Провадження №2/761/1711/2014
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець
Д.І.,

при секретарі
Костюковій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Шевченківського районного суду міста
Києва цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя
особа: державний нотаріус Першої
київської державної нотаріальної
контори Губко Юлія Володимирівна, про
визнання договору про розірвання
договору дарування квартири недійсним,
-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа:
державний нотаріус Першої київської
державної нотаріальної контори Губко
Юлія Володимирівна, про визнання
договору про розірвання договору
дарування квартири недійсним. Позовні
вимоги обґрунтовує тим, що 25 грудня 2003
року на підставі Договору дарування
отримала у приватну власність квартиру
АДРЕСА_1 (надалі - квартира). При цьому, в
квартирі на даний час проживає та
зареєстрована ОСОБА_2, яка є бабусею
позивача. Крім того, оскільки позивач є
громадянкою Німеччини та приїжджає в м.
Київ лише на певний час, то для
виконання різного виду дій від її
імені, зокрема для закриття особових
рахунків в Україні, здачі
ідентифікаційного номеру та ін.,
позивач уповноважила ОСОБА_4 та ОСОБА_2
на виконання зазначених дій, про що
була видана Довіреність № 4346 від 20
серпня 2009 року.

Разом з тим, на початку 2013 року між
позивачем та ОСОБА_2 почали виникати
постійні сварки та непорозуміння,
внаслідок чого ОСОБА_2 почала чинити
позивачу різного роду перешкоди щодо
користування своєю квартирою. З цього
приводу позивач як усно, так і письмово
зверталась до ОСОБА_2 з проханням не
чинити їй перешкоди у користуванні
своєю квартирою та дати примірники
ключів від замка, який був змінений без
її відома. Однак ОСОБА_2 проігнорувала
всі прохання позивача. Крім того,
позивач навіть зверталась за допомогою
до Шевченківського РУ ГУ МВС України,
однак отримала відповідь, що це
цивільно-правові відносини, які
повинні вирішуватись в судовому
порядку.

Розуміючи, що відносини з ОСОБА_2
зіпсувались і навряд чи вона в
подальшому буде діяти в інтересах
позивача, остання 15 лютого 2013 року
скасувала Довіреність № 4346 від 20
серпня 2009 року.

При цьому, 19 квітня 2013 року позивач
звернулась до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовною
заявою про вселення та зобов'язання не
чинити перешкод у користуванні
квартирою. Під час розгляду справи
позивач дізналась, що ОСОБА_7, яка діяла
на підставі Довіреності, виданої в
порядку передовіри від ОСОБА_4, яка в
свою чергу діяла від імені позивача на
підставі Довіреності № 4346 від 20 серпня
2009 року, уклала 31 січня 2013 року Договір
№ 18-47 про розірвання Договору
дарування квартири.

Однак, позивач наголошує, що не мала
наміру розривати вказаний Договір
дарування, а тому на думку позивача
склалась ситуація, коли відповідачі
вдалися до умисного зговору та
провернули незаконну схему задля
задоволення власних інтересів. Крім
того, дії ОСОБА_4 хоч і здійснювались в
межах наданих йому повноважень, однак
він не повідомив позивача про те, що
передоручив свої повноваження іншій
особі, як це передбачено чинним
Цивільним кодексом України (надалі - ЦК
України). Доказами зловмисної
домовленості є той факт, що ОСОБА_4
повністю усунувся від здійснення своїх
функцій як представника, не
повідомивши про це позивача, не діяв в
його інтересах та передоручив свої
повноваження новому представнику -
ОСОБА_7, яка, у свою чергу, домовилась з
ОСОБА_2 про підписання Договору про
розірвання Договору дарування
квартири, який суперечить інтересам
позивача. Тобто, цілком очевидно, що
ОСОБА_7 усвідомлювала, що вчиняє
правочин всупереч інтересам
довірителя та бажала настання
негативних наслідків для позивача,
якого вона ніколи не бачила і не
спілкувалась з ним.

Таким чином, позивач вважає, що своїми
зловмисними діями відповідачі,
нехтуючи інтересами позивача, свідомо
позбавили останнього права власності
та житла, у зв'язку з чим позивач просив
позов задовольнити та визнати
недійсним Договір про розірвання
договору дарування квартири № 18-47 від 31
січня 2013 року.

Позивач та її представник ОСОБА_8 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали та просили позов
задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі та представник
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - ОСОБА_9
проти задоволення позовних вимог
заперечували і просили відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на
його безпідставність та
необґрунтованість. Також, представник
ОСОБА_9 зазначив, що всі правочини
робились за згодою сторін і в межах
наданих їм повноважень і в даному
випадку позивача ніхто не позбавляв
житла, так як ця квартира лише
повернулась попередньому власнику,
яким є ОСОБА_10

Третя особа у судове засідання не
з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином, про
причини неявки суд не повідомила.

Заслухавши пояснення позивача,
представника позивача, відповідачів та
представника відповідачів, дослідивши
матеріали справи, судом встановлено
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

З пояснень осіб, які брали участь у
розгляді справи, судом встановлено, що
позивач є рідною онукою відповідача
ОСОБА_2.

Також в судовому засіданні
встановлено, що 25 грудня 2003 року ОСОБА_2
подарувала, а ОСОБА_11 прийняла у дар,
квартиру АДРЕСА_1, про що свідчить
Договір дарування квартири від 25
грудня 2003 року, серії ВВА № 224063,
посвідчений державним нотаріусом
Першої київської державної
нотаріальної контори Рум’янцевою І.А.
та зареєстрований в реєстрі за № 20-4975
(а.с. 66-67).

Відповідно до копії витягу з сімейної
книги, у зв'язку з укладанням шлюбу,
позивач змінила прізвище з «ОСОБА_1» на
«ОСОБА_1» (а.с. 17-18).

20 серпня 2009 року позивач уповноважила
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 строком на десять
років, з правом передоручення, зокрема,
розпоряджатись усім належним їй на
праві власності рухомим та/або
нерухомим майном, з чого б воно не
складалося і де б воно не знаходилося, в
тому числі житловими будинками,
квартирами, нежилими будівлями та
приміщеннями, земельними ділянками,
гаражами, цінними паперами, укладати
усі не заборонені законом правочини,
договори щодо розпорядження майном, у
тому числі: купувати, інвестувати,
продавати, приймати в дар, обмінювати,
здавати в оренду, передавати в заставу
(іпотеку) за зобов'язанням позивача або
зобов'язаннями третіх осіб (виступати
від імені позивача майновим
поручителем), і приймати у заставу
(іпотеку) будь-яке майно, відступати
право вимоги та/або зобов'язань,
отримувати належні позивачу
інвестиції, здійснювати розрахунки по
укладених правочинам, договорах,
укладати будь-які договори, в тому
числі кредитні договори, договори
відступлення права вимоги та/або
зобов'язань, договори про розірвання,
припинення та зміну умов договорів і
правочинів (а.с. 59).

Разом з тим, 31 січня 2013 року між ОСОБА_3,
яка діяла на підставі довіреності,
посвідченої в порядку передовіри від
імені ОСОБА_4, який діяв на підставі
довіреності від імені ОСОБА_11, та
ОСОБА_2 укладено Договір, посвідчений
державним нотаріусом Першої київської
державної нотаріальної контори Губко
Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за №
18-47, яким було розірвано Договір
дарування квартири, укладений між
ОСОБА_11 та ОСОБА_2 25 грудня 2003 року (а.с.
68-69).

При цьому, в судовому засіданні
сторонами та їх представниками не
заперечувалося, що відповідач ОСОБА_3,
під час укладення оскаржуваного
договору, діяла на підставі
довіреності, посвідченої в порядку
передовіри приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_13 21 січня 2013 року і
зареєстрованої в реєстрі за № 77, від
імені ОСОБА_4, який діє від імені
позивача на підставі довіреності,
посвідченої приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_13 20 серпня 2009 року і
зареєстрованої за № 4346, якою чітко
передбачено, як право передоручення
повноважень за довіреністю, так і
повноваження щодо розпорядження
будь-яким майном позивача, у тому числі
шляхом укладання та розірвання
будь-яких договорів.

Так, положеннями ч. 1 ст. 237, ч. 1 ст. 238 та
ст. 239 ЦК України визначено, що
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представник може
бути уповноважений на вчинення лише
тих правочинів, право на вчинення яких
має особа, яку він представляє.
Правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 244 ЦК України
довіреністю є письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами. Довіреність на вчинення
правочину представником може бути
надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

Також слід зазначити, що згідно вимог
ст. 240 ЦК України представник
зобов'язаний вчиняти правочин за
наданими йому повноваженнями особисто.
Він може передати своє повноваження
частково або в повному обсязі іншій
особі, якщо це встановлено договором
або законом між особою, яку
представляють, і представником, або
якщо представник був вимушений до
цього з метою охорони інтересів особи,
яку він представляє. Представник, який
передав своє повноваження іншій особі,
повинен повідомити про це особу, яку
він представляє, та надати їй необхідні
відомості про особу, якій передані
відповідні повноваження (замісника).
Невиконання цього обов'язку покладає
на особу, яка передала повноваження,
відповідальність за дії замісника як
за свої власні. Правочин, вчинений
замісником, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
позивач просить визнати Договір про
розірвання договору дарування
квартири від 30 січня 2013 року недійсним
на підставі ст. 232 ЦК України, а саме, у
зв'язку з тим, що своїми зловмисними
діями відповідачі, нехтуючи інтересами
позивача, свідомо позбавили останнього
права власності та житла.

Так, згідно вимог ст. 232 ЦК України
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним. Довіритель
має право вимагати від свого
представника та другої сторони
солідарного відшкодування збитків та
моральної шкоди, що завдані йому у
зв'язку із вчиненням правочину
внаслідок зловмисної домовленості між
ними.

Разом з тим, як роз'яснено у п. 22
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року, для визнання правочину
недійсним на підставі ст. 232 ЦК України
необхідним є встановлення умислу в
діях представника: представник
усвідомлює, що вчиняє правочин
всупереч інтересам довірителя та бажає
(або свідомо допускає) їх настання, а
також наявність домовленості
представника однієї сторони з іншою
стороною і виникнення через це
несприятливих наслідків для
довірителя. При цьому не має значення,
чи одержав учасник такої домовленості
яку-небудь вигоду від здійснення
правочину, чи правочин був вчинений з
метою завдання шкоди довірителю.

Слід зазначити, що зловмисна
домовленість - це умисна змова
представника однієї сторони правочину
з другою стороною, внаслідок чого
настають несприятливі наслідки для
особи, від імені якої вчинено правочин.
У визнанні правочину недійсним з
відповідної підстави доведенню
підлягає не наявність волі довірителя
на вчинення правочину, а існування
умислу представника, який усвідомлює
факт вчинення правочину всупереч
інтересам довірителя, передбачає
настання невигідних для останнього
наслідків та бажає чи свідомо допускає
їх настання.

Тобто, для визнання недійсним
правочину, вчиненого в результаті
зловмисної домовленості, необхідно
встановити факт зловмисної
домовленості представника з іншою
особою (свідоме вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя),
наявність збитків та причинний зв'язок
між зловмисною домовленістю та
завданими збитками.

При цьому, однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60
ЦПК України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, беручи до уваги встановлені в
судовому засіданні обставини та те, що
відповідач ОСОБА_3 під час укладення
оскаржуваного договору діяла на
виконання повноважень чітко
визначених довіреністю, суд приходить
до висновку, що всупереч вищевказаним
вимогам закону позивачем та її
представником не доведено обставин, з
якими законодавець пов'язує можливість
визнання недійсною угоди з підстав,
регламентованих ст. 232 ЦК України, в
тому числі наявності зловмисної
домовленості між представником
позивача з іншою стороною під час
укладення Договору про розірвання
договору дарування квартири № 18-47 від 31
січня 2013 року.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи те, що
обставини, на які посилається позивач
як на підставу для задоволення позову,
зокрема, щодо наявності зловмисної
домовленості між представником
позивача з іншою стороною під час
укладення Договору про розірвання
договору дарування квартири № 18-47 від 31
січня 2013 року, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні,
суд прийшов до висновку, що у
задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 129
Конституції України, ст.ст. 203, 215, 232,
237-240, 244 ЦК України та керуючись ст.ст. 10,
11, 57-60, 64, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Державний
нотаріус Першої київської державної
нотаріальної контори Губко Юлія
Володимирівна, про визнання договору
про розірвання договору дарування
квартири недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасували, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

С у д д я: