ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Жердівської
сільської ради Броварського району
Київської області, треті особи: садове
товариство «Тарасівський», приватний
нотаріус Броварського районного
нотаріального округу ОСОБА_8, про
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку,
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та визнання права
власності за касаційними скаргами
заступника прокурора м. Києва та ОСОБА_3
на рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 5 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2002 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з позовом про розподіл майна подружжя.
У зв'язку зі смертю позивача, в якості
правонаступника до справи була
залучена його мати - ОСОБА_3, яка з
урахуванням уточнених вимог, просила
суд визнати недійсним державний акт
про право приватної власності на
земельну ділянку площею 0,75 га за
адресою: АДРЕСА_1, виданий Жердівською
сільською радою 3 листопада 1999 року,
визнати недійсним договір
купівлі-продажу указаної земельної
ділянки, визнати за нею в порядку
спадкування право власності на ј
частину садового будинку та земельної
ділянки, які знаходяться за
вищевказаною адресою, посилаючись на
те, що вона є спадкоємцем першої черги
після смерті сина - ОСОБА_10, і має право
на частину майна спадкодавця, оскільки
земельна була приватизована
відповідачем в період шлюбу тому є
незаконною, а розташований на ній
будинок підлягає поділу між
спадкоємцями.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 5 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 19
березня 2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційних скаргах заступник
прокурора м. Києва та ОСОБА_3
просить скасувати судові рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скаргах доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, виходив із того, що земельна
ділянка отримана відповідачем у період
шлюбу та приватизована є її особистою
власністю і не відноситься до спільної
сумісної власності подружжя, а тому
спірний акт про право власності на
земельну ділянку не порушує права
позивача; оскільки ОСОБА_10 за життя не
набув у встановленому законом порядку
права власності на садовий будинок, то
відповідно вказаний будинок не увійшов
до складу спадщини після його смерті, а
відтак, спадкові права позивача не
порушені.

Апеляційний суд, залишаючи без змін
рішення суду першої інстанції виходив
із того, державний акт на право
приватної власності на землю не можна
визнавати у судовому порядку
недійсним, оскільки такий спосіб
захисту Цивільним кодексом України не
передбачено; вимоги позивача про
захист її спадкових прав є
передчасними, оскільки остання не
довела, що існують перешкоди для
оформлення спадкових прав у нотаріуса.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судом установлено, що сторони
перебували в шлюбі з 8 лютого
1989 року, який 17 лютого 2002 року було
розірвано.

У період шлюбу ОСОБА_10 та ОСОБА_4 за
спільні кошти придбали садовий будинок
у садовому товаристві «Тарасівський»
Жердівської сільської ради.

Рішенням Жердівської сільської ради
від 15 грудня 1997 року ОСОБА_4 була
приватизована земельна ділянка на
території садового товариства
«Тарасівський», АДРЕСА_1 площею
0,075 га.

Право власності ОСОБА_4 на вказану
земельну ділянку підтверджується
державним актом від 3 листопада 1999 року.

10 жовтня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, посвідчений
приватним нотаріусом Броварського
районного нотаріального округу ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер, і
позивач, яка є його матір'ю, ставить
перед судом питання про визнання
недійсним державного акта про право
приватної власності на земельну
ділянку, оскільки після її
приватизації вона фактично не може
отримати спадщину після свого сина як
спадкоємець першої черги, та визнати за
нею право власності на 14 частину
будинку, як спадкоємцем першої черги за
законом.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

У разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК
України).

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку про те, що державний акт на
право власності на земельну ділянку,
виданий органом, який не мав на це
законних повноважень, може визнаватись
судом недійсним.

До такого висновку дійшов Верховний
Суд України у своїй постанові від 26
вересня 2012 року у справі № 6-103 цс 12 і ці
висновки є обов'язковими для судів (ст.
360-7 ЦПК України).

Отже, посилання апеляційного суду на
те, що визнання державного акту на
право власності на земельну ділянку не
передбачено законодавством,
суперечить вищенаведеним нормам
закону.

Разом із тим, апеляційний суд зазначив
про можливість захисту порушеного
права позивача шляхом звернення до
суду з віндикаційним позовом.

Право на звернення до суду із
віндикаційним позовом має саме власник
(чи особа, яка має речове право на
майно). За таких підстав, апеляційний
суд, погодившись з висновками
місцевого суду про те, що майнові права
позивача не порушені дійшов
суперечливих висновків про те, що права
ОСОБА_3 можливо відновити
шляхом подання індикаційного позову до
суду.

З огляду на викладене постановлена
ухвала апеляційного суду не може
вважатись законною та обґрунтованою,
вона підлягає скасуванню, а справа -
передачі на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги заступника прокурора
м. Києва та ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. ЛуспеникСудді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко