АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5356/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шевченко О. Ю. Доповідач - Городнича
В.С. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого -
Городничої В.С.

суддів -
Лаченкової О.В., Григорченка Е.І.,

при секретарі - Косенко
І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 04 квітня 2014 року по справі
за позовом Головного управління
Пенсійного фонду України в
Дніпропетровській області до ОСОБА_2,
третя особа - Національний юридичний
університет імені Ярослава Мудрого,
про відшодування витрат на навчання, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року Головне управління ПФУ
в Дніпропетровській області
звернулося до суду з позовом до
відповідача, посилаючись на те, що у
вересні 2006 року ОСОБА_2 зараховано на
перший курс факультету Національної
юридичної академії України ім.
Я.Мудрого, що підтверджується Угодою №
063 про підготовку фахівців з вищою
освітою за державним замовленням, яка
укладена між відповідачем, вищим
учбовим закладом та головним
управлінням. Після закінчення навчання
ОСОБА_2 не прибула за місцем
направлення та до роботи не приступила,
чим порушила умови угоди. Згідно з
довідкою-розрахунком вартість
навчання ОСОБА_2 склала 82239 грн.

Враховуючи зазначене, позивач просить
суд зобов'язати ОСОБА_2 відшкодувати до
Державного бюджету вартість навчання в
Національній юридичній академії
України ім. Я.Мудрого у розмірі 82239 грн.

Рішенням Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 04 квітня 2014 року позовні
вимоги позивача задоволені.
Зобов'язано ОСОБА_2 відшкодувати до
державного бюджету вартість навчання в
Національній юридичній академії
України ім. Ярослава Мудрого у розмірі
82 239 грн. Вирішено питання щодо судових
витрат.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідач подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення суду та
постановити нове рішення, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 1 вересня 2006 року
між Національною юридичною академією
України ім. Ярослава Мудрого, ОСОБА_2 та
Головним управлінням ПФУ в
Дніпропетровській області було
укладено тристоронній договір про
підготовку фахівців з вищою освітою за
державним замовленням. Згідно з
умовами даного Договору Національна
юридична академія України ім. Ярослава
Мудрого повинна була здійснити
підготовку студента, ОСОБА_2, за денною
формою навчання на факультеті
підготовки кадрів для Пенсійного фонду
України за освітньо-кваліфікаційним
рівнем бакалавр, спеціаліст, магістр за
державним замовленням.

Академія виконала взяті на себе
обов'язки та здійснила навчання,
забезпечила теоретичну і практичну
підготовку згідно з навчальними
планами та програмами і вимогами
кваліфікаційної характеристики та
видала ОСОБА_2 диплом магістра НОМЕР_1
(а.с.54), за розподілом молодих
спеціалістів видано направлення на
роботу до ГУ ПФУ в Дніпропетровській
області (а.с.50).

Згідно з пунктом 4.2 Договору ОСОБА_2
була зобов'язана прибути після
закінчення Академії до Установи для
працевлаштування та відпрацювати не
менше як три роки згідно з державним
розподілом.

8 липня 2011 року у відповідності до умов
Договору Управління ПФУ у
Верхньодніпровському районі
Дніпропетровської області надсилало
ОСОБА_2 повідомлення про необхідність
явки до Управління ПФУ у
Верхньодніпровському районі
Дніпропетровської області для
працевлаштування (а.с.15), проте
відповідач до Управління не з'явилася.

Встановлено, що ОСОБА_2 не виконала
взяті на себе зобов'язання щодо
обов'язкового відпрацювання згідно з
державним розподілом.

Згідно з п. 4.3. Договору передбачено, що
у разі відмови працювати за
призначенням Студент зобов'язаний
відшкодувати до державного бюджету
вартість навчання у встановленому
порядку.

Так п. 8. Порядку працевлаштування
випускників вищих навчальних закладів,
підготовка яких здійснюється за
державним замовленням, який
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 22 серпня 1996 року
№ 922 передбачено, що випускники, які
уклали угоду з вищим навчальним
закладом після зарахування на
навчання, повинні відпрацювати за
місцем призначення не менше трьох
років. У разі неприбуття молодого
фахівця за направленням або відмови
без поважної причини приступити до
роботи за призначенням, звільнення
його з ініціативи адміністрації за
порушення трудової дисципліни,
звільнення за власним бажанням
протягом трьох років випускник
зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати
(п.14).

Згідно з довідкою-розрахунком, наданою
Національною юридичною академією
України ім. Я.Мудрого, вартість
навчання ОСОБА_2 склала 82239 грн.

З урахуванням вищевикладеного, суд
прийшов до висновку про законність та
обґрунтованість позовних вимог
Головного управління Пенсійного Фонду
України в Дніпропетровській області.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі
права та обов'язки сторін, обставини по
справі, перевіривши доводи сторін та
давши їм правову оцінку, суд
постановив рішення, що відповідає
вимогам закону. Висновки суду
достатньо обґрунтовані і підтверджені
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами.

Апелянт в своїй скарзі посилається на
те, що вартість навчання в укладеному
договорі не зазначена, а також до
теперішнього часу Порядок визначення
та відшкодування випускниками
вартості навчання у разі порушення
ними умов угоди про працевлаштування
не прийнятий та не затверджений. Крім
того, суд проігнорував роз'яснення
Міністерства освіти і науки, молоді та
спорту України, не приймаючи до уваги,
що будь-які матеріальні претензії до
випускника вищого навчального закладу,
підготовка якого здійснювалась за
державним замовленням, є
неправомірними, оскільки відсутні
правові механізми, які б зобов'язали
його відшкодувати до державного
бюджету вартість навчання.

Проте, погодитися з такими доводами
апелянта не можна, враховуючи наступне.

Згідно п.4 ч.1 ст.64 Закону України «Про
вищу освіту» фінансування за рахунок
видатків Державного бюджету України
підготовки фахівців з вищою освітою за
напрямами і спеціальностями
відповідних освітньо-кваліфікаційних
рівнів у вищих навчальних закладах
державної форми власності
здійснюється в обсягах, необхідних для
забезпечення на кожні десять тисяч
населення навчання не менше як ста
студентів у вищих навчальних закладах
першого і другого рівнів акредитації
та ста вісімдесяти студентів у вищих
навчальних закладах третього і
четвертого рівнів акредитації.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.3 ЦК України
однією із загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом. Отже, відшкодування вартості
навчання у даному випадку є правовим
наслідком порушення зобов'язання, а
обраний позивачем спосіб захисту
відповідає вимогам ст. 16 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до ст.52 Закону України «Про
освіту» випускники вищих навчальних
закладів, які здобули освіту за кошти
державного або місцевого бюджетів,
направляються на роботу і зобовязані
відпрацювати за направленням в
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до
державного бюджету повну вартість
навчання, встановлений ст.2 Указу
Президента України від 23 січня 1996 року
№ 77/96 «Про заходи щодо реформування
системи підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів», відповідно до
якої особи, які навчаються за рахунок
державних коштів, укладають з
адміністрацією вищого навчального
закладу угоду, за якою вони
зобов'язуються після закінчення
навчання та одержання відповідної
кваліфікації відпрацювати в
державному секторі народного
господарства не менше ніж три роки. У
разі відмови працювати в державному
секторі народного господарства
випускники відшкодовують в
установленому порядку до Державного
бюджету повну вартість навчання.

Виходячи із положень п.п.8,14 постанови
Кабінету Міністрів України № 992 від 22
серпня 1996 року «Про порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням» , підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
серпня 1996 року №992, який діяв на момент
вступу ОСОБА_2 до університету,
випускник вищого навчального закладу
зобов'язаний відпрацювати за місцем
призначення не менш трьох років, а в
разі неприбуття за направленням або
відмови без поважної причини
приступити до роботи за призначенням
звільнення його за ініціативи
адміністрації за порушення трудової
дисципліни, звільнення за власним
бажанням протягом трьох років
випускник зобовязаний відшкодувати у
встановленому порядку до Державного
бюджету вартість навчання.

Висновки суду першої інстанції, з якими
погоджується колегія суддів, є вірними,
а тому, уклавши з Національною
юридичною академією України
ім.Ярослава Мудрого та Головним
Управлінням ПФУ Дніпропетровської
області тристоронній договір, ОСОБА_2
взяла на себе обов'язок після
закінчення навчання відпрацювати не
менше трьох років за державним
розподілом, або відшкодувати вартість
навчання, проте порушила умови
зобов'язання, у зв'язку з чим вимоги
позивача є законними та
обґрунтованими, а відсутність порядку
для відшкодування витрат на навчання
не є підставою для скасування рішення
чи відмови в задоволенні заявленого
позову.

Інші доводи апеляційної скарги є
безпідставними та необґрунтованими.
Крім того, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду по
їх оцінці та особистого тлумачення
апелянтом норм матеріального та
процесуального права.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування рішення суду
судом апеляційної інстанції не
встановлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд
першої інстанції в достатньо повному
об'ємі з'ясував права та обов'язки
учасників спору, обставини справи,
перевірив доводи сторін та давши їм
належну правову оцінку, ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 04 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: