Справа №333/2535/14-ц
Комунарський районний суд м.Запоріжжя
у складі головуючого судді Стоматова
Е.Г., при секретарі Кабановій К.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням та зняття з
реєстраційного обліку,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, посилаючись на те, що він є
власником житлового будинку АДРЕСА_1.
Право власності на зазначений будинок
зареєстровано з позивачем з 04.04.2003 року
на підставі договору дарування від
Відповідач раніше був власником
зазначеного будинку, але після
укладання договору дарування, в 2003 році
за зазначеною адресою не мешкає,
особистих речей не має, в добровільному
порядку не знявся з реєстрації. У
зв'язку з викладеним, позивач просить
суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, та
зняти його з реєстрації місця
проживання за вказаною адресою.
У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав у повному обсязі та
надав пояснення, аналогічні викладеним
Відповідач в судове засідання не
з'явився, повідомлявся належним чином
про час, дату та місце слухання справи.
Причину неявки суду не повідомив.
За таких обставин, на підставі ч.4 ст.169
ЦПК України, суд вирішує справу на
підставі наявних у ній даних та
Згідно ст.224 Цивільного кодексу
України, у разі неявки в судове
засідання відповідача, який належним
чином повідомлений і від якого не
надійшло повідомлення про причини
неявки, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

На підставі ст.57 Цивільного
процесуального кодексу України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Згідно ст.60 Цивільного процесуального
кодексу України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
грунтуватись на припущеннях.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, вивчивши
матеріали справи, дослідивши письмові
докази, встановив такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору дарування від
26.03.2003 року, посвідченого приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 подарували, а ОСОБА_1 прийняв у
дар 43/100 частини житлового будинку, що
знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.3).

Право власності ОСОБА_1 було
зареєстроване ТОВ «Запорізьке
міжміське бюро технічної
інвентаризації», про що 04.04.2003 року був
виданий витяг про державну реєстрацію
прав №293357. (а.с.4)

Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутись
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно зі ст.41 Конституції України та
ст.1 Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася в
1997 році відповідно до Закону України
від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2,4,7
та 11 Конвенції» закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.316,317,319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення, будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України,

Об'єктом права власності особи може
бути, зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК України та
ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

На зміст права власності не впливають
місце проживання власника та
місцезнаходження майна (ст.317 ЦК
України).

Аналіз наведених вище положень
цивільного законодавства України дає
підстави для висновку про те, що у разі
будь-яких обмежень у здійсненні права
власності (зокрема, права користування
чи розпорядження) своїм майном власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, у тому числі,
шляхом звернення до суду за захистом
свого майнового права, зокрема, із
позовом про усунення перешкод у
здійсненні права власності.

Згідно зі ст.150 ЖК УРСР громадяни, які
мають у приватній власності будинок
(частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

В силу ч.1 ст.3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
- це внесення інформації до Єдиного
державного демографічного реєстру про
місце проживання або місце перебування
особи із зазначенням адреси, за якою з
особою може вестися офіційне
листування або вручення офіційної
кореспонденції.

Тобто правовою підставою для
перебування на реєстраційному обліку
місця проживання є проживання чи
законне перебування в житлі за певною
адресою.

Власник житла має право на підставі
ст.391 ЦК України вимагати від будь-якої
особи усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення та зняття з
реєстраційного обліку. При цьому
втрата права користування жилим
приміщенням є наслідком втрати чи
іншого припинення права власності на
жиле приміщення у колишнього власника
житла (титульного чи номінального).

Вирішення в судовому порядку питання
про визнання відповідачів такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, що у свою чергу є
підставою для зняття їх з
реєстраційного обліку, відповідно до
ст.7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», в цьому випадку
не є необхідним, оскільки втрата права
користування жилим приміщенням є
наслідком скасування запису про
реєстрацію права власності на жиле
приміщення у колишнього титульного,
номінального власника житла. Тобто
особа, яка не має права користування
жилим приміщенням, не може визнаватися
судом такою, що втратила право
користування цим житловим приміщенням.

Відповідач у справі втратив право
власності, оскільки відповідно до п.1 ч.1
ст.346 ЦК України його право власності
припинилося у зв'язку з відчуженням
власником свого майна.

Втративши право власності житлового
приміщення, відповідач втратив і його
складову відповідно до ст.317 ЦК України
- право користування житловим
приміщенням.

Позивач відповідно до ст.383 ЦК України
та ст.150 ЖК УРСР має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї.

Відповідно до ст.3 СК України
відповідач не є членом сім'ї ОСОБА_1
Вони спільно не проживають, не
пов'язані спільним побутом та не мають
взаємних прав та обов'язків.

Враховуючи те, що відповідач втратив
право власності та право користування
житловим приміщенням, він підлягає
зняттю з реєстрації місця свого
проживання згідно з ч.1 ст.7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», та підлягає виселенню з
указаної квартири на підставі ст.391 ЦК
України.

Виходячи з вищевикладеного, керуючись
ст.41 Конституції України,
ст.ст.16,316,317,319,346,379,382,383,386,391 ЦК України,
ст.ст.3,10,11,11,57,58,60,214-215, 224-226 ЦПК України,
ст.109,150 ЖК України, ст.3 СК України, ст.7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням за
адресою АДРЕСА_1.

Зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця
проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Запорізької області через
Комунарський районний суд м.Запоріжжя.

Суддя
Е.Г. Стоматов