Справа № 369/7824/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

04.07.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого судді
Дубас Т.В.

при секретарі
Дідур М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання недійсним договору позики
та розписки, -

В С Т А Н О В И В:

14.08.2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Києво-Святошинського
районного суду Київської області з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу
за договором позики.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовував тим, що 01 листопада 2011
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
Договір позики.

Згідно п. 1 даного Договору позивач
передав, а відповідач прийняв у
власність 39 000,00 доларів США. Факт
отримання даних коштів та їх кількість
підтверджується розпискою від
відповідача від 01.11.2011 р. підписаною
власноруч, при свідках, а саме ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

Згідно, п. 2 Договору та вищезазначеної
розписки відповідач зобов'язувався
повернути позивачеві грошові кошти у
розмірі 39 000,00 доларів США до 31 січня 2012
року.

Проте, на час подання даної позовної
заяви відповідачем не повернута
отримана сума позики у повному обсязі,
чим взяті на себе зобов'язані не
виконані.

Відповідно до п. 4 Договору, в разі, не
повернення позичальником позичені
кошти у встановлений строк,
позикодавець вправі стягнути
заборгованість в примусовому порядку.

Пунктом 5 Договору чітко передбачено,
що у разі несвоєчасного повернення
позичальником суми позики, він
зобов'язаний сплатити на вимогу
позикодавця суму боргу з врахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3 % річних,
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ за кожен день прострочення.

Станом на день складання позовної
заяви, 39 000,00 доларів США за офіційним
курсом НБУ (за 1 долар США - 7,9930 грн.)
становить - 311 727 грн.

Сума боргу з урахуванням індексу
інфляції складає 311 103,55 грн.

Загальна сума процентів за договором
складає 14 245, грн.

Загальна сума пені за договором
складає 70 762,89 грн.

Отже загальна сума заборгованості
відповідача за договором позики перед
позивачем становить 707 838,94 грн. Варто
зазначити, що позивач неодноразово
намагався повернути свої кошти, але
відповідач ухиляється від виконання
зобов'язань.

Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 загальну суму
заборгованості у розмірі 707 838,94 грн., у
тому числі: за основним зобов'язанням у
розмірі 311 727 грн., індексом інфляції - 311
103,55 грн., відсотками - 14 245,50 грн., та пені
у розмірі 70 762,89 грн. та стягну з
відповідача на користь позивача судові
витрати у розмірі 3 441,00 грн.

Не погоджуючись з первісним позовом
відповідач ОСОБА_2 подав до суду
зустрічний позов до ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору позики та
розписки, який мотивував тим що, 29.08.2013
року отримавши копію ухвали разом з
позовною заявою та доданими копіями
документів, йому стало відомо про
існування договору позики, який нібито
був укладений 01.11.2011 між ним, ОСОБА_2
(ПОЗИЧАЛЬНИКОМ) та ОСОБА_1
(ПОЗИКОДАВЕЦЬ).

Згідно вищевказаного договору позики
від 01 листопада 2011 року, Позикодавець
(Відповідач) передав, а Позичальник
(Позивач) прийняв у власність 39000
(Тридцять дев'ять тисяч) доларів США,
які Позичальник зобов'язаний був
повернути до 31 січня 2012 року.
Відповідно до договору позики, факт
одержання Позичальником, тобто ним
грошей підтверджується власноручно
написаною нібито ним розпискою в
момент передачі йому суми позики, яка
також датується 01 листопада 2011 року.

Оспорюваний договір позики(правочин)
ОСОБА_2 не підписував, волевиявлення на
вчинення такого договору не виявляв.

Щодо власноручно написаної розписки
позивач за зустрічним позовом
вказував, що

він з Відповідачем знають один одного
давно. Дійсно, одного разу позивач до
нього звернувся з проханням позичити
гроші на недовгий час. Відповідач
сказав, що дасть гроші залюбки, причому
будь-яку необхідну мені суму, та на будь
який період часу. Для цього лише треба,
щоб позивач приніс йому свої документи
(паспорт, посвідку на постійне
проживання, ідентифікаційний номер), та
написав розписку. Для цього він почав
диктувати позивачу текст, щоб він не
переживав, а мав на увазі, як розписка
має звучати про всяк випадок. Жартуючи
сторони написала розписку на величезну
для позивача суму (точний розмір грошей
не пам'ятає) та на «смішний»
(малесенький) період часу (приблизно 2-3
місяці), що, зрозуміло, є непосильним в
даний період часу (світова фінансова
криза) навіть для заможних людей.

На цьому розмова закінчилась. У
позивача відпала потреба позичати
гроші, тим більше, що його дружина -
ОСОБА_5, є запеклим противником
будь-яких боргових зобов'язань, тим
більше, бути залежними від фізичних
осіб, а не від банківських установ, що
на її думку є безпечніше.

При одній з зустрічей з Відповідачем,
позивач питав про долю своєї
горе-розписки, на що він відповів, що
давно її знищив, так як не збирає в себе
смітник паперів.

Аналізуючи та вивчаючи подані ОСОБА_1
документи, позивач зробив висновок, що
дійсно почерк у розписці дуже схожий на
його, але його підпис йому (або комусь
іншому) не вдалось підробити. Тепер він
розуміє, для чого йому необхідні були
мої документи, та для чого він диктував
приблизний текс розписки. Адже маючи
таку чернетку перед собою, він мав всі
необхідні можливості підробити почерк
позивача та підпис, бажаючи
збагатитися в подальшому. Можливо, це і
є та розписка, яку він диктував на той
час. Але в тій розписці не було жодного
слова сказаного про передачу коштів, та
тим більше, про передачу їх у
присутності свідків.

А тому, посилаючись на норми ст.ст. 202, 203,
207, 215 ЦК України позивач за зустрічним
позовом просив визнати недійсним
договір позики від 01 листопада 2011 року,
який було укладено нібито між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1. Визнати недійсною розписку від
01.11.2011 року, яка написана нібито ОСОБА_2,
на виконання умов договору позики від
01.11.2011 року. Стягнути судові витрати з
відповідача.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 вимоги за первісним
позовом підтримав, а у вимогах за
зустрічним позовом просив відмовити.

Відповідач за первісним позовом та
позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2
зустрічний позов підтримав, а у вимогах
первісного позову просив відмовити.

Суд, заслухавши пояснення осіб,
які брали участь у розгляді справи,
перевіривши матеріали справи, та
зібранні в ній докази, знаходить, що
позовні вимоги за первісним позовом
підлягають до задоволення частково, у
вимогах зустрічного позову необхідно
відмовити виходячи за наступного.

Згідно статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України визначає що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Стаття 1049 ЦК України визначає що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний
сплатити грошову суму відповідно до
статті 625 цього Кодексу. Якщо
позичальник своєчасно не повернув
речі, визначені родовими ознаками, він
зобов'язаний сплатити неустойку
відповідно до статей 549-552 цього
Кодексу, яка нараховується від дня,
коли речі мали бути повернуті, до
дня їх фактичного повернення
позикодавцеві, незалежно від сплати
процентів, належних йому відповідно
до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням),
то в разі прострочення повернення
чергової частини позикодавець має
право вимагати дострокового
повернення частини позики, що
залишилася, та сплати процентів,
належних йому відповідно до статті 1048
цього Кодексу.

За правилами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і
порядок одержання процентів
встановлюються договором.

Як встановлено в судовому засіданні, 01
листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
було укладено Договір позики, згідно
якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв
у власність 39 000,00 доларів США. Факт
отримання даних коштів та їх кількість
підтверджується розпискою, власноруч
написаною позичальником в момент
передачі йому суми позики.

Згідно, п. 2 Договору ОСОБА_2
зобов'язувався повернути ОСОБА_1
грошові кошти у розмірі 39 000,00 доларів
США до 31 січня 2012 року.

Відповідно до п. 4 Договору, в разі, не
повернення позичальником позичені
кошти у встановлений строк,
позикодавець вправі стягнути
заборгованість в примусовому порядку.

Пунктом 5 договору передбачено, що у
разі несвоєчасного повернення
позичальником суми позики, він
зобов'язаний сплатити на вимогу
позикодавця суму боргу з врахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3 % річних,
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ за кожен день прострочення.

На підтвердження взятих на себе
зобов'язань згідно договору позики,
відповідачем за первісним позовом
ОСОБА_2 була написана розписка від
01.11.2011 року, згідно якої він підтвердив
отримання від ОСОБА_1 коштів у сумі 39 000
дол. США, які зобов'язався повернути до
31.01.2012 р.

Між тим, в строки передбачені в
договорі ОСОБА_2 не були виконані
належним чином обов'язки щодо
повернення суми боргу за договору
позики, що у свою чергу порушує права
ОСОБА_1 і які підлягають до захисту,
шляхом стягнення основної суми боргу, з
врахуванням інфляційних втрат, суми
пені та трьох процентів річних.

Однак, суд не може погодить із розміром
заборгованості, яка зазначена
позивачем за зустрічним позовом в
розмірі 707 838,94 грн., виходячи з
наступного.

Станом на день складання позовної
заяви, 39 000,00 доларів США за офіційним
курсом НБУ (за 1 долар США - 7,9930 грн.)
становить - 311 727 грн.

Інфляційні втрати за період з 31.01.2012
року по 08.08.2013 року з розміру боргу в
сумі 311 727 грн. складають 623,45 грн.

Три проценти річних за період з 31.01.2012
року по 08.08.2013 року з розміру боргу в
сумі 311 727 грн. складають 14 245, грн.

Пеня за період з 31.01.2012 року по 08.08.2013
року з розміру боргу в сумі 311 727 грн., з
врахуванням облікової ставки НБУ, за
договором складає 70 762,89 грн.

Загальна сума заборгованості що
складається з суми основного боргу,
індексу інфляції, трьох відсотків
річних та пені складає 397 358,84 гривні.

В той же час, позивачем за первісним
позовом розраховано суму всієї
заборгованості шляхом додавання до
основної суми боргу в розмірі в розмірі
311 727,00 грн. суми заборгованості з
індексом інфляції в розмірі 311 103,55 грн.
(сума боргу 311 727,00 + індекс інфляції 623,45
грн.) що не відповідає вимогам норм ЦК,
та суперечить ст. ч. 2 ст. 625 ЦК України.

А тому, суд вважає за необхідне
задоволити частково первісний позов,
шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 заборгованість за договором
позики з врахуванням індексу інфляції,
трьох відсотків річних та пені в
розмірі 397 358,84 гривні та судовий збір в
розмірі 3 441 гривень, а всього 400 799,84 грн.
(чотириста тисяч сімсот дев'яносто
дев'ять гривень та вісімдесят чотири
копійки).

Так, суд не знаходить підстав для
задоволення зустрічного позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання недійсним
договору позики та розписки, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).
Одностороннім правочином є дія однієї
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.
Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи,
яка його вчинила. Односторонній
правочин може створювати обов'язки для
інших осіб лише у випадках,
встановлених законом, або за
домовленістю з цими особами. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.
До правовідносин, які виникли з
односторонніх правочинів,
застосовуються загальні положення про
зобов'язання та про договори, якщо це не
суперечить актам цивільного
законодавства або суті
одностороннього правочину.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

За клопотанням позивача за зустрічним
позовом ухвалою Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 30
вересня 2013 року по справі було
призначено судово-почеркознавчу
експертизу, на вирішення якої
поставлені наступні питання: «чи
зроблений підпис у договрі позики від
01.11.2011 року в розділі «адреси і
реквізити сторін» в графі «
позичальник» дійсно ОСОБА_2 (тимчасова
посвідка на постійне проживання сепрії
НОМЕР_2, видано відділом ГІРФО ГУ МВС
України в Київській області 16.12.2005 року,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1), чи
іншою особою?» та «чи виконаний текст
розписки від 01.11.2011 року в т.ч. різні
частини цієї розписки і підпис у ньому
ОСОБА_2 чи іншою особою?».

Проведення експертизи було доручено
експертам КНІДСЕ.

Як вбачається з повідомлення про
неможливість надання висновку
судово-почеркознавчої експертизи від
21.05.2014 року № 12603/12604/13-32 направленого на
адресу суду експертами Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз, експертами було повідомлено
про неможливість надання висновку по
згаданим вище питанням, у зв'язку з
ненадходженням до інституту вільних
зразків підпису та почерку ОСОБА_2,
експериментальних зразків його
почерку у вигляді рукописних записів,
подібних досліджуваним у розписці,
виконаних друкованими літерами.

При цьому, судом направлялись разом з
матеріалами справи, а також на
виконання клопотання експертів
експериментальні зразки підпису та
почерку ОСОБА_2, та його рукописні
записи виконані ОСОБА_2

На клопотання позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_2, судом було здійснено
запит до ТОВ «ОРІОН-МЕГА» про надання
оригінали зарплатних відомостей,
табелів обліку робочого часу, та заяв
про надання відпусток за 2011 рік на яких
міститься підпис ОСОБА_2, для наданнях
даних письмових матеріалів експертам
КНІДСЕ для проведення
судово-почеркознавчої експертизи.
Однак даний судовий запит був
залишений без виконання зі сторони ТОВ
«ОРІОН-МЕГА».

Стаття 60 ЦПК України визначає що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем за зустрічним позовом
ОСОБА_2 не було доведено тих обставин,
на які він посилався як на підставу
своїх позовних вимог, не надано
доказів в обґрунтування цих вимог, та
не спростовано тих обставин на які
посилалася позивач за первісним
позовом ОСОБА_1 в своїх позовних
вимогах, що є його обов»язком
відповідно до засад змагальності
процесу за ст. 10 ЦПК України. При цьому
суд створив всі умови для змагального
процесу, сприяв сторонам у
витребуванні доказів по справі, чим
забезпечив здійснення їхніх прав
згідно ЦПК України.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст.1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, суд дійшов
висновку про необхідність часткового
задоволення первісного позову та
відмовии у задоволенні зустрічного
позову.

В силу ст. 88 ЦПК України судові
витрати, суд покладає на відповідача за
первісни позовом.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 202, 203, 215, 525,
526, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, та
керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
заборгованість за договором позики з
врахуванням індексу інфляції, трьох
відсотків річних та пені в розмірі 397
358,84 гривні та судовий збір в розмірі 3 441
гривень, а всього 400 799,84 грн. (чотириста
тисяч сімсот дев'яносто дев'ять гривень
та вісімдесят чотири копійки).

В решті позову відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
позики та розписки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
протягом десяти днів з дня його
оголошення.

Суддя

Дубас Т.В.