Номер провадження: 22-ц/785/4654/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді:
Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С.,
Цюри Т.В.

при секретарі
Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського
районного суду Одеської області від 14
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи - ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «Марфін
Банк», ПАТ «Дельта Банк», про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю членів сім'ї та
стягнення боргу,-

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому, з урахуванням уточнень, просив
встановити факт проживання однією
сім'єю відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_4 у період з 10 квітня 1997 року до 12
серпня 2010 року, а починаючи з серпня 2010
року до теперішнього часу проживання
відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією
сім'єю без укладення шлюбу; визнати
спільною сумісною власністю
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4
житловий будинок з вбудованим офісом
та виставковим павільйоном з
господарськими будівлями та спорудами
за адресою: АДРЕСА_1;
торгово-виставковий центр за адресою:
АДРЕСА_2; житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
за адресою: АДРЕСА_3; стягнути солідарно
з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на свою користь
заборгованість за договорами позики №
2 від 11.05.2010 року та договором позики № 3
від 11.05.2010 року у загальній сумі 277 407,00
гривень і стягнути заборгованість з
пені за прострочення повернення
заборгованості у сумі 506 269,00 гривень. (т.
1 а. с. 2-6, 200-202, т. 2 а. с. 195-197, 214-218)

Ухвалою суду від 11 березня 2013 року
заяву ОСОБА_2 задоволено, накладено
арешт на житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
за адресою: АДРЕСА_3, який належить
ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 21)

25.03.2013 року до суду надійшов зустрічний
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору займу № 2 від 11
травня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2
та ОСОБА_3; визнання недійсним договору
займу № 3 від 11 травня 2010 року,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3;
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
моральну шкоду в розмірі 277 407,00 гривень.
(т. 1 а. с. 25-28)

Ухвалою суду від 25.04.2013 року скасовано
ухвалу від 11.03.2013 року про забезпечення
позову. (т. 1 а. с. 93-94)

28 січня 2014 року до суду надійшла заява
від ОСОБА_3, в якій вона відмовилася від
свого зустрічного позову. (т. 1 а. с. 216)

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 14 березня 2014
року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 422
056,00 гривень, в тому числі, за договором
позики № 2 від 11.05.2010 року - 198 148,00
гривень (сума основного боргу), за
договором позики № 3 від 11.05.2010 року - 79
259,00 гривень (сума основного боргу), 144
649,00 гривень - сума пені за прострочення
повернення боргу. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 судові витрати у
розмірі 1 835,00 гривень. (т. 2 а. с. 238-241)

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_3
просить скасувати судове рішення з
ухваленням нового рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у
повному обсязі, посилаючись на його
необґрунтованість, неповне з`ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення судом норм процесуального та
матеріального права. (т. 2 а. с. 245-248)

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2
просить скасувати судове рішення з
ухваленням нового рішення по суті
позовних вимог, посилаючись на його
необґрунтованість, неповне з`ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення судом норм процесуального та
матеріального права. (т. 3 а. с. 6-13)

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підлягають
відхиленню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 у
частині стягнення заборгованості за
договорами позики і відмовляючи у
задоволенні вимог про встановлення
факту проживання однією сім'єю та
визнання майна спільною сумісною
власністю ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 суд
першої інстанції виходив з того, що
позовні вимоги щодо встановлення факту
проживання однією сім'єю та визнання
майна спільною сумісною власністю
членів сім'ї, можуть бути заявлені в
судовому порядку з боку учасника
сімейних правовідносин, яким ОСОБА_2 не
являється, крім того, позивач не має
статусу власника майна чиє право не
визнається або оспорюється, у зв'язку з
чим його вимоги про визнання
нерухомого майна, яке належить на праві
приватної власності ОСОБА_5, спільною
сумісною власністю ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_4 є безпідставними і не
підлягають задоволенню.

З таким висновком суду слід погодитись,
оскільки він ґрунтується на законі і
відповідає матеріалам справи.

Відповідно ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 11 травня 2010 року
між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено в
письмовій формі договори позики № 2 та
№ 3. (т. 1 а. с. 8, 9) Відповідно до умов
договору позики № 2 ОСОБА_2 передав
ОСОБА_3 у борг 198 148 гривень, що за курсом
НБУ становило 25 000 доларів США, без
вказівки терміну повернення. Зі змісту
договору позики № 3 вбачається, що
ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у борг 79 259
гривень, що за курсом НБУ становило 10 000
доларів США, строком на два місяці, до
11.07.2010 року. В п. 3 вказаних договорів
позики вказано, що у випадку
прострочення повернення суми позики,
позичальник зобов'язується сплатити
позикодавцю 0,5 % від суми, обговорюваної
цим договором позики, за кожен день
прострочення.

До теперішнього часу сума боргу за
двома договорами позики позивачу не
повернута.

Отже, предметом спору є вимоги ОСОБА_2
про стягнення коштів, які ґрунтуються
на цивільно-правових угодах (договори
позики № 2 та № 3 від 11 травня 2010 року).

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_3
взятих на себе зобов'язань за договором
позики належним чином не виконала, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути
суму позики.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за
зобов'язаннями, строк виконання яких не
визначений або визначений моментом
вимоги, перебіг позовної давності
починається від дня, коли у кредитора
виникає право пред'явити вимогу про
виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Суд першої інстанції правомірно
відмовив ОСОБА_2 у стягненні з ОСОБА_3
пені за один рік прострочення
повернення позики у розмірі 361 620
гривень, оскільки кінцевий термін
виконання зобов'язання з боку ОСОБА_3
умовами Договору позики № 2 від 11.05.2010
року не визначений, а відтак такі
вимоги є передчасними.

Пунктом 3 договору позики № 3 від
11.05.2010 року встановлюється зобов'язання
позичальника сплачувати позикодавцеві
неустойку у розмірі 0,5 % від суми позики
за кожний день прострочення.
Встановлений кінцевий термін
виконання зобов'язання з боку боржника
- 11 липня 2010 року.

За приписами ч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Представником відповідача в
судовому засіданні було заявлено про
необхідність застосування позовної
давності щодо стягнення неустойки за
договором позики № 3 від 11.05.2010 року.

Так, за правилами ст. 256 ЦК України особа
може звернутись до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу в межах строку позовної
давності.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України
позовна давність про стягнення
неустойки (штрафу, пені) становить один
рік.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання наступають
правові наслідки, встановлені
договором, зокрема сплата неустойки.

З матеріалів справи вбачається, що
заборгованість зі сплати пені
нарахована судом за один рік за період
з 12.07.2010 року по 12.07.2011 року, тобто в
межах позовної давності.

Таким чином, посилання в апеляційної
скарзі представника ОСОБА_3 на
неправомірність нарахування пені за
договором позики не можна визнати
обґрунтованим.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_2
про те, що судом неправомірно
відмовлено у задоволенні його вимог
про встановлення факту проживання
однією сім'єю ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
та визнання нерухомого майна, яке
належить на праві приватної власності
ОСОБА_5, спільною сумісною власністю
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, є
неспроможним. Здійснення сімейних прав
є складовою частиною цивільної
дієздатності особи, що полягає в
усвідомленні значення своїх дій та
можливості ними керувати (ст. 30 ЦК
України). Суб'єктивне сімейне право -
це міра дозволеної поведінки особи,
закріплена в юридичних нормах. Це право
характеризує певні можливості
(свободи), які належать особі як
учаснику сімейних відносин і залежать
від неї. За загальним правилом, особа у
сімейних правовідносинах бере участь
безпосередньо. Сімейні обов'язки тісно
пов'язані з особою їх носія, мають
особистісний характер і не можуть бути
перекладені на іншу особу. Отже, ОСОБА_2
не є суб'єктом сімейних відносин
відповідачів, а відтак він володіючи
суб'єктивним правом, має можливість
чинити активні дії (право на свої дії) і
не вправі вимагати від інших суб'єктів
вчинення певних дій (право на чужі дії).
Крім того, ОСОБА_2 не є власником
спірного нерухомого майна, у зв'язку з
чим не вправі ставити питання про зміну
режиму власності (з одноособової
власності на спільну сумісну
власність).

Також судова колегія не може
погодитись з доводами апеляційної
скарги ОСОБА_2 про те, що грошові кошти,
які отримані ОСОБА_3 за договорами
позики, отримані та витрачені в
інтересах сім'ї, оскільки будь - яких
доказів цьому матеріали справи не
містять.

Інші доводи скарги ОСОБА_2 не
спростовують правильних висновків
суду першої інстанції.

При зазначених обставинах, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
повно й всебічно дослідив та надав
оцінку обставинам по справі, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, що їх регулює.
Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 14 березня 2014
року ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 14 березня 2014
року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Погорєлова С.О.

Судді
Сєвєрова Є.С.

Цюра Т.В.