Головуючий у 1 інстанції: Тімченко
Провадження № 22-ц/783/2344/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 30 січня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до
ОСОБА_4 про стягнення на її користь 25 000
грн. заборгованості по наслідках за
правомірним правочином від 19.01.2009 року.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_2, вважає, що таке
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що в матеріалах справи міститься
достатньо доказів на підтвердження
того, що кошти в розмірі 50 000 грн. на
погашення кредитної заборгованості
ОСОБА_4 були надані її батьком, оскільки
йому відоме точне місце і час внесення
відповідачем суми платежу в 50 000 грн.,
який внесено цілою сумою. В матеріалах
справи міститься висновок
судово-почеркознавчої експертизи про
те, що саме ОСОБА_4 підписував договір
позики і тому апелянту не зрозуміло,
чому при наданні доказів та взаємного
зв"язку у їх сукупності в поверненні
другої половини позичених коштів в
сумі 25000 грн., наданих ОСОБА_3 на оплату
кредиту за автомобіль, який перебуває у
власності відповідача, суд першої
інстанції відмовив в задоволенні
позову. З наведених підстав просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення ОСОБА_4 щодо
задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що така не
підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення суду відповідає зазначеним
вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
право позивачки за договором позики
від 19.01.2009 року, укладеного між
позикодавцем, ОСОБА_3 та
позичальниками, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, за
яким позивачка, ОСОБА_2 сама є
позичальником, не є порушеним, і
оскільки суд захищає лише порушене
право, прийшов до висновку про відмову
у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно з договором позики від 19.01.2009 р.
відповідач ОСОБА_4 та позивачка ОСОБА_2
позичили у ОСОБА_3 50000 грн. - по 25000 грн.
кожен без відсотків, які
зобов'язувались почати повертати після
повної видачі кредиту за машину «Great Wall
Pegasus», але не пізніше 01.01.2011 р.

Тобто, за даним договором позики
позивачка, ОСОБА_2, та відповідач,
ОСОБА_4, виступають позичальниками, а
ОСОБА_3 - позикодавцем.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Сихівського районного суду
м.Львова від 26 червня 2012 року, яке
набрало законної сили, між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, як колишнім подружжям, поділено
їх спільне майно, а саме, автомобіль
марки «GWM Pegasus» виділено у власність
відповідачу, ОСОБА_4, та стягнуто з
нього на користь позивачки ОСОБА_2
грошову компенсацію в розмірі 1/2
частини спільно сплачених в рахунок
погашення кредитної заборгованості
коштів в сумі 41413,08 грн. Судом при
ухваленні рішення також встановлено,
що сторони фактичні шлюбні відносини
та ведення спільного господарства
припинили з початку січня 2009 року, до
фактичного припинення шлюбних
відносин кошти на погашення кредиту за
спірний автомобіль вносилися
сторонами спільно, а після фактичного
припинення шлюбних відносин погашення
заборгованості здійснюється
відповідачем ОСОБА_4 і автомобіль
перебуває виключно в його володінні та
користуванні, що сторонами не
заперечується. Доказів на
підтвердження того факту, що
позивачкою були внесені кошти в сумі
25000 грн. з метою погашення
заборгованості по кредиту після
припинення шлюбних відносин, суду не
було надано.

Враховуючи те, що рішення суду про
поділ майна подружжя набрало законної
сили та ним задоволено позовні вимоги
про стягнення зі ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 грошової компенсації за
згаданий автомобіль, враховуючи
положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, позовні
вимоги ОСОБА_2 в зазначеній частині є
безпідставними та необгрунтованими.

Крім цього, як вбачається з матеріалів
справи, Сихівським районним судом
м.Львова 21 червня 2012 року ухвалено
рішення, яке набрало законної сили, за
яким зі ОСОБА_4 стягнуто на користь
ОСОБА_3 - 37500 грн. боргу за вищезгаданим
договором позики від 19.01.2009 року.

На думку колегії суддів, суд першої
інстанції, давши належну оцінку
встановленим обставинам справи,
враховуючи те, що суд захищає лише
наявне в позивача право і встановивши,
що позивач такого не набув, повинен
відмовити в позові про захист
порушеного права, прийшов до вірного
висновку про те, що позивачка не набула
права на стягнення коштів за договором
позики від 19.01.2009 року, укладеного між
позикодавцем, ОСОБА_3, та
позичальниками, ОСОБА_2 та ОСОБА_4,
оскільки сама виступає позичальником
за цим договором.

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, якими обґрунтовуються
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Відповідно до ст.58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції, який прийшов до
вірного висновку, що позовна вимога про
стягнення коштів з відповідача на
підставі договору позики від 19.01.2009
року, в якому сама ОСОБА_2 також
виступає позичальником, не ґрунтується
на вимогах закону, оскільки позивачкою
не доведено належними та допустимими
доказами, що її цивільне право порушене
та підлягає захисту у визначений нею
спосіб. І оскільки захисту підлягає
лише порушене цивільне право, а право
ОСОБА_2 за договором позики від 19.01.2009
року не порушене, то колегія суддів
вважає вірним висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позову.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що висновки суду відповідають
обставинам справи, а оскаржуване
рішення є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 30 січня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.