Справа № 466/5683/13
Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/2777/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк
Категорія справи: 51
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю ОСОБА_3 - представника
позивача ОСОБА_4;

Цейка І.П. - представника ТзОВ
„Львіввторкольормет",

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Львіввторкольормет" на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 05 лютого 2014 року,

В С Т А Н О
В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Львіввторкольормет" (в подальшому -
„ТзОВ"), третя особа - директор ТзОВ
Гіренко Дмитро Анатолійович, в
кінцевій редакції позовних вимог якого
просив суд 1) визнати звільнення його з
роботи на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України
незаконним; 2) змінити формулювання
причини звільнення з „звільнений у
зв'язку з втратою довіри на підставі п.2
ст. 41 КЗпП України" на „звільнений в
зв'язку з закінченням строку договору
за п.2 ст. 36 КЗпП України"; 3) зобов'язати
ТзОВ «Львіввторкольормет» внести до
трудової книжки та додатку до даної
трудової книжки відповідний запис про
зміну формулювання причини звільнення,
а також стягнути з ТзОВ
«Львіввторкольормет» на його користь
заборгованість по компенсації за
невикористану відпустку в сумі 7 605 грн.
50 коп.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що на
ТзОВ «Львіввторкольормет» він працює з
31.10.2005 року: з 03.11.2011 року - на посаді
директора ТзОВ. 17.06.2013 року ТзОВ йому
видало трудову книжку з якої він
дізнався, що 17.06.2013 року його було
звільнено із займаної посади директора
згідно п.2 ст. 41 КЗпП України (за втратою
довіри) на підставі протоколу № 3
зборів учасників товариства від 17.06.2013
року.

Таке звільнення вважав незаконним,
виходячи з наступного. 03.05.2012 року між
ним та засновником ТзОВ було укладено
трудовий контракт у відповідності до
якого його було прийнято на посаду
директора ТзОВ. Дія контракту
визначена строком на один рік - до
03.05.2013 року, коли він і звернувся до
засновника товариства з заявою про
звільнення його із займаної посади у
зв'язку із закінченням строку
контракту (п.2 ст. 36 КЗпП України), на що
засновник попросив його продовжувати
виконувати свої обов'язки на підставі
п.2.9 контракту, який передбачає у
випадку розірвання контракту
затримання працівника за виробничими
потребами строком на один місяць, який
необхідний для пошуку нового директора
ТзОВ. 11.06.2013 року ним було подано
повторну заяву про його звільнення із
займаної посади у зв'язку із
закінченням строку контракту (а.с. 1-4,
95-96).

Оскаржуваним рішенням вище згаданий
позов частково задоволено.

Визнано звільнення 17.06.2013 року позивача
з посади директора ТзОВ
«Львіввторкольормет» на підставі п. 2
ст. 41 КЗпП України незаконним.

Змінено формулювання причин
звільнення та зобов'язано ТзОВ
«Львіввторкольормет» внести до
трудової книжки позивача запис про
звільнення: „звільнений у зв'язку з
закінченням строку договору на
підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України".

Стягнуто з ТзОВ «Львіввторкольормет»
на користь позивача 7 605 (сім тисяч
шістсот п'ять) гривень 50 коп.
заборгованості за невикористану
відпустку та в дохід держави 243 грн. 60
коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено (а.с. 109-110).

Вище згадане рішення оскаржило
ТзОВ.

Апелянт просить оскаржуване
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити у задоволенні позову,
покликаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; на невідповідність висновків
суду обставинам справи та на
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом безпідставно не
було взято до уваги доводи відповідача
про встановлення винних дій позивача,
які підтверджені документально, та не
надано належної правової оцінки
зазначеним обставинам.

Вважає необгрунтованим висновок
суду про відсутність претензій з боку
відповідача стосовно відшкодування
збитків позивачем, оскільки сам факт
відсутності ініційованих ТзОВ судових
спорів з приводу відшкодування
позивачем завданих товариству збитків
не може бути доказом того, що у
відповідача відсутні будь-які майнові
претензії до позивача.

