АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5715/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Лукінова К. С. Доповідач -
Свистунова О.В.Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Покровського районного суду
Дніпропетровської області від 23 квітня
2014 року

по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О
В И Л А:

В жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом про стягнення
заборгованості з ОСОБА_2, сплативши
судовий збір, відповідно до вимог
чинного законодавства.

Посилався на те, що відповідно до
укладеного договору б/н від 11.02.2008 року
відповідачка отримала кредит у розмірі
10 000 гривень у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 24% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки. Однак, у
зв'язку з тим, ОСОБА_2 взяті на себе
зобов'язання по поверненню кредитних
коштів належним чином не виконала,
станом на 17.09.2013 року у неї виникла
заборгованість у розмірі 44 672 гривень 02
копійок, яка складається з наступного: 4
703,21 грн. - заборгованість за кредитом; 17
665,41 грн. - заборгованість по процентам
за користування кредитом; 19 700,00 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом, а також 500,00 грн.
- штраф (фіксована частина); 2 103,43 грн. -
штраф (процентна складова), а
відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК
України наслідками порушення
боржником зобов'язання щодо повернення
чергової частини суми кредиту є право
заявника достроково вимагати
повернення всієї суми кредиту,
Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Приватбанк»
вимушено було звернутись з даним
позовом до суду.

Рішенням Покровського районного
суду Дніпропетровської області від 23
квітня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк „ПриватБанк"
заборгованість за кредитним договором
б/н від 11.02.2008 року в розмірі 44 672,05грн.,
яка складається з наступного:

- 4 703,21 грн. - заборгованість
за кредитом;

- 17665,41 грн. - заборгованість
по процентам за користування кредитом;

- 19 700,00 грн. - заборгованість
по комісії за користування кредитом;

- 500,00 грн. - штраф (фіксована
частина);

- 1 123,71 грн. - штраф (процентна
складова).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк „Приват Банк" судовий
збір в розмірі 446,72 грн.

У апеляційній скарзі
відповідач просить рішення суду
скасувати та постановити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог, з тих підстав, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
11.02.2008 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений
договір № б/н, відповідно до якого
відповідач отримав кредит у розмірі 10
000,00 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку,
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 24% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Встановлено, що платіжну картку
відповідач отримав, при цьому картка
видавалась на один рік, кредитний ліміт
за карткою не збільшувався, погашення
заборгованості за кредитом мало
відбуватися щомісячно.

Судом встановлено, що відповідач мав
погасити заборгованість по кредитному
договору не пізніше 31.02.2009 року,
оскільки картка була видана
відповідачу 11.02.2008року, тому відповідно
мала термін дії до лютого місяця 2009
року.

В заяві про застосування строку
позовної давності представник
відповідачки виходив з того, що дійсно
11.02.2008 року ОСОБА_2 звернулася до ПАТ КБ
«Приват Банк» з заявою-анкетою про
видачу кредиту готівкою, бажаною сумою
10000 грн.. яка була задоволена.

Відповідно до довідки про стандартні
умови кредитування ПАТ КБ «Приват
Банк» визначено можливий строк
кредиту - 12 місяців. Права позивача в
частині не повернення грошових коштів
порушено через 12 місяців після надання
коштів, а саме 11.02.2009 року. Тому вважає,
що трьохрічний строк позовної давності
сплинув.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив з того, що в зв'язку з тим,
що укладений між сторонами договір,
відповідає вимогам закону,
зобов'язання по договору відповідачем
у встановлений строк не виконуються.

Суд першої інстанції не прийняв до
уваги заперечення відповідача щодо
спливу строків позовної давності,
оскільки за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може.

Пунктами 5.3, 5.4 Розділу ІІ Умов та
правил надання банківських послуг,
встановлені вимоги щодо необхідності
здійснення щомісячного платежу, який
включає плату за користуванням
кредиту, передбачену тарифами, та
частину заборгованості по кредиту.

Як встановлено судом, відповідач
перестав виконувати щомісячні
зобов'язання з погашення кредиту з
25.05.2009 року, у той час, як з вимогами про
стягнення заборгованості за кредитом
позивач звернувся в жовтні 2013 року,
включивши до позовних вимог як всю
заборговану суму, так і майбутні
платежі.

Так, відповідно до ч.3 ст. 267 ЦПК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторін у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ст.261 ЦК України початок
перебігу позовної давності спливає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов.

Відповідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Колегія суддів з урахуванням положень
ч.2 ст.214 ЦПК України враховує правову
позицію Верховного Суду України за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення із мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, яка викладена у
постанові Верховного Суду України від
19 березня 2014 року у справі № 6-14 цс 14, у
якій зазначено, що відповідно до правил
користування платіжною карткою, які є
складовою кредитного договору, картка
діє в межах визначеного нею строку. За
таким договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Враховуючи визначені змістом
кредитного договору строки виконання
зобов'язання (здійснення щомісячного
платежу) та зміст розрахунку
заборгованості, враховуючи, що
останній платіж за кредитним договором
здійснений відповідачем у травні 2008
року, початок перебігу строку позовної
давності почався з червня 2008 року і до
пред'явлення позову не переривався.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Отже, 3-х річний строк позовної
давності для захисту майнових
інтересів позивача минув. Крім того,
позивач звернувся до суду з даним
позовом після сплину строку позовної
дасності, який він не просить поновити
і не наводить причин поважності
пропуску такого строку, навпаки,
вважаючи його не пропущеним з огляду на
лонгування договору.

Оскільки за приписами ст. 266 ЦК
України зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки), вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку щодо стягнення
штрафів.

Таким чином, суд, задовольнивши позов,
ухвалив по суті неправильне рішення.

Враховуючи викладене та
конкретні обставини справи, судове
рішення не відповідає вимогам норм
матеріального і процесуального права і
тому, колегія апеляційного суду вважає,
що згідно до ст. 309 ЦПК України
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Покровського районного
суду Дніпропетровської області від 23
квітня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді