АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа 212/1638/14-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1378/к/14
Доповідач - Остапенко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

25 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Остапенко В.О.

суддів - Митрофанової Л.В.,
Савіної Г.О.

при секретарі - Булах К.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
"Центральний гірничо-збагачувальний
комбінат", на рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу від 24
квітня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства "Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат" про
відшкодування моральної шкоди,

Особи, які беруть участь у розгляді
справи:

представник відповідача Публічного
акціонерного товариства "Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат" -
Руденко Ілля Володимирович;

представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5.

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат" (далі
- ПАТ "ЦГЗК"), про відшкодування
моральної шкоди, посилаючись на те, що
працюючи протягом тривалого часу в
шкідливих умовах праці отримав
професійне захворювання, у зв'язку із
чим висновком МСЕК від 16.09.2013 року йому
первинно встановлено стійку втрату
професійної працездатності у розмірі
45% та встановлено третю групу
інвалідності з 09 вересня 2013 року
безстроково.

Вважає, що у зв'язку з отриманими
професійним захворюванням йому
спричинено моральну шкоду, і просив
стягнути на свою користь з ПАТ «ЦГЗК»
243 600 грн. у відшкодування моральної
шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Кривого Рогу від 24 квітня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ "ЦГЗК" на користь
ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди
- 20 000 грн.

Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь
держави судовий збір в сумі 121, 80 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ
"ЦГЗК" ставить питання про скасування
рішення суду і ухвалення нового
рішення про відмову позивачу в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Так, судом не враховано, що моральна
шкода у разі обгрунтування моральних
страждань відшкодовується за рахунок
Віддліення Фонду, а не підприємства,
робота у шкідливих умовах праці з
перевищенням гігієнічних нормативів
законодавчо дозволяється та наявність
шкідливих умов праці є об`єктивним
явищем, а тому в діях відповідача
відсутня протиправна поведінка.

Суд не обґрунтовано дійшов висновку
про спричинення позивачу моральної
шкоди ушкодженням здоров'я без
призначення відповідної медичної
експертизи.

Крім того, судом безпідставно
відмовлено у задоволенні клопотання
про допит в судовому засіданні
позивача ОСОБА_3

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог, доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з08.04.1997
року по 15.03.2011 року працював машиністом
насосних установок водовідливу
кар'єрних вод в кар'єрі, слюсарем з
ремонту устаткування (гірничий) в
кар'єрі, слюсар черговий та з ремонту
устаткування в кар'єрі ПАТ «ЦГЗК».
17.10.2011 року позивача звільнено з роботи
в зв'язку з виходом на пенсію (а.с.5-8).

Відповідно до медичного висновку ЛЕК
від 29.01.2013 року встановлено професійне
захворювання радикулоневропатія
п/крижова L4, L5, S1 справа з вираженим
больовим синдромом, порушенням
біомеханіки хребта та статико -
динамічними порушеннями, в'ялим
парезом розгиначів правої стопи
середнього ступеню, вираженого
гіпотрофією м'язів правої сідниці,
парвого стегна, правого гомілкового
м'язу.

Висновком МСЕК від 16.09.2013 року позивачу
первинно встановлено 45 % втрати
професійної працездатності та третю
групу інвалідності з 09 вересня 2013 року
безстроково.

Суд, частково задовольняючи позов,
обґрунтовано виходив з доведеності
позовних вимог ОСОБА_3 та вірно
встановив, що між сторонами склалися
трудові правовідносини, оскільки
професійне захворювання отримано
позивачем під час виконання ним
трудових обов'язків і пов'язане з
виробництвом, і наявності у зв'язку з
цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1
КЗпП України, для відшкодування
моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України
передбачено відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику у разі
порушення його законних прав, що
призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» роз'яснено, що
відповідно до статті 237-1 КЗпП України
за наявності порушення прав працівника
у сфері трудових відносин, зокрема,
виконання робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах, яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) покладається на власника
або уповноважений ним орган незалежно
від форми власності, виду діяльності
чи галузевої належності.

Як вбачається з акту розслідування
причин професійного захворювання від
01 липня 2013 року (а.с. 9-10) причиною
професійного захворювання позивача є
робота протягом тривалого часу в
умовах перевищення гранично
допустимого рівня небезпечних та
шкідливих факторів виробничого
середовища та трудового процесу.
Важкість трудового процесу: робоча
поза вимушена, % зміни: 30 при нормі 10.

В п. 19 акту зазначено, що в зв'язку з тим,
що виникнення хронічного професійного
захворювання є виробнича необхідність
періодичного перебування у вимушеній
робочій позі при виконанні ремонтних
робіт, посадових осіб підприємства, які
порушили законодавство про охорону
праці, встановити неможливо.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про
охорону праці» роботодавець
зобов'язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці. Таким чином,
доводи апеляційної скарги щодо
недоведеності вини підприємства у
виникненні нещасного випадку, що
призвів до втрати професійного
захворювання, є безпідставними та
спростовуються зібраними по справі
матеріалами.

Посилання в апеляційній скарзі про
відсутність обов'язку підприємства
відшкодовувати моральну шкоду завдану
позивачу з тих підстав, що це обов'язок
Відділення Фонду, колегія суддів до
уваги не бере, оскільки відповідно до
вимог ЗУ "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" від
23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що
діяла на час встановлення позивачеві
вперше стійкої втрати працездатності,
не передбачає у 2013 році відшкодування
застрахованим і членам їх сімей
моральної (немайнової) шкоди, отриманої
внаслідок ушкодження здоров'я Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України.

Отже, враховуючи викладене й те, що,
право на відшкодування моральної шкоди
у зв'язку з ушкодженням здоров'я ОСОБА_3
пов'язаного з виконанням трудових
обов'язків, виникло у позивача з 16.09.2013
року, тобто з моменту встановлення йому
стійкої втрати професійної
працездатності, питання про
відшкодування працівнику такої шкоди
слід вирішувати на загальних
підставах, передбачених нормами КЗпП
України та Закону України "Про охорону
праці", а не відповідно до положень
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", норми якого є
спеціальними.

Посилання представника відповідача в
апеляційній скарзі на те, що наявність
шкідливих умов праці є об'єктивним
явищем, не знімають з відповідача
обов'язку забезпечити безпечні й
нешкідливі умови праці, що передбачено
ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону
України "Про охорону праці".

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що в даному випадку саме на
органи МСЕК покладений обов'язок
встановлення факту заподіяння
моральної шкоди позивачу є
безпідставними та такими, що
суперечать "Порядку встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким нанесене ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків", затвердженого
наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 22.11.1995 р. №212, оскільки МСЕК
встановлює даний факт щодо потерпілих
на виробництві, яким не було
встановлено стійку втрату професійної
працездатності, в той час як позивачу з
16.09.2013 року встановлено стійку втрату
професійної працездатності.

Висновок суду про відшкодування
позивачу з боку відповідача моральної
шкоди відповідає Рішенню
Конституційного Суду України від 08.10.2008
року № 20-рп2008р. відповідно до якого,
статтею 237-1 КЗпП України громадянам, що
потерпіли від нещасного випадку або
професійного захворювання, надано
право на відшкодування моральної шкоди
за рахунок власника або уповноваженого
ним органу.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що
судом безпідставно відмовлено у
задоволенні клопотання про допит в
судовому засіданні позивача ОСОБА_3 не
можуть бути підставою для скасування
рішення, оскільки в судовому засіданні
приймав участь представник позивача
ОСОБА_5, та судом відповідно до ст.11 ЦПК
України розглянуто цивільну справу не
інакше як за зверненням фізичної особи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Погоджується колегія суддів і з
розміром моральної шкоди стягнутої з
відповідача на користь позивача,
оскільки судом взято до уваги
роз'яснення в п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
року з подальшими змінами «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» щодо
визначення розміру моральної шкоди
залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо) та визначено розмір
моральної шкоди з урахуванням фізичних
та душевних страждань позивача.

Суд першої інстанції при постановленні
рішення врахував тяжкість фізичних і
моральні страждань позивача, їх
тривалість, істотність вимушених змін
у його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь впливу шкідливих факторів на
позивача інших підприємств, на яких він
працював, тривалість роботи позивача
на ПАТ "ЦГЗК", конкретні обставини по
справі, і наслідки, що наступили.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат"
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 24 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/