Дата документу 04.06.2014
Провадження № 2/334/374/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року Ленінський районний
суд м. Запоріжжя у складі головуючого
судді Турбіної Т.Ф., при секретарі
Нестеренко Ю.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м.
Запоріжжі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні житловим приміщенням та
вселення, виселення та відшкодування
матеріальної шкоди, та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
припинення права власності на частку у
спільному майні та визнання права
власності,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з даним позовом, який неодноразово
уточнював. В обґрунтування позову
зазначає, що він є власником ? частини
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу у 2009
році позивач у вищезазначеній квартирі
не проживав і не створював перешкод у
проживанні в квартирі відповідачки.
Але не зважаючи на це, рішенням
Ленінського районного суду від 01.02.2012р.
вирішено вселити ОСОБА_2 та
малолітнього ОСОБА_3 у квартиру
АДРЕСА_2. Під час розгляду справи судом
встановлено, що відповідачка мала
можливість користуватися спірною
квартирою ще з 2009 року.

На теперішній час ОСОБА_2 перешкоджає
позивачу, як співвласнику квартири,
користуватися житлом за вищевказаною
адресою, відповідачка змінила замки у
квартирі, у зв'язку з чим позивач не
може потрапити в належну йому на праві
власності квартиру.

Позивач неодноразово звертався з
заявами до правоохоронних органів, під
час проведення перевірки за заявою,
працівниками міліції було встановлено,
що ОСОБА_2 без згоди позивача, як
співвласника, здає квартиру невідомим
позивачу особам і отримує прибуток у
вигляді орендної плати. За
результатами розгляду заяви позивача
співробітниками ДПІ у Ленінському
районі було встановлено факт
проживання у вищевказаній квартирі
квартиронаймача.

Також за вказаною адресою здійснюються
нарахування по сплаті комунальних
платежів за фактичне використання
електричної, теплової енергії, газу,
обслуговування будинку. Але
квартиронаймачем дані послуги не
оплачуються, що призводить до
заборгованості, яка виникла через
протиправне та незаконне користування
належною позивачу на праві власності
частиною квартири без його згоди.

З наведених підстав, з посиланням на
ст.ст. 47, 48 Конституції України,
положення ст.ст. 358, 383, 391 ЦК України,
ст.ст. 150, 156 ЖК України, ОСОБА_1
відповідно до заяви про зміну позовних
вимог від 26.03.2014р. просить: виселити
осіб, які незаконно без
правовстановлюючих документів
проживають у квартирі за адресою
АДРЕСА_3; зобов'язати ОСОБА_2 сплатити
заборгованість по комунальним
послугам станом на січень 2014 року у
сумі 6075,31 грн., в тому числі на користь
МКП «Основаніє» - 1532,77 грн., ТОВ
«Ремондіс Запоріжжя» - 357,24 грн.,
концерну «Міські теплові мережі» - 4173,70
грн., КП «Водоканал» - 11,60 грн.; вселити
ОСОБА_1 в квартиру, розташовану за
адресою АДРЕСА_3.

Відповідач ОСОБА_2, заперечуючи проти
позову, пред'явила зустрічний позов про
припинення права власності на частку у
спільному майні та визнання права
власності. В обґрунтування позову
зазначає, що їй і ОСОБА_1 належить по ?
частині квартира, розташована за
адресою АДРЕСА_3.

Статтею 365 ЦК України визначено, що
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників.

ОСОБА_2 просить припинити право
власності ОСОБА_1 на належну йому ?
частину спірної квартири, оскільки
квартира є неподільною в розумінні ст.
183 ЦК України і неможливо виділити
частку в натурі, спільне володіння та
користування квартирою є неможливим
через неприязні стосунки між
сторонами, які склалися після
розлучення, а також у зв'язку з тим, що
оскільки ОСОБА_1 тривалий час не
користується квартирою, грошова
компенсація, яка буде виплачена ОСОБА_1,
не спричинить шкоди його інтересам.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_1 просить всі вимоги відповідно
до заяви про зміну позовних вимог від
26.03.2014р. задовольнити. Проти
задоволення зустрічного позову
заперечує, оскільки ОСОБА_1 маючи намір
проживати у спірній квартирі,
звернувся з позовом про його вселення і
від своїх вимог не відмовляється,
отримувати компенсацію вартості його
частки у спільному майні не бажає.

Представники ОСОБА_2 в судовому
засіданні, заперечуючи проти позову,
вказують, що позовні вимоги про
виселення зі спірної квартири
невизначених осіб, проживання яких у
квартирі нічим не доведено, є
безпідставними. Крім ОСОБА_2, її мати та
сестра навідуються до квартири з метою
підтримання її у належному технічному
стані, але не проживають там, крім того,
щосуботи ОСОБА_2 привозить сина у
квартиру для зустрічей з батьком
ОСОБА_1 відповідно до рішення суду,
однак ОСОБА_1 на ці зустрічі не
з'являється.

Вимогу зобов'язати ОСОБА_2 сплатити
заборгованість за комунальні послуги
вважають безпідставною, оскільки жодне
з вказаних у позові підприємств, які
надають такі послуги, не
уповноважувало ОСОБА_1 звертатися до
суду в інтересах вказаних підприємств.
Крім того, ОСОБА_2 як співвласник
квартири, в повній мірі виконує свої
зобов'язання по оплаті квартирної
плати та комунальних послуг, на відміну
від ОСОБА_1 Вимога про вселення ОСОБА_4
не підлягає задоволенню, оскільки
ОСОБА_1 ніхто не перешкоджає вселитися
у квартиру, навпаки, ОСОБА_1, сам
створював перешкоди ОСОБА_2 у
користуванні квартирою до 20.08.2012р., в
тому числі це підтверджується
укладеним ним договором з охоронною
фірмою у 2010 році.

Щодо зустрічного позову представник
ОСОБА_2 в судових дебатах заявив про
відмову від позову, яка не була
прийнята судом з підстав, викладених в
ухвалі суду від 04.06.2014р. по даній справі.

Заслухавши учасників процесу,
дослідивши та оцінивши надані докази,
суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитись
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною власністю.
Частиною 3 указаної статті передбачено,
що кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 Житлового Кодексу України, які
передбачають права власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є
співвласниками квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
кожному з них належить по ? частині
квартири, що підтверджується договором
купівлі-продажу від 30.12.2008р., витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно, і визнається сторонами.

Рішенням Ленінського районного суду
від 01.02.2012р. було задоволено позов
ОСОБА_2, вирішено вселити ОСОБА_2 і
малолітнього ОСОБА_3 у квартиру
АДРЕСА_2.

Факт виконання вказаного судового
рішення не заперечується сторонами і
підтверджується актом державного
виконавця від 25.06.2012р.

Надані представником ОСОБА_2 документи
на підтвердження перешкод у
користуванні ОСОБА_2 спірною квартирою
у 2009-2010 роках (відповідь Департаменту
житлового господарства та розподілу
житлової площі від 31.01.2012р., договір
оренди майна від 01.11.2010р. і квитанція до
прибуткового касового ордеру від
30.07.2011р., постанова про відмову в
порушення кримінальної справи від
29.11.2010р.) стосуються обставин, які мали
місце до ухвалення рішення суду від
01.02.2012р. про вселення ОСОБА_2 до спірної
квартири, були предметом дослідження
та оцінки судом при ухваленні
зазначеного судового рішення від
01.02.2012р., і разом з копією договору,
укладеного у 2010 році ОСОБА_1 з охоронною
фірмою ТОВ «Катран-СБ» на
централізоване спостереження
«об'єкта» (спірної квартири)
технічними засобами охоронної
сигналізації, свідчать про те, що
ОСОБА_1 до ухвалення вказаного рішення
мав доступ до спірної квартири, і не
спростовують доказів позивача про
існування перешкод у користуванні
квартирою з кінця 2012 року.

Так, свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що він
проживає в квартирі №1, по сусідству з
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Свідок неодноразово
бачив ОСОБА_1 і спілкувався з ним, коли
той приїжджав до своєї квартири, однак
потрапити до неї не міг, пояснюючи, що
замки колишня дружина змінила, ключі
від квартири у нього відсутні, а у
квартирі проживають квартиронаймачі
без його згоди. В спірній квартирі
дійсно тривалий час, приблизно рік,
проживали невідомі особи (сімейна
пара), однак останні місяці вони в цій
квартирі вже не проживають.

Заміна замків вхідних дверей у
квартирі та відсутність ключів у
ОСОБА_1 відповідачем не заперечується і
не спростовується.

За зверненням ОСОБА_1 до ДПІ у
Ленінському районі м. Запоріжжя, у
грудні 2012 року було здійснено вихід за
адресою АДРЕСА_4, з метою перевірки
доводів звернення, яким встановлено
проживання квартиронаймача за
вказаною адресою, що підтверджується
листом ДПІ у Ленінському районі м.
Запоріжжя №93/14/1702 від 29.12.2012р.

Проживання у спірній квартирі інших
осіб підтверджується договором
позички від 01.10.2012р., укладеного ОСОБА_2
і ОСОБА_6 щодо безоплатного
користування ? частиною квартири за
адресою АДРЕСА_4, актом
приймання-передачі в користування
об'єкту позички, актом повернення майна
з користування від 01.04.2013р.

Згідно пояснень представників ОСОБА_2,
до спірної квартири періодично, по мірі
необхідності, навідуються ОСОБА_2, її
мати та сестра з метою підтримання
квартири у належному технічному стані,
крім того, щосуботи ОСОБА_2 приїжджає до
спірної квартири з сином, привозить
сина у квартиру для зустрічей з батьком
ОСОБА_1 на виконання рішення суду про
встановлення порядку участі батька у
вихованні дитини, при цьому ОСОБА_1 на
ці зустрічі не з'являється.

Наданий позивачем на підтвердження
підстав позову доказ - витяг з
кримінального провадження №0000150
за заявою ОСОБА_1 з приводу невиконання
ОСОБА_2 рішення суду про його доступ до
спірної квартири, суд оцінює критично,
оскільки позивачем не надано суду
відповідного судового рішення, яке не
виконується ОСОБА_2 Посилання
представника позивача на помилку у
викладенні фабули кримінального
правопорушення висновок суду не
спростовують.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
до висновку, що дії відповідача
створюють перешкоди ОСОБА_1 у
користуванні його власністю.

Виходячи із приписів ст. ст. 383, 391 ЦК
України, суд дійшов висновку, що права
позивача, як власника, підлягають
захисту шляхом його вселення в
квартиру.

ОСОБА_1 звертаючись з вимогою про
виселення з квартири осіб, які
незаконно проживають у спірній
квартирі, пред'являє при цьому
вказаний позов до ОСОБА_2, право на
проживання якої у спірній квартирі
ОСОБА_1 не заперечується і вимоги про її
виселення не заявляється.

Оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано
жодних доказів незаконного проживання
осіб у спірній квартирі, позовні вимоги
ОСОБА_1 про виселення осіб, які
незаконно без правовстановлюючих
документів, проживають у спірній
квартирі задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1
зобов'язати ОСОБА_2 сплатити
заборгованість по комунальним
послугам станом на січень 2014 року у
сумі 6075,31 грн., в тому числі на користь
МКП «Основаніє» - 1532,77 грн., ТОВ
«Ремондіс Запоріжжя» - 357,24 грн.,
концерну «Міські теплові мережі» - 4173,70
грн., КП «Водоканал» - 11,60 грн.,
вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду
за захистом порушених, на його думку,
прав зазначених юридичних осіб, а не
своїх прав та інтересів. Підтвердження
повноважень на звернення до суду в
інтересах вказаних юридичних осіб
відсутнє. Вказані вимоги позову є
безпідставними і задоволенню не
підлягають.

При вирішенні зустрічного позову суд
виходить з того, що компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
ОСОБА_1 заперечує проти отримання
компенсації за свою частку квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК припинення
права особи на частку в спільному майні
допускається за наявності
передбачених пп. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України
умов, а саме якщо: частка є незначною і
не може бути виділена в натурі; річ є
неподільною; спільне володіння і
користування майном є неможливим і
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї і за умови (ч.2 ст.365 ЦК)
попереднього внесення позивачем
вартості цієї частки на депозитний
рахунок суду.

Неможливість виділення в натурі часток
сторін у вказаному вище житловому
приміщенні, на що посилається позивач,
не свідчить про наявність умов для
застосування п.п. 1, 2 ч.1 ст. 365 ЦК України,
бо спірна квартира належить сторонам у
справі по ? частині кожному, тобто
частка ОСОБА_1 не є незначною порівняно
до частки ОСОБА_2 В свою чергу це дає
підстави для висновку, що таке
припинення завдасть істотної шкоди
інтересам ОСОБА_1

Враховуючи викладене, а також
приймаючи до уваги, що вимоги ч.2 ст.365 ЦК
щодо попереднього внесення вартості
цієї частки на депозитний рахунок суду
ОСОБА_2 не виконані, суд дійшов до
висновку, що у задоволенні позову
ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212-215 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням, виселення та вселення,
зобов'язання сплатити заборгованість
по комунальним послугам - задовольнити
частково.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру
АДРЕСА_5.

В іншій частині позову відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про припинення права власності на
частку у спільному майні подружжя та
визнання права власності, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Турбіна Т. Ф.