Справа № 462/7027/13
Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/3561/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
представника позивача - Зварича В.В.,

представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на заочне рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 27
листопада 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним заочним рішенням
Залізничного районного суду м. Львова
від 27 листопада 2013 року задоволено
позов Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Львівська міська рада, про демонтаж
самочинно обладнаних приміщень на
частині площі горища будинку АДРЕСА_2
та самочинно встановленого у подвір'ї
на землях комунальної власності міста
дерев'яного сараю розміром 1,9х1,9 м.

Зобов'язано ОСОБА_3, власника квартири
АДРЕСА_1 демонтувати самочинно
обладнані приміщення на частині площі
горища будинку АДРЕСА_2 та самочинно
встановленого у подвір'ї на землях
комунальної власності міста
дерев'яного сараю розміром 1,9х1,9м.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради судові витрати
в розмірі 114 грн. 70 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_3.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи, за
наслідками розгляду заяви про перегляд
заочного рішення суд не надав належної
оцінки доказам, наданим відповідачем,
які мають істотне значення для
вирішення спору.

В апеляційній скарзі, покликаючись на
Постанову Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», стверджує, що докази на
які посилається суд в заочному рішенні,
не можуть бути доказами здійснення
відповідачем самочинного будівництва,
оскільки не містять жодних відомостей
про істотні умови, які є ознакою такого
самочинного будівництва та порушення
будівельних норм і правил. Вказує, що
згідно звіту про проведення технічного
обстеження будівельних конструкцій та
інженерних мереж житлового будинку
АДРЕСА_2, складеного
фахівцем-архітектором Базарник О.А.,
конструкція даного житлового будинку
знаходиться в задовільному технічному
стані, самочинна реконструкція
квартири АДРЕСА_1 виконана без порушень
ДБН та не впливає негативно на основні
будівельні конструкції квартири
НОМЕР_1, а відтак апелянт вважає, що
виконані роботи з реконструкції
приміщень квартири АДРЕСА_1 і
розширення мансардного поверху не
порушують прав позивача та інших осіб,
зважаючи на те, що вони здійснені за
рахунок площі горища, яке перебуває в
користуванні відповідача та розміщена
безпосередньо над його квартирою, а
загальна площа та конфігурація
житлового будинку та його технічний
стан не змінилися. Крім того апелянт
зазначає, що спірний сарай існував ще у
1971 році, оскільки зазначений у
схематичному плані присадибної
ділянки, що міститься в матеріалах
інвентаризаційної справи будинку
АДРЕСА_2.

Просить заочне рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не відповідає даним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради, районний суд
виходив з того, що відповідач ОСОБА_3
здійснив самочинне будівництво,
порушивши вимоги ч.2 ст.8 та ч.5 ст.26
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності», а відтак
таке будівництво підлягає демонтажу.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, так як він дійшов до них з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Житловий фонд України утворюють жилі
будинки, а також жилі приміщення в
інших будівлях, що знаходяться на
території України(ст.4 ЖК України).

Згідно ст.5 ЖК України державний
житловий фонд перебуває у віданні
місцевих рад(житловий фонд місцевих
рад) та у віданні міністерств,
державних комітетів і відомств
(відомчий житловий фонд).

З акту ЛКП «Левандівка» від 10.06.2013 року
вбачається, що житловий будинок
АДРЕСА_2 знятий з балансу місцевих рад
відповідно до наказу Департаменту
житлового господарства Львівської
міської ради №263 від 09.06.2008 року.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст.ст.379,372 ЦК).

Згідно з ст.328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ст.382 ЦК України
квартирою є ізольоване помешкання в
житловому будинку, призначене та
придатне для постійного у ньому
проживання. Власникам квартири у дво -
або багатоквартирному житловому
будинку належать на праві спільної
сумісної власності приміщення
загального користування, опорні
конструкції будинку, механічне,
сантехнічне, електричне та інше
обладнання за межами або всередині
квартири, яке обслуговує більше однієї
квартири, а також споруди, будівлі, які
призначені для забезпечення потреб
усіх власників квартир, а також
власників нежитлових приміщень, які
розташовані у житловому будинку.

Районним судом встановлено, що згідно
п.2 Розпорядження Залізничної районної
адміністрації № 382 від 21.06.2013 року
співвласника будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3 в
термін до 01.08.2013року зобов'язано
демонтувати самочинно обладнані
приміщення на частині площі горища
даного будинку та самочинно
встановлений на подвір'ї на землях
комунальної власності міста дерев'яний
сарай розміром 1,9х1,9м.

Проте, у порушення вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60
ЦПК України позивачем жодними
належними та допустимими доказами не
доведено того, що ОСОБА_3 є
співвласником житлового будинку
АДРЕСА_2.

Попередженнями ЛКП «Левандівка» від
12.07.2013 року, 20.08.2013 року, 29.08.2013 року
ОСОБА_3 зобов'язано демонтувати
самочинно обладнані приміщення на
частині площі горища будинку АДРЕСА_2
та самочинно встановлений на подвір'ї
на землях комунальної власності міста
дерев'яний сарай розміром 1,9х1,9 м.

Відповідно до Акту від 29.08.2013 року під
час обстеження будинку АДРЕСА_2
встановлено, що розпорядження
Залізничної районної адміністрації
№382 від 21.06.2013 року не виконане та
демонтаж не здійснено.

Зобов'язуючи ОСОБА_3 демонтувати
самочинно встановлений на землях
комунальної власності міста дерев'яний
сарай розміром 1,9х1,9м на подвір'ї
житлового будинку АДРЕСА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що саме
відповідач побудував даний сарай.

Однак, колегія суддів вважає, що такий
висновок місцевого суду є передчасним
та не доведений належними доказами.

Так, згідно довідки з місця проживання
про склад сім'ї і прописку №2682 від
12.08.2013 року, виданої ЛКП «Левандівка»,
відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у
спірній квартирі у 1976 році(а.с.7).

Відповідно ж до даних
інвентаризаційної справи на
будинковолодіння по АДРЕСА_2 станом на
16.04.1971 року дерев'яний сарай,
позначений у плані літерою «Б», уже був
споруджений.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Згідно із положеннями ч.7 ст.376 ЦК
України у разі істотного відхилення
від проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила(здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову. Якщо проведення такої
перебудови є неможливим або особа, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
відмовляється від її проведення, таке
нерухоме майно за рішенням суду
підлягає знесенню за рахунок особи, яка
здійснила (здійснює) будівництво.

Відповідно до п.п.5, 22 Постанови №6
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про
практику застосування судами ст.376 ЦК
України" суди мають встановлювати, чи
було видано особі, яка здійснила
самочинне будівництво, припис про
усунення порушень, чи можлива
перебудова об'єкту та чи відмовляється
особа, яка здійснила самочинне
будівництво, від такої перебудови.
Знесення самочинного будівництва є
крайньою мірою і можливе лише тоді,
коли використано всі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності.

У матеріалах справи відсутні будь - які
докази того, які саме переобладнання чи
добудови здійснені у житловому будинку
АДРЕСА_2 та докази того, що відсутня
можливість проведення конкретно
визначеної Залізничною районною
адміністрацією ЛМР перебудови, а
відповідач відмовляється від її
здійснення.

Крім того, згідно із ст.15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно п.11 постанови Пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14
«Про судове рішення у цивільній
справі» оскільки правом на звернення
до суду за захистом наділена особа в
разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб або державні та
суспільні інтереси (частини перша та
друга статті 3 ЦПК), то суд повинен
встановити, чи були порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси цих осіб, а якщо були, то
вказати, чи є залучений у справі
відповідач відповідальним за це.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. в справі
№1-10/2004 Конституційний суд України
визначив, що поняття «охоронюваний
законом інтерес», що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового
захисту та інших засобів правової
охорони з метою задоволення
індивідуальних і колективних потреб,
які не суперечать Конституції і
законам України, суспільним інтересам,
справедливості, добросовісності,
розумності та іншим загальноправовим
засадам.

Районний суд, задовольняючи позов у
частині зобов'язання відповідача
демонтувати самочинно обладнані
приміщення на частині горища, виходив з
того, що власником квартири АДРЕСА_1 є
лише відповідач ОСОБА_3

Проте, це не відповідає дійсності,
оскільки згідно свідоцтва про право
власності №23272-3 від 29.12.2007 року дана
квартира належить на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6(а.с.54).

Відтак, колегія суддів вважає, що
оскільки судом першої інстанції
вирішено питання про права та обов'язки
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як співвласників
квартири АДРЕСА_1, які до участі у
справі у якості співвідповідачів не
були залучені, а суд апеляційної
інстанції згідно чинного
законодавства позбавлений на стадії
апеляційного розгляду змінювати
процесуальне положення будь - кого з
учасників процесу та залучати до
участі у справі осіб, які не приймали
участі у справі у суді першої
інстанції, то оскаржуване рішення слід
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 308, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Заочне рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 27 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради до ОСОБА_3,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Львівська
міська рада, про демонтаж самочинно
обладнаних приміщень на частині площі
горища будинку АДРЕСА_2 та самочинно
встановленого у подвір'ї на землях
комунальної власності міста
дерев'яного сараю розміром 1,9 х 1,9 м.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: