УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О., суддів:
Дем'яносова М.В., Ступак О.В.,Касьяна О.П.,
Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права
власності, за зустрічним позовом
ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, третя особа - Обласне
комунальне підприємство
«Дніпродзержинське бюро технічної
інвентаризації», про визнання права
спільної сумісної власності подружжя,
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, витребування нерухомого
майна, усунення перешкод у здійсненні
права власності шляхом виселення, за
касаційними скаргами ОСОБА_6, ОСОБА_10,
представника ОСОБА_8 - ОСОБА_11 на
рішення Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська від 4
жовтня 2013 року та рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 2
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом, у якому просила визнати
за нею право власності на будинок
АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилалась на ті обставини, що
земельна ділянка площею 0,09 га для
будівництва будинку була виділена її
сину ОСОБА_7 рішенням Виконавчого
комітету Дніпродзержинської міської
ради від 17 травня 2001 року № 199, оскільки
вона не могла бути присутньою при
підготовці відповідних документів.

На той час її син не працював та не мав
постійного заробітку, а його дружина
ОСОБА_8 перебувала у декретних
відпустках, тому в період з 2002 по 2005
роки вона надала сину на будівництво 187
000 грн.

Оскільки у реєстрації права власності
на спірний житловий будинок їй
відмовлено, вона звернулась до суду з
позовом, який 3 грудня 2009 року заочним
рішенням Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області задоволено,
визнано за нею право власності, яке
зареєстроване у визначеному законом
порядку.

17 лютого 2010 року ОСОБА_6 продала
будинок ОСОБА_9, який 5 березня 2010 року
продав його ОСОБА_10

9 вересня 2011 року це рішення скасовано в
порядку перегляду заочного рішення,
позивачка просила задовольнити позов.

У січні 2012 року ОСОБА_8 звернулась до
суду із зустрічним позовом, у якому
просила визнати право спільної
сумісної власності подружжя на спірний
житловий будинок за нею та ОСОБА_7,
визнати недійсним договір
купівлі-продажу будинку, укладений 17
лютого 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9,
витребувати будинок з незаконного
володіння ОСОБА_10 та усунути перешкоди
у користуванні ним шляхом її виселення.

4 жовтня 2013 року рішенням Баглійського
районного суду м.
Дніпродзержинська у задоволенні
основного та зустрічного позовів
відмовлено. Вирішено питання про
судові витрати.

2 грудня 2013 року рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_8 про визнання
права спільної сумісної власності
подружжя та визнання договору
купівлі-продажу недійсним скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_8 майнове право на Ѕ
частини жилого будинку АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу цього будинку,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 17 лютого
2010 року.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_10 та ОСОБА_6
просять скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
ухвалене згідно із законом.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_8 - ОСОБА_11 просить скасувати
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні її
позовних вимог та рішення апеляційного
суду в частині визнання за ОСОБА_8
майнового права на Ѕ частини будинку та
залишення рішення суду першої
інстанції без змін, ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позов.

Свої вимоги мотивують порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовів, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 не
надала доказів на підтвердження того,
що спірний будинок побудований за
спільні кошти подружжя, а вона не є
стороною договору купівлі-продажу
будинку, тому підстав для задоволення
цих позовних вимог немає.

ОСОБА_6 правомірно розпорядилася
спірним будинком і на даний час він
належить ОСОБА_10, тому підстави для
визнання за нею права власності
відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що будинок побудовано під час шлюбу
ОСОБА_8 та ОСОБА_7, тому позивачка має
майнове право на Ѕ його частини,
договір купівлі-продажу вчинений без
її згоди, що порушує її права та є
підставою для задоволення цих позовних
вимог.

Разом з тим підстав для витребування
будинку від ОСОБА_10 як добросовісного
набувача на підставі ст. 388 ЦК України
та усунення їй перешкод у користуванні
будинком немає, оскільки ОСОБА_8 не є
власником спірного будинку.

ОСОБА_6 не надала доказів того, що між
нею та подружжям ОСОБА_6 була
домовленість про створення спільної
власності у будинку, а її участь у
будівництві не може бути підставою для
визнання за нею права власності на це
майно, залишив рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні її позову без змін.

Проте погодитися з такими рішеннями
судів першої та апеляційної інстанцій
не можна на таких підставах.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим з виконанням
усіх вимог цивільного судочинства,
згідно із законом, на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК
України).

Цим вимогам оскаржувані судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що
з 1997 року по 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8
перебували у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають двох дітей.

Рішенням Виконавчого комітету
Дніпродзержинської міської ради від
17 травня 2001 року № 199 ОСОБА_7 надано
земельну ділянку площею 0,0900 га по
АДРЕСА_1 для будівництва житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами.

Протягом 2001-2006 років подружжям при
допомозі матері ОСОБА_7 - ОСОБА_6
здійснено будівництво спірного
будинку на 73 %.

3 грудня 2009 року заочним рішенням
Баглійського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області позов
ОСОБА_6 задоволено та визнано за нею
право власності на будинок, яке
зареєстроване у визначеному законом
порядку.

17 лютого 2010 року ОСОБА_6 продала
будинок ОСОБА_9, який 5 березня 2010 року
продав його ОСОБА_10

9 вересня 2011 року це рішення скасовано в
порядку перегляду заочного рішення.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
виконав вимоги процесуального права та
не сприяв повному та всебічному
з'ясуванню обставин справи, а
встановивши, що позови стосуються
визнання права власності на житловий
будинок, який не прийнятий в
експлуатацію та право власності на
який в установленому законом порядку
не зареєстровано, не вирішив питання
про склад осіб, які братимуть участь у
справі, не роз'яснив сторонам
можливості залучення до участі у
справі відповідних органів,
повноважень яких це стосується, та не
вирішив цього питання у порядку,
передбаченому ст. ст. 35, 36 ЦПК України.

Крім того, встановивши,
що будинок побудовано під час шлюбу, не
з'ясував, чи є він об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, а
пославшись на те, що ОСОБА_8 не надала
доказів на підтвердження того, що
будинок побудований за спільні кошти
подружжя, у задоволенні її позову
відмовив.

Суд апеляційної інстанції цих
недоліків не усунув, не перевірив
законності та обґрунтованості рішення
суду першої інстанції та не врахував,
що відповідачка у зустрічному позові
ставила питання про визнання будинку
об'єктом спільної сумісної власності, а
відтак не уточнив позовних вимог
ОСОБА_8, визнавши за нею майнове право
на Ѕ частини будинку, вийшов за межі
позовних вимог, не з'ясував, чи є
спірний будинок об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
не визначився із нормами матеріального
права, які регулюють відносини, що
склалися між сторонами.

А зробивши висновок про те, що
позивачка має право на Ѕ частини
будинку, суд апеляційної інстанції не
врахував доводів ОСОБА_6 та не
перевірив законності висновків суду
першої інстанції про те, що будинок
збудований за її кошти, не дав цим
обставинам відповідної оцінки.

При цьому, вказавши про те, що ОСОБА_6
брала участь у будівництві цього
будинку, однак між сторонами не було
домовленості про створення спільної
часткової власності, не перевірив тих
обставин, кому і з якою метою вона
надавала грошові кошти для будівництва
та чи не тягне це за собою зміни частини
будинку, яка може бути об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
ухвалив передчасне рішення з
порушенням норм процесуального права.

Невиконання судами першої та
апеляційної інстанцій норм
процесуального права унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, і є підставою для
скасування ухвалених у справі судових
рішень та направлення справи на новий
розгляд до суду першої інстанції, як
передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційні скарги
потрібно задовольнити частково,
рішення Баглійського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 4 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 2 грудня 2013 року скасувати,
а справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_10,
представника ОСОБА_8 - ОСОБА_11
задовольнити частково, рішення
Баглійського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 4 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 2 грудня 2013 року скасувати,
а справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
М.В. Дем'яносов

О.П. Касьян

О.В. Ступак

С.П. Штелик