ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/5576/14-ц
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача
ОСОБА_1;

представника позивача
ОСОБА_2;

відповідача
ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Головного управління юстиції в м.
Києві, про визнання права власності на
спадкове майно

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до Дарницького районного
суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі
по тексту - відповідач, ОСОБА_3) про
визнання права власності на спадкове
майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
їх з відповідачем рідний батько -
ОСОБА_5. Після його смерті відкрилась
спадщина на 1/2 частину жилого будинку
за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними
будівлями і спорудами, спадкоємцями
якої за законом є він та відповідач.

На підставі поданої заяви про
прийняття спадщини нотаріусом було
заведено спадкову справу, але згодом,
оскільки у позивача були відсутні
правовстановлюючі документи на
спадкове нерухоме майно, нотаріусом
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину на вказане майно.

Відсутність зазначених
правовстановлюючих документів і
зумовило його на звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на спадкове майно, зокрема на 1/4 частину
будинку, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та
спорудами.

Ухвалою суду від 13.05.2013 року відкрито
провадження у даній справі, признано її
до розгляду та залучено у якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійні вимоги на предмет спору -
Головне управління юстиції в м. Києві
(далі по тексту - третя особа, ГУЮ в м.
Києві).

У відбувшихся судових засіданнях
позивач та його представник підтримали
позовні вимоги, вважали їх
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідач у відбувшихся судових
засіданнях не заперечував проти
задоволення позовних вимог, поклався
на розсуд суду у вирішені даного спору,
вказавши, що земельна ділянка, на якій
побудований спірний будинок,
переоформлюється їх матір'ю за іншою
адресою.

Третя особа - ГУЮ в м. Києві у судові
засідання свого представника не
направила, проте її представник
надіслав пояснення на позовну заяву, в
якому просив здійснювати розгляд
справи за його відсутності та винести
рішення відповідно до чинного
законодавства.

Суд, вислухавши у відбувшихся судових
засіданнях пояснення позивача, його
представника, відповідача, який не
заперечував проти задоволення
позовних вимог, повно, всебічно та
об'єктивно дослідивши матеріали
справи, вважає встановленими наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1, який був, відповідно до
свідоцтв про народження, рідним
батьком позивача та відповідача.

Після смерті ОСОБА_5 Шістнадцятою
Київською державною нотаріальною
конторою заведено спадкову справу щодо
майна померлого №6/2012.

Відповідно до вимог ст. 1216 Цивільного
кодексу України (далі по тексту - ЦК
України) спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом. А згідно з ч. 2 ст. 1223
цього Кодексу у разі відсутності
заповіту, визнання його недійсним,
прийняття спадщини або відмови від її
прийняття спадкоємцями за заповітом, а
також у разі не охоплення заповітом
усієї спадщини, право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього Кодексу
(спадкування за законом).

Відповідно до положень ст. 1261 ЦК
України у першу чергу право на
спадкування за законом мають діти
спадкодавця, той з подружжя, який його
пережив, та батьки.

Як вбачається із матеріалів зазначеної
спадкової справи, із заявами про
прийняття спадщини звернулись позивач
ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3, які є
рідними синами померлого, як
спадкоємці першої черги спадкування за
законом. ОСОБА_6, як донька померлого,
відмовилась від спадкового майна.
Згідно матеріалів даної спадкової
справи, інших спадкоємців після
померлого, які бажали прийняти
спадщину, не має. Заповіт померлим
також не складався.

За приписами статті 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.
Частиною першою ст. 1296 ЦК України
передбачено, що спадкоємець, який
прийняв спадщину, може одержати
свідоцтво про право на спадщину. А
відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5,
видача свідоцтва про право власності
на спадщину на майно, яке підлягає
реєстрації, проводиться нотаріусом
після подання правовстановлюючих
документів щодо належності цього майна
спадкодавцеві та перевірки
відсутності заборони або арешту цього
майна.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами спадкової справи, позивач
та відповідач, які вчасно прийняли
спадщину, звернулись до Шістнадцятої
Київської державної нотаріальної
контори з заявами про видачу їм
свідоцтва про право на спадщину, яка
складається з 1/2 частини будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, яка,
на їх думку, належала померлому на
праві власності.

Постановою державного нотаріуса
Шістнадцятої Київської державної
контори від 11 грудня 2013 року позивачу
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом на частину
житлового будинку АДРЕСА_1 у зв'язку з
тим, що зазначений будинок за померлим
ОСОБА_5 не зареєстрований, а у позивача
відсутні на нього правовстановлюючі
документи.

Вважаючи дану відмову неправомірною,
позивач звернувся з позовними вимогами
до відповідача щодо визнання за ним
права власності на 1/4 частини спірного
будинку.

Разом з тим, згідно з вимогами ст. 392 ЦК
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою.

За змістом цієї норми цивільне право
підлягає захисту в разі, коли сторони
не перебувають між собою в
зобов'язальних відносинах, і при цьому
має місце його реальне оспорювання
учасником цивільних відносин,
унаслідок чого власник майна (у цьому
випадку позивач) не може належним чином
реалізувати свої правомочності у
зв'язку з існуванням сумнівів або
претензій щодо спірного майна з боку
третіх осіб.

Як вбачається з обставин справи, в
даному випадку, воля особи (позивача у
даній справі) щодо вільного
використання свого права, тобто
володіння, користування та
розпорядження майном, - не зв'язана
волею сторонніх осіб (відповідача у
даній справі), що суперечить
вищевказаній презумпції.

При цьому, за змістом ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а статтею 16
цього Кодексу встановлено, що кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого, немайнового
або майнового права та інтересу.
Способом захисту, зокрема, може бути
визнання права.

Таким чином, врахувавши наведені норми
закону та те, що позивач заявивши
вимогу про визнання права власності на
майно не довів ким саме порушено його
право і яким чином, а звернувшись до
суду з даним позовом саме до
відповідача, який не заперечує проти
його права на це майно, суд дійшов
висновку про невірне обрання позивачем
способу захисту свого права.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, зокрема з наявної у ній копії
технічного паспорту, будинок АДРЕСА_1
не введений в експлуатацію, а
відповідно до листа Київського
міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
№1772 (И-2012) зазначений будинок на праві
власності не зареєстрований.

Разом з тим, відповідно до положень ст.
182 ЦК України право власності та інші
речові права на нерухомі речі
підлягають обов'язковій державній
реєстрації.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що
право власності на нову річ, яка
виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації. До
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Виходячи із змісту зазначених правових
норм, право власності на новостворене
нерухоме майно виникає у особи, яка
створила це майно, після закінчення
будівництва об'єкта нерухомості,
введення його в експлуатацію,
отримання свідоцтва про право
власності та реєстрації права
власності.

При цьому для реєстрації права
власності набувача на об'єкт
незавершеного будівництва, надаються
документи, що підтверджують право
власності або користування земельною
ділянкою для створення об'єкта
нерухомого майна, проектно-кошторисна
документація, а також документи, що
містять опис об'єкта незавершеного
будівництва.

Водночас, відповідно до роз'яснень,
викладених в п. 15 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 07 лютого 2014 року за
№5, до завершення будівництва
(створення) майна, а якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації, то до
моменту прийняття його до
експлуатації, або якщо право власності
на таке нерухоме майно відповідно до
закону підлягає державній реєстрації,
то до моменту державної реєстрації
право власності на новостворене майно
та об'єкт незавершеного будівництва не
виникає.

У зв'язку із цим до виникнення права
власності на таке майно право
власності існує лише на матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва (створення)
майна. Отже, законом не передбачено
можливість визнання права власності на
новостворене майно та об'єкт
незавершеного будівництва в судовому
порядку, якщо право власності на таке
майно не було зареєстроване раніше в
установленому законодавством порядку.

Окрім того, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п. 3.1 листа від
16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» дійшов висновку, що
умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув
права власності на житловий будинок,
земельну ділянку, то спадкоємець також
не набуває права власності у порядку
спадкування. До спадкоємця переходять
лише визначені майнові права, які
належали спадкодавцеві на час
відкриття спадщини. Для набуття права
власності у встановленому
законодавством порядку спадкоємець
повинен здійснити дії, які необхідні
для набуття права власності на
визначене нерухоме майно, зокрема на
житловий будинок, іншу споруду.

Виходячи з встановлених судом
обставин, зокрема з того, що спірний
об'єкт в експлуатацію не введений, в
установленому законом порядку за
будь-ким не зареєстрований, як того
вимагало чинне на час виникнення
правовідносин законодавство, а доказів
набуття права власності на об'єкт
незавершеного будівництва померлим -
ОСОБА_5, так і на земельну ділянку на
якій він збудований, позивачем не
надано та в матеріалах справи відсутні,
суд дійшов висновку, що спадкодавець за
життя не набув права власності на
житловий будинок АДРЕСА_1, а відтак і
спадкоємець, у даному випадку позивач,
також не набуває права власності у
порядку спадкування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Враховуючи наведене та встановлені
обставини, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог шляхом визнання за
позивачем права власності на 1/4
частину будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1 з надвірними
будівлями та спорудами.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України
суд, відмовляючи в задоволенні
цивільного позову, також відмовляє
позивачу у стягненні з відповідача на
його користь понесених ним і
документально підтверджених судових
витрат.

На підставі викладеного та керуючись
стст. 15, 16, 182, 328, 331, 392, 1216, 1217, 1218, 1223, 1261, 1296
Цивільного кодексу України, стст. 88, 208,
209, 212 - 218 Цивільного процесуального
кодексу Украйни, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.