Провадження № 2/522/2896/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2014 року, Приморський районний суд м.
Одеси, у складі:

головуючого судді - Турецького О.С.,

при секретарі - Гасуляк С.Г.,

за участю представника позивача -
Корнієнко В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі Приморського
районного суду м. Одеси, цивільну
справу за позовом Товариства державної
нерухомості Акціонерного товариства
ЕТАД А/О (правонаступника Державного
земельного іпотечного товариства
«КЕД») до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Управління житлово-комунального
господарства та паливно-енергетичного
комплексу Одеської міської ради про
витребування майна з чужого
незаконного володіння та усунення
перешкод в користуванні майном, -

В С Т А Н О В И В:

До Приморського районного суду м. Одеса
з вищенаведеним позовом звернулося
Державне земельне іпотечне товариство
«КЕД», представник якого пояснив, що 04
червня 1997 року «КЕД» придбало у
фізичних осіб квартири АДРЕСА_2

Державне земельне іпотечне товариство
«КЕД» є державним товариством, єдиним
власником якого є Грецька держава, тому
вищезазначені квартири перебувають у
власності Грецької держави. В процесі
судового засідання Державне земельне
іпотечне товариство «КЕД» було
реорганізовано шляхом поглинання у
Товариство державної нерухомості
Акціонерне товариство (ЕТАД А/О), яке є
його правонаступником.

Представник позивача пояснив, що з часу
придбання вищезазначених квартир
позивач ніколи не укладав договорів
купівлі-продажу або дарування з
третіми особами, на даний час квартири
зареєстровані за Товариством
державної нерухомості Акціонерного
товариства ЕТАД А/О.

Однак, в травні 2012 року представники
Позивача дізналися, що у 2010 році ОСОБА_4
незаконно приватизував квартиру
АДРЕСА_1, що включає приміщення квартир
НОМЕР_1 належних Позивачеві. При цьому,
Позивач про приватизацію зазначеної
квартири не знав та не міг знати.

Таким чином, Позивач вважає, що ОСОБА_4
не мав жодних підстав для реєстрації на
своє ім`я права власності на спірну
квартиру НОМЕР_2, адже її приміщення
фактично є приміщенням квартир
Позивача і на той час перебувало у його
власності.

У будинку по АДРЕСА_1 квартири НОМЕР_2 з
відповідним приміщенням згідно
технічному паспорту ніколи не
існувало.

Надалі, ОСОБА_4 передав вищезазначену
спірну квартиру на підставі договору
купівлі-продажу від 22 травня 2010 року
ОСОБА_3. 27 квітня 2012 року ОСОБА_3 уклала
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 з ОСОБА_2, яка в свою чергу
передала її за договором дарування у
власність ОСОБА_5.

На даний момент за фактом обману та
незаконного заволодіння нерухомим
майном порушено кримінальну справу за
ч.4 ст. 190 та ч.1 ст. 358 КК України, ОСОБА_4
перебуває у розшуку. Більш того,
порушено та передано до суду
кримінальну справу у відношенні
представника КП «МБТІ та РОН», який
виготовив технічний паспорт на
квартиру АДРЕСА_1 приміщення якої
фактично дублюють приміщення квартир
АДРЕСА_2 що належать Позивачеві.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав свій позов у
повному обсязі та просив його
задовольнити.

Представник ОСОБА_5 позов не визнав,
проти задоволення позову заперечував
посилаючись на те, що квартири АДРЕСА_2
були продані Позивачем у 1999 року, що не
підтвердилось матеріалами справи.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у судові засідання не
з'явилися, направивши повідомлення про
розгляд справи у їх відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання
не з'явилася, про розгляд справи була
повідомлена належним чином, про
причини неявки суд не повідомила, заяви
про розгляд справи за її відсутністю до
суду не надходило.

Представник Управління
житлово-комунального господарства та
паливно-енергетичного комплексу
Одеської міської ради в судовому
засіданні позов визнав та просив суд
розглядати справу у його відсутність.

З'ясувавши обставини, якими сторони
обґрунтовують свої вимоги та
заперечення, та правовідносини сторін,
що випливають з таких обставин,
вислухавши учасників цивільного
процесу, перевіривши їх доводи
наявними в справі доказами, дослідивши
матеріали справи, надавши їм правову
оцінку, суд вважає, що позов підлягає
задоволенню повністю, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 04 червня 1997 року
Державне земельне іпотечне товариство
«КЕД» отримало у власність квартири
АДРЕСА_2 на підставі договорів
купівлі-продажу, право власності
зареєстровано у єдиному державному
реєстрі та підтверджується свідоцтвом
про право власності та договорами
купівлі-продажу.

З 1997 року до моменту розгляду справи
зазначені квартири Позивачем не
відчужувались та знаходяться у його
власності.

18 березня 2010 року Управління
житлово-комунального господарства та
паливно-енергетичного комплексу
Одеської міської ради надало ОСОБА_4
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 на підставі
Розпорядження органу приватизації від
18 березня 2010 року № 215643 про передання
зазначеної квартири в приватну
власність.

20.06.2012 року Департамент міського
господарства Одеської міської ради
своїм розпорядженням № 148 скасував
Розпорядження органу приватизації №
215643 від 18.03.2010 року на підставі протесту
прокуратури Одеської області
зазначивши, що ОСОБА_4 не мав права на
приватизацію квартири АДРЕСА_1

У Розпорядженні №148 Департаменту
міського господарства Одеської
міської ради зазначено, що ордер на
вселення ОСОБА_4 до спірної квартири не
видавався, Розпорядження Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради від 02.03.2010 року №170 «Про
взяття на квартирний облік та надання
житлової площі громадянам» на даний
момент скасовано. При цьому,
Розпорядження Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради
було прийнято на підставі заочного
рішення Приморського районного суду м.
Одеса за позовом ОСОБА_4 про визнання
права користування та зобов'язання
укласти договір найму квартири.