Вважає безпідставним висновок
суду про те, що відповідачем питання
про недовіру позивачу було поставлено
вже після того, як позивач відмовився
продовжувати трудовий контракт на
новий термін.

Стверджує, що позивач 03.05.2013 року
заяви про його звільнення з роботи не
подавав, натомість надав таку заяву
29.04.2013 року і просив у такій відповідача
повернутися до питання пролонгації
трудового контракту або його
розірвання після 20.05.2013 року, та вважає,
що суд невірно розтлумачив зміст
зазначеної заяви.

З урахуванням диспозиції статті
39-1 КЗпП України, вважає, що трудовий
контракт від 03.05.2012 року, укладений між
ОСОБА_4 та ТзОВ, трансформувався у
трудовий договір, який укладено на
невизначений строк, а відтак вимогу
позивача про звільнення його з роботи
на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у
зв'язку зі спливом строку дії трудового
контракту вважає безпідставною.

Стверджує, що позивачу заробітна плата
була нарахованою та виплаченою за
фактично відпрацьований час згідно
табеля обліку використаного робочого
часу в повному розмірі та своєчасно і
станом на 17.06.2013 року (день звільнення
позивача) заборгованість по виплаті
заробітної плати перед ним була
відсутньою (а.с. 115-119).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника апелянта на підтримання
доводів апеляційної скарги та
заперечення цих доводів зі сторони
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін;
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості і що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Як вбачається зі змісту п. 2 ч.1 ст. 41
КЗпП, звільнення у зв'язку із втратою
довір'я до працівника може мати місце
за умови вчинення ним винних дій. При
цьому провина працівника має бути
доведена власником або уповноваженим
ним органом за допомогою фактів та
об'єктивних обставин, що свідчать про
винні дії працівника.

В основу протоколу № 3 зборів
засновників ТзОВ „Львіввторкольормат"
від 17.06.2013 року, яким позивача було
звільнено з роботи на підставі п. 2 ч.1
ст. 41 КЗпП, покладено Акт
приймання-передачі
фінансово-господарського стану ТзОВ
„Львіввторкольормет" та Акт № 2
визначення причин
матеріально-фінансових збитків
отриманих ТзОВ „Львіввторкольормет" в
період з 01.01.2012 року по 30.04.2013 року від
05-12.06.2013 року, згідно яких до винних дій
позивача, які стали підставою для його
звільнення з роботи у зв'язку із
втратою довір'я, віднесено збільшення
кредиторської заборгованості перед
основними брухтоздавачами, збільшення
кредиторської заборгованості по
оплаті за паливо, закупівля брухту по
завищеним цінам, неефективні та не
цільві оплати за пальне для
навантажувача, факти відсутності
маталобрухту при наявності актів його
тимчасового зберігання (а.с. 49-52).

В поясненнях позивача, наведених ним у
Мотивах не підписання акту
приймання-передачі
фінансово-господарського стану (а.с.
89-91), а також у його Поясненнях на
заперечення ТзОВ „Львіввторкольормет"
(на позовну заяву; а.с. 82-83), наведені
спростування і заперечення щодо
інкримінованих йому вище згаданих
винних дій, які відповідачем
(апелянтом) належними і допустимим
доказами не спростовані.

Станом на час апеляційного розгляду
справи апелянтом також не було подано
до суду будь-яких доказів, які б
свідчили про заподіяння позивачем
шкоди підприємству (відповідних
розрахунків такої шкоди, доказів про
звернення до суду з позовами про
відшкодування такої, доказів про
звернення до правоохоронних органів з
заявами про проведення розслідування
за фактами заподіяння шкоди
підприємству тощо).

З урахуванням вище наведених обставин
по справі колегія суддів приходить до
висновку про те, що відповідачем не
доведено належними і допустимими
доказами протиправність дій чи
бездіяльності позивача та його вину у
заподіянні шкоди підприємству, а також
саму наявність такої шкоди, і доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції в цій частині не
спростовують, а тому не можуть
прийматися до уваги.

Трудовий контракт з позивачем, як
директором ТзОВ „Львіввторкольормет",
було укладено 03.05.2012 року строком до
03.05.2013 року (п. 6.5 Контракту).

При цьому п. 2.9 цього Контракту
встановлено, що роботодавець має право
за виробничими потребами затримати
Працівника у випадку розірвання цього
контракту за ініціативою Працівника
строком на 1 місяць (а.с. 8-10).

Як вбачається зі змісту протоколу № 2
зборів засновників ТзОВ
„Львіввторкольормет" від 29.04.2013 року,
заява позивача від 29.04.2013 року про
закінчення контракту, укладеного між
ним і ТзОВ „Львіввторкольормет", 03.05.2013
року підприємством була сприйнятою, як
небажання позивача „працювати далі
директором та підписувати новий
трудовий контракт при закінченні
терміну дії старого контракту 03 травня
2013 року", а відтак ТзОВ мало право
звільнити позивача з застосуванням
вище згаданого п. 2.9 Контракту, що і
знайшло своє відображення у п.1
протоколу № 2 від 29.04.2013 року (а.с. 46, 53).

Відповідачем (апелянтом) не було подано
до суду доказів того, що ним було
виконано умови Контракту щодо строку
його дій (про звільнення позивача у
зв'язку з закінченням строку дії
Контракту) - навіть після спливу
місячного строку, передбаченого п. 2.9
Контракту, або доказів про згоду
позивача на продовження трудових
відносин з ТзОВ.

Наведені обставини і стали причиною
повторного звернення позивача 11.06.2013
року з заявою про його звільнення з
роботи у зв'язку з закінченням строку
дії трудової угоди (а.с. 5).

За вище наведених обставин доводи
апеляційної скарги про те, що у заяві
від 29.04.2013 року позивач просив
відповідача „повернутися до питання
пролонгації (трудового контракту) або
(його) розірвання після 20.05.2013 року", а
суд „невірно розтлумачив зміст
зазначеної заяви", а також про те, що
згаданий трудовий контракт від 03.05.2012
року, укладений між ОСОБА_4 та ТзОВ,
трансформувався у трудовий договір,
який укладено на невизначений строк,
колегія суддів визнає
необгрунтованими, а відтак такими, що
не можуть прийматися до уваги.

Безспірним є те, що у випадку спору між
працівником та підприємством стосовно
того, чи була нарахованою та виплаченою
працівнику заробітна плата за фактично
відпрацьований час, тягар доказування
цих фактів покладається на
підприємство.

В той же час, будь-яких доказів про
проведення з позивачем розрахунку при
його звільненні з підприємства
останнім до суду подано не було.

Натомість, відповідачем було подано до
суду довідку про те, що „при переїзді
офісу 01 жовтня 2013 року" було втрачено
архівну документацію, у зв'язку з чим
товариство „не має можливості
підтвердити чи спростувати інформацію
щодо відпусток, в т.ч. використаних по
ОСОБА_4" (а.с. 88), однак відповідачем за 11
місяців (за час між подачею позивачем
позову до суду і до часу розгляду даної
справи судом апеляційної інстанції) не
було вжито жодних заходів для
відновлення відповідної інформації,
які містилася у ніби-то втраченій
документації.

За вище наведених обставин доводи
апеляційної скарги про повний
розрахунок з позивачем при його
звільненні з ТзОВ
„Львіввторкольормет" до уваги
прийматися не можуть.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції дав належну оцінку
всім обставинам і доказам по справі в
їх сукупності та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому приходить
до висновку про те, що підстави для його
скасування відсутні і апеляційну
скаргу на нього, яка не спростовує
висновків рішення суду, слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1,
315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Львіввторкольормет" відхилити та
залишити рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 05 лютого 2014
року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскарженою
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Суддя:

Судді: