У х в а л а

іменем україни

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 3
грудня 2012 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 16
січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_5,
який під час судового розгляду
уточнювався, мотивуючи його тим, що 20
липня 2009 року відповідач отримав від
ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 50 000 дол.
США. На підтвердження отримання
грошових коштів ОСОБА_5 було надано
ОСОБА_6 боргову розписку від 20 липня 2009
року. Зі змісту вищезазначеної
розписки вбачається, що відповідач
зобов'язувався повернути грошові кошти
через 3 місяці від дати її складання. 22
березня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
було укладено договір відступлення
права вимоги, відповідно до умов якого
ОСОБА_6 відступив позивачу право вимоги
з грошового зобов'язання відповідача
перед ОСОБА_6

Оскільки відповідач грошові кошти не
повернув, ОСОБА_4 просив суд стягнути з
ОСОБА_5 на його користь грошові кошти в
розмірі 534 320 грн 62 коп.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
3 грудня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 16 січня
2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
грошові кошти в розмірі 438 147 грн 52 коп.

У задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовити, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_4
підлягають частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту. Кожна із
сторін у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги (стаття 527
ЦК України).

За змістом статті 545 ЦК України,
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Наявність боргового документа
у боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_4, суди правильно виходили із
того, що наявність у позивача боргової
розписки є належним доказом
невиконання ОСОБА_7 взятого на себе
грошового зобов'язання. Крім того,
відповідачем не надано та матеріали
справи не містять належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що грошових коштів
ОСОБА_7 не отримував.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від
3 грудня 2012 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 16
січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко