Справа № 466/2-2520/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/116/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М.,
Тропак О.В.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 04 червня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики, -

в с т а
н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_4 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_2 про стягнення за
договором позики від 24.12.2010 року 11 000,00
Євро основного боргу, що за курсом НБУ
становить 125 400 грн., з врахуванням
індексу інфляції за період з 01.02.2011 року
по 31.07.2011 року в розмірі 6019,20 грн., трьох
відсотків річних за період з 01.02.2011 року
по 31.07.2011 року у розмірі 1881 грн., а всього
133 300,20 грн. та судових витрат. В
обґрунтування позову посилається на
те, що 24.12.2010 року позичив ОСОБА_2 кошти в
сумі 11 000 Євро. На підтвердження
укладення договору позики
відповідачем була написана розписка, в
якій останній зобов'язався повернути
позику до 01.02.2011 року. Однак станом на
час подання позову відповідачем позика
не повернута, незважаючи на
неодноразові вимоги.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 за
договором позики від 24.12.2010 р. 11 000
(одинадцять тисяч) євро, що відповідно
до офіційного курсу НБУ становить 114 370
грн. 23 коп. боргу, 3 % річних в сумі 165 (сто
шістдесят п'ять) євро, що відповідно до
офіційного курсу НБУ становить 1715 грн.
55 коп.

У стягненні 6019, 20 грн. індексу інфляції -
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1160
грн. 86 коп. судового збору та 120 грн.
витрат з ІТЗ.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який вважає рішення
незаконним, немотивованим та
необґрунтованим. Зазначає, що судом
неповно з'ясовані та неправильно
встановлені обставини, що мають
істотне значення для справи, а саме те,
що сторони між собою не знайомі,
жодного договору між сторонами не
укладалось та не підписувалось,
будь-які кошти не передавались.
Стверджує, що з матеріалів справи
вбачається, що жодним документом не
підтверджено факт укладення сторонами
договору позики. Суд визнав факт
написання відповідачем розписки, однак
жодними належними та допустимими
письмовими доказами це не підтвердив.
Між сторонами не виникло будь-яких
зобов'язань, оскільки відсутні
належним чином оформлений договір
позики та докази реальної передачі
грошей. Просить оскаржуване рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволені позовних вимог відмовити,
судові витрати покласти на позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
його представника ОСОБА_5, перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України
визначено, що якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції послався на ст. 1046 ЦК України,
відповідно до якої за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної суми або визначеної
кількості речей.

Судом першої інстанції встановлено, що
24.12.2010 року сторони уклали договір
позики, за яким ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_4
11 000 Євро. Даний договір оформлений
письмово розпискою відповідача ОСОБА_2,
оригінал якої надано суду позивачем.
Сторонами визначено дату повернення
позики - 01.02.2012 року. Ця розписка
підтверджує факт передачі відповідачу
вказаних у ній коштів позивачем.

Також судом встановлено, що по
закінченні визначеного у розписці
строку жодних коштів в погашення
позики відповідач не повернув,
незважаючи на неодноразові вимоги
позивача.

Суд першої інстанції підставно не
прийняв до уваги письмові заперечення
відповідача та його представника в
судовому засіданні про те, що жодних
коштів у позивача відповідач не
позичав, розписки не писав. Дані
заперечення не підтверджені доказами,
є голослівними. Відповідач договору
позики не оспорював. В ході розгляду
справи судом за клопотанням
відповідача та його представника
призначалася судова почеркознавча
експертиза щодо дійсності написання
відповідачем розписки від 24.12.2010 року.
Однак двічі ухвала суду поверталася
без виконання у зв'язку з непроведенням
відповідачем оплати цієї експертизи.
Така поведінка відповідача свідчить
про його ухилення від проведення
почеркознавчої експертизи на предмет
визначення дійсності написання ним
розписки та дала підстави районному
суду визнати факт написання
відповідачем розписки від 24.12.2010 року,
як про це зазначається у ч. 1 ст. 146 ЦПК
України.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. Боржник, який прострочив
виконання зобов'язання, відповідає
перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за неможливість
виконання, що випадково настала після
прострочення.

У відповідності до ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Отже, судом першої інстанції вірно
встановлено, що за договором позики від
24.12.2010 року відповідач зобов'язався
повернути позивачу кошти в сумі 11 000
Євро, однак свого зобов'язання не
виконав, позики не повернув, тому з
нього підлягає стягненню в примусовому
порядку заборгованість за договором
позики в сумі 11 000 Євро, що відповідно до
офіційного курсу НБУ України на день
ухвалення рішення (100 Євро 1039,7294 грн.)
становить 114 370 грн. 23 коп.

Відповідно до пред'явлених позовних
вимог з відповідача також підлягає
стягненню 3% річних за час прострочення
грошового зобов'язання за період з
01.02.2011 року по 31.07.2011 року, що становить
165 Євро і за офіційним курсом НБУ
складає 1715 грн. 55 коп.

Вимоги позивача, як зазначено районним
судом, про стягнення заборгованості з
врахуванням індексу інфляції не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно ст. 2 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» індексації підлягають
грошові доходи громадян, одержані ними
в гривнях на території України і які не
мають разового характеру. Офіційний
індекс інфляції, що розраховується
Державним комітетом статистики
України, визначає рівень знецінення
національної грошової одиниці України,
тобто зменшення купівельної
спроможності гривні, а не іноземної
валюти. Визначення в договорі
зобов'язання в іноземній валюті не
суперечить чинному законодавству,
однак унеможливлює урахування
обчисленого Державним комітетом
статистики України індексу інфляції
для обґрунтування вимог, пов'язаних із
знеціненням боргу, визначеного в
іноземній валюті.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню щодо
стягнення суми основного боргу та 3%
річних.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті й
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Частинами 2, 3 ст. 545 цього Кодексу
визначено, що якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документа
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку.

Оригінал розписки знаходився у
позивача і долучений ним до матеріалів
справи (а.с. 135), що свідчить про те, що
борг відповідачем не повернуто.

Згідно із ст. 1051 ЦК України позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Відповідач у встановленому законом
порядку договір позики не оспорював,
від проведення почеркознавчої
експертизи фактично відмовився, що
також беззаперечно свідчить про
підставність позову.

Решта доводів апеляційної скарги
базуються на припущеннях і не
спростовують правильність висновків
суду.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314
ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 04 червня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Тропак О.В.