Номер провадження: 22-ц/785/4901/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Парапана В.Ф.,
Драгомерецького М.М.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 25 лютого 2014 року по цивільній
справі за позовом Моторного
(транспортного) страхового Бюро
України до ОСОБА_2 про відшкодування в
порядку регресу витрат, пов'язаних з
регламентною виплатою,

встановила:

Представник Моторного
(транспортного) страхового бюро
України звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про відшкодування в порядку
регресу витрат, пов'язаних з
регламентною виплатою, в якому просить
стягнути з відповідача суму коштів у
розмірі 8 983,36 гривні, перераховану
потерплому, та витрати в сумі 200
гривень, пов'язані зі збором документів
по справі для встановлення розміру
збитку. Представник позивача в позові,
відповідно до ст. 88 ЦПК України просить
стягнути судовий збір у розмірі 229,40
гривень та витрати на правову допомогу
у сумі 1500 гривень, а всього 10 912,76
гривень. В обґрунтування позовних
вимог зазначають, що 11 листопада 2009
року у місті Одесі по вулиці
Гайдара-Філатова відбулась
дорожньо-транспортна пригода,
учасниками якої були: автомобіль «Деу»,
державний номер НОМЕР_1, під керуванням
водія ОСОБА_2 та автомобіль марки
«Ауді», державний номер НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_3 Винним у ДТП визнано
ОСОБА_2, який на дату скоєння цієї
пригоди не мав чинного договору
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. В результаті зіткнення
автомобіль марки «Ауді», державний
номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_3
отримав механічні пошкодження,
вартість виправлення яких складає
10780,03гривень, що підтверджується
звітом № 11/003/09 про встановлення
вартості матеріальної шкоди від 16.11.2009
року. Оскільки зазначена шкода
особисто відповідачем не була
відшкодована, ОСОБА_3 звернувся до
МТСБУ із заявою про виплату страхового
відшкодування, в порядку статті 41
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів». МТСБУ
задовольнило заяву потерпілого і
виплатило йому відшкодування у розмірі
8 983,36 гривень, і крім того, зазнало
витрат у сумі 200 гривень, пов'язаних зі
збором документів по справі для
встановлення розміру збитку. Оскільки
листом від 20.05.2010 року МТСБУ
запропонувало відповідачу добровільно
відшкодувати понесені ними витрати,
однак до цього часу ця претензія не
задоволена, представник позивача
вимушений звернутися з наступним
позовом до суду.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі та просила задовольнити
з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача - ОСОБА_4 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнала та пояснила суду, що дійсно з
вини її довірителя ОСОБА_2 сталася
дорожньо-транспортна пригода,
внаслідок якої автомобіль марки
«Ауді», державний номер НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_3 отримав механічні
пошкодження. Представником
відповідача не оспорюється, що
позивачем перераховані потерпілому
грошові кошти у сумі - 8983,36 гривень,
однак не визнається звіт № 11/003/09
оцінщика ОСОБА_5, згідно з яким сума
матеріальної шкоди встановлена як -
10780,03 гривні. Представник відповідача
вважає, що сума шкоди експертом
завищена, тому що автомобіль
потерпілого мав механічні пошкодження
ще до дорожньо-транспортної пригоди,
яка сталася 11.11.2009 року, однак експертом
це враховано не було. Що стосується
позовної вимоги, представника позивача
про стягнення 200 гривень - грошей
перерахованих ФОП ОСОБА_6 за послуги
аварійних комісарів, вона стороною
відповідача не визнається, тому що
вказана грошова сума виплачена 25
березня 2010 року, а позов пред'явлений
10.04.2013 року, тобто до цієї вимоги слід
застосувати позовну давність за
правилами статті 267 ЦК України. Що
стосується стягнення судових витрат,
представник відповідача вважає, що
витрати на правову допомогу не
включаються до судових витрат, а крім
цього слід врахувати, що МТСБУ за
надання юридичних послуг була
перерахована грошова сума у розмірі - 750
гривень, а не 1500 гривень, тому позивач
не обґрунтовано просить стягнути з її
довірителя витрати пов'язані з
наданням юридичної допомоги у сумі
більшій, ніж сплачено фактично.

Рішенням суду позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Моторного (транспортного) страхового
Бюро України витрати пов'язані з
виплатою страхового відшкодування у
сумі 8 983 (вісім тисяч дев'ятсот
вісімдесят три) гривні 36 копійок, а
також судові витрати у розмірі 979
(дев'ятсот сімдесят дев'ять) гривень 40
копійок, з яких: витрати на правову
допомогу у сумі 750 (сімсот п'ятдесят)
гривень та судовий збір у сумі 229
(двісті двадцять дев'ять) гривень 40
копійок. В іншій частині позову було
відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням,
представник відповідача подала
апеляційну скаргу в якій просить
скасувати це рішення, та постановити
нове, яким відмовити у задоволенні
позову в повному обсязі, посилаючись
при цьому на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарг, судова колегія дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню за таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Судом першої інстанції правильно були
встановлені наступні обставини.

11.11.2009 року о 18 годині 00 хвилин ОСОБА_2,
керуючи автомобілем «ДЕУ», державний
номерний знак НОМЕР_1, в м. Одесі на
перехресті вулиць Гайдара - Ак.
Філатова, не врахував дорожню
обстановку, не витримавши безпечну
дистанцію скоїв зіткнення з
автомобілем «Ауді», д/н НОМЕР_2, під
керуванням водія ОСОБА_3, в результаті
зіткнення транспортні засоби отримали
механічні пошкодження.

Постановою Малиновського районного
суду м. Одеси, справа №3-9915/09 від 23
грудня 2009 року, накладено на ОСОБА_2
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу у розмірі 425 гривень. З даної
постанови також вбачається, що ОСОБА_2
вину у скоєні правопорушення визнав.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України
постанова по справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкова для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
постанову, з питань, чи мали місце ці
дії та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, вина відповідача у скоєнні
дорожньо-транспортної пригоди є
преюдиціальним фактом, та не підлягає
доказуванню.

Пунктом 7 Пленуму Верховного Суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі» визначено, що суд,
розглядаючи позов, який випливає зі
справи про адміністративне
правопорушення, не вправі обговорювати
вину відповідача, а може вирішувати
питання лише про розмір відшкодування.

Згідно звіту оцінювача, про визначення
величини матеріального збитку,
заподіяної ОСОБА_8 - власнику
автомобіля AUDI 80, реєстраційний номер
НОМЕР_2, 1987 р.в., внаслідок пошкодження
при ДТП, станом на 16 листопада 2009 року
№11/003/09 складеного ФОП ОСОБА_5 17.11.2009
року, розмір матеріальної шкоди,
завданої власнику автомобілю AUDI 80, 1987
р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2,
внаслідок пошкодження при ДТП складає
10780,03 гривень. Вказаний звіт
досліджувався в судовому засіданні з
врахуванням заперечень представника
відповідача про його незаконність.

Суд першої інстанції правильно не
врахував пояснення представника
відповідача в тій частині, що звіт
оцінювача, про визначення величини
матеріального збитку, внаслідок
пошкодження при ДТП, станом на 16
листопада 2009 року №11/003/09 складеного
ФОП ОСОБА_5 17.11.2009 року, яким розмір
матеріальної шкоди, завданої власнику
автомобілю AUDI 80, 1987 р.в., реєстраційний
номер НОМЕР_2, внаслідок пошкодження
при ДТП визначений в сумі 10780,03 гривень,
не може бути належним доказом по
справі, тому що з дослідницької частини
висновку, вбачається, що для проведення
дослідження оцінщику був
представлений автомобіль AUDI 80, 1987 р.в.,
р/н 17757. Огляд автомобілю відбувався
16.11.2009 року в присутності представника
власника автомобілю - ОСОБА_3, другий
учасник ДТП - ОСОБА_2 не був присутній
при огляді. Разом з тим в матеріалах
справи містяться дані про те, що ОСОБА_2
для огляду пошкодженого транспортного
засобу запрошувався, про що свідчить
телеграма, залучена до даного висновку.
Оскільки відповідачем та його
представником не представлено суду
доказів, що вартість матеріальної
шкоди, завданої даному автомобілю
внаслідок ДПТ, інша ніж та, що вказана у
висновку № 11/003/09, наданого
представником позивача, а про
призначення в суді авто-товарознавчої
експертизи клопотання не заявлялися,
суд обґрунтовано прийняв вказаний
документ як належний доказ, що
підтверджує розмір завданої шкоди
власнику автомобілю AUDI 80, 1987 р.в.,
реєстраційний номер НОМЕР_2, внаслідок
пошкодження при ДТП, яке мало місце
11.11.2009 року та сталося з вини
відповідача ОСОБА_2

Відповідно наказу МТСБУ про
відшкодування шкоди з фонду захисту
потерпілих №1030 від 20.04.2010 року, з якого
вбачається, що фінансовому управлінню
наказано сплатити на рахунок ОСОБА_3 -
8983,36 гривні.

На дату скоєння ДТП, цивільно-правова
відповідальність водія автомобіля
«Ауді», державний номер НОМЕР_2, ОСОБА_3,
була застрахована за договором
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів (поліс №ВВ/8731616 терміном дії з
02.12.2008 року до 01.12.2009 року).

Власник пошкодженого автомобіля
«Ауді», державний номер НОМЕР_2, ОСОБА_3,
з метою отримання страхового
відшкодування, звернувся 05.03.2010 року до
МТСБУ з відповідною заявою.

Зазначена шкода, особисто винуватцем
ДТП відповідачем ОСОБА_2 не була
відшкодована потерпілій особі.

В момент скоєння ДТП відповідач ОСОБА_2
не мав чинного договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів.

Нормами ст. 11 ЦК України передбачено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства. Спеціальні
норми щодо регулювання даних
правовідносин містить Закон України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Відповідно до п. 41.1. ст. 41 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду
захисту потерпілих відшкодовує шкоду
на умовах, визначених цим Законом, у
разі її заподіяння транспортним
засобом, власник якого не застрахував
свою цивільно-правову
відповідальність.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», при настанні страхового
випадку страховик, відповідно до
лімітів відповідальності страховика,
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», у зв'язку з пошкодженням
транспортного засобу відшкодовуються
витрати, пов'язані з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу, розрахованого у
порядку, встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України. Якщо
транспортний засіб необхідно, з
поважних причин, помістити на стоянку,
до розміру шкоди додаються також
витрати на евакуацію транспортного
засобу до стоянки та плата за послуги
стоянки.

У зв'язку з настанням події,
передбаченої пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», МТСБУ 20.04.2010 року здійснило
виплату належного ОСОБА_3 страхового
відшкодування на його розрахунковий
рахунок в розмірі 8983,36 гривень, що
підтверджується копією платіжного
доручення №1766 від 20.04.2010 року.

Відповідно до п. 38.2.1 ст. 38 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», страховик після виплати
страхового відшкодування має право
подати регресний позов до власника
транспортного засобу, який спричинив
дорожньо-транспортну пригоду, який не
застрахував свою цивільно-правову
відповідальність, крім осіб,
зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього
Закону.

Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності) володіє, зокрема,
транспортним засобом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

Згідно до ст. 1192 ЦК України з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості, полагодити
пошкоджену річ тощо) або відшкодувати
завдані збитки у повному обсязі. Розмір
збитків, що підлягають відшкодуванню
потерпілому визначається відповідно
до реальної вартості втраченого майна
на момент розгляду справи або
виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі.

В судовому засіданні також
встановлено, що позивачем були
понесені витрати у розмірі 200 гривень
за послуги аварійних комісарів для
встановлення розміру завданої шкоди,
що підтверджується копією платіжного
доручення №1298 від 25.03.2010 року.

У поданій представником відповідача -
ОСОБА_4 заяві, міститься посилання на
сплив позовної давності, отже
зазначена заява є підтвердженням того,
що представник відповідача - ОСОБА_4
зробила заяву про застосування
позовної давності до даної вимоги.
Стороною позивача не заявлялося вимог
стосовно визнання поважними причин
пропущення позовної давності по даній
позовній вимозі.

За ст.267 ЦК України, заява про захист
цивільного права або інтересу має бути
прийнята судом до розгляду незалежно
від спливу позовної давності. Позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Згідно до ч.3 ст.267 ЦК України до
винесення судом рішення відповідачем
заявлено про застосування судом
позовної давності щодо даної вимоги,
тому на підставі ст. 267 ЦК України, суд
правильно відмовив в частині позову
про відшкодування витрат у сумі 200
гривень, пов'язаних зі збором
документів по справі для встановлення
розміру збитку, в зв'язку з пропуском
позовної давності.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

При подачі позову, позивач сплатив
судовий збір у розмірі 229,40 гривень, що
підтверджується платіжним дорученням
№27466 від 25.02.2013 року, наявним в
матеріалах справи, у зв'язку з чим він
дійсно підлягає стягненню з
відповідача.

Колегія суддів вважає, що в цій частині
суд першої інстанції, виконавши всі
вимоги цивільно-процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з діючими нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин,
та дійшов до правильного висновку, що
позовні вимоги позивача підлягають в
цій частині задоволенню.

Що стосується частково задоволених
вимог позивача про відшкодування
понесених ним витрат на оплату
правової допомоги на суму 750 гривень, то
на думку колегія суддів вони не
підлягають задоволенню виходячи з
наступного.

19.12.2012 року між МТСБУ та ТОВ «ВМ» було
складено контракт про надання правової
допомоги № 80, за умовами якого ТОВ «ВМ»
зобов'язалось здійснити заходи для
забезпечення стягнення заборгованості
на користь МТСБУ у судовому порядку.
Заходи ТОВ «ВМ» по забезпеченню такого
стягнення за умовами контракту
включають підготовку, подачу
цивільного позову та представництво
МТСБУ в судах України.

Згідно наявного в матеріалах справи
платіжного доручення №735 від 12.02.2013
року, МТСБУ фактично сплатило на
користь ТОВ «ВМ» 750 гривень за надання
правової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що
позов був поданий саме представником
МТСБУ а не представником ТОВ «ВМ», як
було передбачено вказаним вище
контрактом (а.с. 2,13).

Тільки після відкриття провадження по
справі, представник ТОВ «ВМ» став
приймати участь у справі та був
сповіщений про розгляд справи на
19.06.2013р. (а.с.20,26).

В наступні судові засідання ні
представник МТСБУ, ні представник ТОВ
«ВМ» не з'являлися, у зв'язку з чим судом
була винесена 01.10.2013р. ухвала про
визнання обов'язковою явки
представника позивача в судове
засідання на 06.11.2013р., на яке сторони
знову не з'явилися.

Тільки в судове засідання на 10.12.2013р.
з'явилися сторони по справі (а.с.38,39,66),
яке відбувалося протягом 9 хв., та на
якому було задоволено клопотання
представника відповідача про
витребування доказів, та оголошена
перерва до 22.01.2014р., на яке знову сторони
не з'явилися (а.с.40-42).

Наступне судове засідання за участю
представника ТОВ «ВМ» відбулося тільки
в день винесення рішення по справі,
тобто 25.02.2014р., тривалістю 56 хв.

Таким чином представник ТОВ «ВМ»
приймав участь в судових засіданнях по
справі протягом 1год. 05 хв., доказів
підготовки та подання позовної заяви
надано не було, так як її підписав та
подав представник МТСБУ.

Відповідно до ст. 87 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги

адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання

безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову

допомогу встановлюються законом.

Постановою КМУ від 27 квітня 2006 року № 590
«Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави» затверджено Граничні розміри
компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом цивільних та
адміністративних справ, відповідно до
яких в цивільних справах граничний
розмір компенсації витрат, пов'язаних з
правовою допомогою сторін, на користь
якої ухвалено судове рішення, якщо
компенсація сплачується іншою
стороною, не перевищує суму, що
обчислюється, виходячи з того, що
зазначеній особі, виплачується 40
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за годину її роботи.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмету доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін.), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки,
посвідчення про відрядження).

Суд першої інстанції на зазначене
уваги не звернув та стягуючи на користь
позивача 750 грн. на відшкодування йому
витрат по оплаті правової допомоги на
підставі складеного між МТСБУ та ТОВ
«ВМ» контракту про надання правової
допомоги № 80 від 19.12.2012 року (а.с. 10), не
обґрунтував її розмір та не перевірив
чи не перевищує така сума граничного
розміру компенсації витрат,
встановленого постановою КМУ від 27
квітня 2006 року № 590, мотивів з цього
приводу не навів. Позивач не надав
розрахунку з цього приводу, а суд його
не перевірив.

Таким чином висновок суду про те, що
МТСБУ фактично були сплачені 750
гривень, тому понесені позивачем
витрати на оплату правової допомоги
підлягають відшкодуванню у розмірі
саме 750 гривень, не знайшов свого
підтвердження в матеріалах справи.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів в їх
сукупності.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що суд першої інстанції не
повно з'ясував обставини справи в
частині стягнення витрат на оплату
правової допомоги, не довів обставини,
що мають значення для справи та які суд
вважав встановленими в цій частині,
висновки районного суду в цій частині
не відповідають обставинам справи, суд
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права
щодо стягнення таких витрат, у зв'язку з
чим, є підстави для зміни рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення про відмову в задоволенні
позову щодо стягнення витрат на
правову допомогу в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4;
ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 25 лютого 2014 року скасувати
в частині стягнення витрат на правову
допомогу.

Постановити в цій частині нове рішення,
яким в задоволенні позову Моторного
(транспортного) страхового Бюро
України до ОСОБА_2 про стягнення витрат
на правову допомогу в розмірі 750 грн. -
відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення вступає в законну силу з
моменту проголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили рішення апеляційного суду.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.Ф. Парапан

М.М.
Драгомерецький