Таким чином, ОСОБА_4 незаконно оформив
правовстановлюючі документи на
квартиру АДРЕСА_1 та не мав права на її
відчуження іншим особам. Відповідно до
ст. 658 Цивільного кодексу України, право
продажу належить лише власникові
майна.

З матеріалів поетажних планів будинку
АДРЕСА_1 вбачається, що квартира НОМЕР_2
з відповідною площею відсутня у плані
будинку.

Аналіз технічних паспортів квартир
НОМЕР_1 та квартири НОМЕР_2 дозволяє
дійти висновку про ідентичність їх
приміщень, дійсним власником яких є
Позивач.

Квартира АДРЕСА_1 не існує як окремий
об'єкт нерухомості, її приміщення
фактично являються приміщеннями
квартир НОМЕР_1

ОСОБА_4 незаконним шляхом оформив
дублюючі правовстановлюючі документи
на об'єкт, який фактично ніколи не
існував сам по собі, а лише включав
приміщення квартир, що на той момент
вже належали на праві власності
Позивачеві.

За фактом обману та незаконного
заволодіння нерухомим майном порушено
кримінальну справу за ч.4 ст. 190 та ч.1 ст.
358 КК України, що на час розгляду справи
перебуває на етапі розслідування у
органах дізнання та досудового
слідства.

22 травня 2010 року ОСОБА_4 уклав договір
купівлі-продажу квартири НОМЕР_2 з
ОСОБА_3.

27 квітня 2012 року ОСОБА_3 уклала договір
купівлі-продажу зазначеної квартири з
ОСОБА_2.

04.06.2012 року ОСОБА_2 уклала договір
дарування спірної квартири з ОСОБА_5.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_4 не мав
законного права розпоряджатися
приміщенням квартири НОМЕР_2 на момент
укладання угоди купівлі-продажу
зазначеної квартири з ОСОБА_3,
зазначений правочин має бути визнаний
недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Згідно Листа Верховного суду України
від 24.11.2008 року "Про практику розгляду
судами цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", якщо після
укладення недійсного правочину було
укладено ще декілька, то вбачається
правильним визнавати недійсними не всі
правочини, а лише перший і заявляти
позов про витребування майна в
останнього набувача. Проте, в цьому
випадку немає перешкод для задоволення
лише віндикаційного позову, оскільки
право на витребування майна з чужого
володіння не потребує визнання
недійсним правочину, за яким майно
вибуло від законного власника, воно
лише обмежене добросовісністю
набувача і зберігається за власником
за умови, якщо майно вибуває з
володіння власника поза його волею, що
й повинно бути доведено в суді.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 р., № 9, реституція як спосіб
захисту цивільного права (частина
перша статті 216 ЦК) застосовується лише
в разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку з
цим, вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину. Норма частини
першої статті 216 ЦК не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті
12 ЦК добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна. Рішення
суду про задоволення позову про
повернення майна, переданого за
недійсним правочином, чи витребування
майна із чужого незаконного володіння
є підставою для здійснення державної
реєстрації права власності на майно, що
підлягає державній реєстрації, за
власником, а також скасування
попередньої реєстрації (статті 19, 27
Закону Українивід 1 липня 2004 року N 1952-IV
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень").

Оскільки законним власником спірного
приміщення являється Позивач, який не
знав та не міг знати про вибуття
спірного приміщення з його володіння,
крім того майно вибуло з його володіння
без його волі, приміщення квартири
АДРЕСА_1, що фактично являється
приміщеннями квартир АДРЕСА_2 має бути
витребувано у ОСОБА_5 на користь
Позивача.

Суд роз'яснює, що ОСОБА_2 має право на
відшкодування понесених нею витрат на
придбання квартири за недійсним
правочином, укладеним з ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно
за відплатним договором придбане в
особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати, власник має право
витребувати це майно від набувача у
разі, якщо майно вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійснені (ст. 321 ЦК України).

Таким чином, суд вважає, що у даному
випадку має місце порушення права
Позивача розпоряджатись майном, що
було набуте ним на законних підставах і
таке право підлягає захисту.
Приміщення квартири АДРЕСА_1, що
фактично являється приміщенням
квартир №№ АДРЕСА_2 було передано у
власність ОСОБА_5 без законних підстав
з порушенням законодавства, тому має
бути витребувано у нього на користь
Позивача.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 387 ЦК України, 3-4,
6-8, 10-11, 15, 58, 60, 109, 208-209, 212-215, 218, 294 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства державної
нерухомості Акціонерне товариство
ЕТАД А/О задовольнити у повному обсязі.

Скасувати свідоцтво Управління
житлово-комунального господарства та
паливно-енергетичного комплексу
Одеської міської ради про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 від
18.03.2010 року №8-23074, видане ОСОБА_4 за
підставами відсутності об'єкту права
власності.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 22
травня 2010 року.

Витребувати з чужого незаконного
володіння, а саме: володіння ОСОБА_5 на
користь Товариства державної
нерухомості Акціонерне товариство
ЕТАД А/О, що є правонаступником
Державного земельного іпотечного
товариства «КЕД» приміщення квартири
АДРЕСА_1 що фактично є приміщенням
квартир АДРЕСА_2

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Одеської області
через Приморський районний суд м. Одеси
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а у випадку коли
сторони були відсутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з
дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
О.С.Турецький

03 липня 2014 року