Справа № 363/4390/13-ц Головуючий у І
інстанції Чірков Г.Є.Провадження №
22-ц/780/3518/14 Доповідач у 2 інстанції
ТаргонійКатегорія 58
РІШЕННЯ

Іменем України

02 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді: Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участю секретаря: Черепинець
А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
матеріали цивільної справи за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 18 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про зобов'язання вчинити певні дії.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з даним позовом, обгрунтовуючи
його наступним.

Позивачка є власником земельної
ділянки та садового будинку по АДРЕСА_1
в садовому товаристві «Озерний-3» с.
Хотянівка Вишгородського району
Київської області.

Земельна ділянка НОМЕР_1 відповідачки
ОСОБА_1, яка також є членом
садівницького товариства «Озерний-3»,
межує з земельною ділянкою позивача.

Починаючи з 2012 року ОСОБА_1 самоправно
почала перебудову садового будинку з
грубим порушеннм ст. 2 ч. 2.3.2 Статуту СТ
«Озерний-3» та ДБН-360-92, що
підтверджується відповідною довідкою
садівницького товариства № 81013 від
14.10.2013 року, листом Державної інспекції
техногенної безпеки № 710- від
28.08.2013 року та листом Державної
архутектурної інспекції № 710- від
12.09.2013 року.

Розпочавши самочинну перебудову свого
садового будинку, відповідачка ОСОБА_1
ще й грубо порушує права позивача,
оскільки самовільна забудова фактично
створює суттєву перешкоду у
проникненні сонячного світла на його
земельну ділянку, що негативно впливає
на насадження.

У зв'язку із вказаним, позивачка ОСОБА_2,
посилаючись на норми ст. ст. 15-16, 376
Цивільного кодексу України, просила
суд постановити рішення, яким
зобов'язати відповідача провести
відповідну перебудову свого садового
будинку відповідно до ДБН-360-92**
Містобудування, планування і забудови
міських і сільських поселень, а також
ст. 2 ч. 2.3.2 Статуту громадської
організації Садівницьке товариство
«Озерний-3».

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 18 березня 2014
року позовну заяву задоволено.
Зобов'язано відповідачку ОСОБА_1
провести перебудову садового будинку
АДРЕСА_2 в СТ «Озерний-3» в с. Хотянівка
Вишгородського району Київської
області відповідно до ДБН 360-92**
«Державні будівельні норми.
Містобудування, планування і забудова
міських і сільських поселень» й
додатку 3.1 таблиці 1 зокрема, таким
чином щоб відстань від садового
будинку НОМЕР_1 до садового будинку
АДРЕСА_1 Вишгородського району
Київської області становила не менше 8
метрів, тобто з дотриманням вимог про
мінімальний протипожежний розрив між
будинками та спорудами.

Додатковим рішенням Вишгородського
районного суду Київської області від 03
квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 судові витрати, що
складаються з судового збору в розмірі
229,50 грн. та витрат на оплату правової
допомоги - 900 грн., а всього - 1 129,50 грн.

Не погоджуючись з рішенням
Вишгородського районного суду від 18
березня 2014 року та додатковим рішенням
від 03 квітня 2014 року, відповідачка
ОСОБА_1 звернулась з апеляційними
скаргами. Просить скасувати рішення
суду першої інстанції з підстав
неповного з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідності висновків суду
дійсним обставинам справи, порушення
норм процесуального та матеріального
права, та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити. Також
просить скасувати додаткове рішення,
відмовивши позивачці у стягненні
судових витрат з відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників судового процесу,
перевіривши матеріали цивільної
справи та обговоривши доводи
апеляційних скарг, приходить до
висновку про їх задоволення, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
наступні питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Разом із тим рішення суду першої
інстанції даним вимогам закону не
відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
невідповідність місцерозташування
належного відповідачці садового
будинку вимогам ДБН-360-92** «Державні
будівельні норми. Містобудування,
планування, забудова міських і
сільських поселень» порушує права
позивачки на забезпечення
протипожежної безпеки власного
будинку АДРЕСА_1 Хотянівської
сільської ради Вишгородського району
Київської області. При цьому, судом
застосовано положення ст. 376 та 391 ЦК
України

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком, оскільки він зроблений за
неповного з'ясування судом першої
інстанції обставин, що мають значення
для справи, з порушенням норм
процесуального та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 є
власником земельної ділянки з цільовим
призначенням для ведення садівництва,
яка розташована на території СТ
«Озерний-3» Хотянівської сільської
ради Вишгородського району Київської
області, що підтверджується державним
актом серії ІІ-КВ № 001882 від 26 липня 2001
року, а також садового будинку НОМЕР_2
на цій земельній ділянці, відповідно до
свідоцтва про право власності від 20
липня 2000 року.

Земельна ділянка позивачки ОСОБА_2
межує з земельною ділянкою НОМЕР_1, яка
належить відповідачці ОСОБА_1

Як вбачається з листа Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Київській області
№7/10-65/1209/08/02 від 12 вересня 2013 року,
відповідачкою виконуються будівельні
роботи з реконструкції садового
будинку АДРЕСА_2 на відстані 3,8 м. до
садового будинку НОМЕР_2, що має ознаки
порушення вимог ДБН 360-92** «Державні
будівельні норми. Містобудування,
планування і забудова міських і
сільських поселень».

Згідно листа Вишгородського районного
відділу Головного управління
держтехнобезпеки у Київській області
№ 914 від 10 липня 2012 року, протипожежні
розриви між житловим будинком НОМЕР_2
(ІІІ-го ступеню вогнестійкості) та
фундаментом під прибудову до житлового
будинку відповідачки становить 3,8 м.

Як вбачається з листа Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Київській області
№7/10-52/2808/08/01 від 28 серпня 2013 року,
відповідачкою виконуються будівельні
роботи з реконструкції садового
будинку АДРЕСА_2 в с. Хотянівка СТ
«Озерний-3» на відстані 0,3-0,91 м. до
існуючої спільної межі та на відстані
3,8 м. до садового будинку АДРЕСА_1 чим
порушено ДБН 360-92** «Державні будівельні
норми. Містобудування, планування і
забудова міських і сільських
поселень».

Дійшовши висновку про необхідність
захисту порушеного права позивача, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачка проводить реконструкцію
садового будинку самовільно, порушивши
передбачений ДБН 360-92** протипожежний
розрив між житловими будинками.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, суд першої інстанції, в
порушення положень ст.ст. 10, 213-214 ЦПК
України, обмежив права відповідача у
наданні доказів, без проведення
попереднього судового засідання,
здійснив розгляд справи в одне
засідання, відхиливши клопотання
представника відповідача про надання
доказів, ухваливши, як наслідок
необгрунтоване рішення.

Так, судом апеляційної інстанції
встановлено, що ОСОБА_3 є власником
земельної ділянки АДРЕСА_2 в с.
Хотянівка СТ «Озерний-3» на підставі
державного акту про право приватної
власності на землю від 25 липня 2001 року.

Будівництво садового будинку НОМЕР_1,
який належить відповідачу, було
завершене у 1989 році, що підтверджується
копією технічного паспорту від 21.05.2000
р., доданого відповідачем до
апеляційної скарги (а.с. 87-89). А
будівництво будинку позивачки ОСОБА_2
завершено у 1990 році.

Таким чином, вже станом на 1989-1990 р.
відстань між будинками становила менше
ніж 8 м.

Як вбачається з Акту комісії у складі
членів правління СТ «Озерний-3» від
28.06.2102 р., при огляді веранди на ділянці
НОМЕР_1 виявлено загрозливий стан - дві
великі тріщини від фундаменту до стелі,
а також ряд мілких тріщин по всій
довжині стіни. В зв'язку з чим комісія
дійшла висновку про необхідність
капітального ремонту веранди з
перекладкою стін. (а.с. 90)

Колегією суддів також встановлено, що
відповідачкою ОСОБА_1 було дотримано
встановлену процедуру прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів та отримання декларації про
готовність об'єкта до експлуатації
після здійснення реконструкції,
відповідно до ст. 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
та Порядку прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів,
затвердженого Постановою КМУ № 461 від
13.04.2011р.

28 січня 2014 року відповідачкою отримане
Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно - садовий будинок, який
складається з: А) садового будинку; А1)
прибудови; Б) госпблоку; В) лазні; Г)
навісу; 1-4) огорожі; 1-ІІ) свердловини, а
також витяг з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію прав та їх обтяжень. (а.с.
102-103)

Таким чином, необгрунтованими є
висновки суду першої інстанції щодо
здійснення відповідачкою самочинного
будівництва, у зв'язку з чим судом
невірно застосовано до правовідносин,
що виникли між сторонами, положення ст.
376 ЦК України.

Неправильними є також висновки суду
щодо доведеності порушення прав
позивача.

Згідно положень статей 317, 319, 321 ЦК
України право власності - це
врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження майном. Власник майна
володіє, користується і
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
будь-яких перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядженням
майном.

Згідно ст. 386 ЦК України власник, який
має підстави передбачати порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду із вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивачка ОСОБА_2 зазначила, що
самовільна забудова, яка проводиться
відповідачем, створює для позивача
суттєву перешкоду у проникненні
звичайного сонячного світла на його
земельну ділянку, що дуже негативно
впливає на насадження.

Однак, матеріали справи не містять
жодних доказів на підтвердження
вказаної обставини, зокрема, висновку
експертизи або спеціаліста про те, що у
зв'язку з реконструкцією веранди
порушується право позивача на
користування належною йому земельною
ділянкою чи будинком.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, позивачкою в суді не
доведено, що проведена відповідачем
реконструкція веранди є самочинною та
перешкоджає позивачці користуватись
житловим будинком, загрожує
пошкодженням її власності.

Крім того, в порушення вимог ст. 11 ЦПК
України, положення якої передбачають,
що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, у межах заявлених ними
вимог, суд фактично вийшов за межі
позовних вимог, на власний розсуд
встановивши порядок та спосіб
проведення відповідачем перебудови
свого садового будинку, не дивлячи на
те, що позовна заява не містила
посилань на порушення відповідачем
конкретної норми ДБН-360-92**.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з порушенням
норм процесуального та матеріального
права, без дослідження та перевірки
обставини, що мають значення для
справи, дійшов передчасного висновку
про порушення прав позивача за
відсутності належних та допустимих
доказів, у зв'язку з чим незаконне
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову в
задоволенні позову.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 підлягає також
скасуванню додаткове рішення суду від
03 квітня 2014 року, яким відповідно до ст.
88 ЦПК України з відповідача на користь
позивача стягнуто судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 60, 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 18 березня 2014 року
та додаткове рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 03
квітня 2014 року скасувати. Ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: