про захист прав споживачів",
згідно з яким позовна давність за
позовом про повернення споживчого
кредиту застосовується незалежно від
наявності сторони у спорі, та на п. 31
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
не звернувши уваги на те, що в ній
роз'яснюється застосування судами ч. 13,
а не ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист
прав споживачів".

Разом з тим, у відповідності до
правової позиції, викладеній в
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року № 6-126цс13, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України, п. 7
ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист
прав споживачів", яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Висновок суду, у зв'язку з
наведеним, про застосування строку
позовної давності до позовних вимог,
ґрунтується на неправильному
застосуванні судами норм права,
оскільки законом саме на сторони
покладено обов'язок зробити заяву про
застосування строків позовної
давності.

Суд першої інстанцій, вирішуючи
спір, на вищевказане уваги не звернув, у
порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК
України не встановив фактичних
обставин, не застосував до спірних
правовідносин закон, який підлягав
застосуванню, та дійшли до
передчасного висновку про
застосування строку позовної давності.

За таких обставин ухвалене у
справі судове рішення не може
вважатись законним й обґрунтованим,
тому відповідно до ст.309 ЦПК України
воно підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

При цьому слід зазначити, що за
правилами ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасного виконання грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Правова природа пені така, що
позовна давність до вимог про її
стягнення обчислюється по кожному дню
(місяцю), за яким нараховується пеня,
окремо. Право на позов про стягнення
пені за кожен день (місяць) виникає
щодня (щомісяця) на відповідну суму, а
позовна давність обчислюється з того
дня (місяця), коли кредитор дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
права.

Виходячи з аналізу положень ст.
266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для
висновку про те, що стягнення неустойки
(пені, штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3
ст. 551 ЦК України розмір неустойки
(штрафу, пені) може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує суму збитків, та за наявності
інших обставин, які мають істотне
значення.

Істотними обставинами в
розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна
вважати, зокрема, ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

Як вбачається з розрахунку
заборгованості за договором позики
розмір основної суми заборгованості
складає 6260.01 грн., розмір 25,08% річних від
суми позики 14774, 85 грн., а розмір пені -
19410, 27 грн. Такі обставини можуть бути
підставою для зменшення розміру пені з
19410.27 грн. до 1533 грн.91 коп.

Отже стягненню підлягає сума
заборгованості в розмірі 24197, 21 грн., яка
складається з : 6260,01грн.- заборгованість
за кредитом; 14774, 85 грн. - заборгованість
по процентам за користування кредитом;
1533 грн. 91 коп.- пеня; 500 грн.- штраф
(фіксована частина) 1128 грн. 44 коп.- штраф
( процентна складова), а також
відповідно до ст. 88 ЦПК України на
відповідача слід покласти понесені
позивачем судові витрати пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог
в розмірі 362, 95 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 18 лютого 2014 року у
цій справі скасувати. Ухвалити нове
рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
задовольнити частково..

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приват Банк»
заборгованість за кредитним договором
№ DNH4KP29540809 від 21.04.2006 року в розмірі
24197, 21 грн., яка складається з : 6260,01 грн.-
заборгованість за кредитом; 14774, 85 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; 1533 грн. 91 коп.-
пеня; 500 грн.- штраф (фіксована частина)
1128 грн. 44 коп.- штраф ( процентна
складова), а також судові витрати в
розмірі 362, 95 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте воно
може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: