Номер провадження: 22-ц/785/5081/14
Головуючий у першій інстанції Огренич
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого
судді - Сидоренко І.П., суддів -
Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В., при секретарі -
Булгак Х.О., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі судових
засідань апеляційного суду Одеської
області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 24 березня 2014року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
грошової суми, -

встановила:

09 вересня 2013року ОСОБА_3 звернулася з
позовом, який остаточно уточнивши,
просила суд поділити між нею та ОСОБА_2
спільне майно подружжя у вигляді
грошових коштів в сумі 450000 доларів США
та 68000 євро шляхом стягнення з ОСОБА_2 на
її користь 2561660грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 вказала,
що з 28 квітня 1993р. по 26 жовтня 2012р. вона
знаходилася у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_2 В період шлюбу ОСОБА_2 надав в
борг ОСОБА_4 гроші в сумі 450000 доларів
США і 68000євро, які є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. Вказані
гроші ОСОБА_4 повернув ОСОБА_2 після
розірвання шлюбу, а саме 30 грудня 2013р. і
14 січня 2014р., що підтверджується
відповідними розписками. Позивач
ОСОБА_3 вказала, що відповідач ОСОБА_2
відмовляється повернути їй половину
грошей у добровільному порядку, тому
вона звернулася до суду і просить
задовольнити її позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав
та його представник ОСОБА_5 вказала, що
гроші, які просить поділити позивач
ОСОБА_3, є особистою приватною
власністю ОСОБА_2, що в провадженні суду
знаходиться інша справа про розподіл
спільного майна подружжя ОСОБА_2 і
вимоги про поділ грошових коштів у
зазначеній справі ОСОБА_3 не заявляла.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 24 березня 2014року позов ОСОБА_3
задоволено в повному обсязі (а.с.169-171).

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
2561660грн. і судові витрати в сумі 2400грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволені позовних вимог ОСОБА_3 у
повному обсязі (а.с.174-177).

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
надала відповідні докази, що гроші
позичені її чоловіком у період шлюбу є
спільною сумісною власністю подружжя.

Такі висновки суду відповідають
матеріалам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції було
встановлено та знайшло своє
підтвердження в суді апеляційної
інстанції наступне.

Позивач ОСОБА_3 і відповідач ОСОБА_2
знаходились в зареєстрованому шлюбі в
період з 28 квітня 1993р. по 26 жовтня 2012р.
(а.с.6,7).

В період шлюбу відповідач ОСОБА_2 надав
в борг ОСОБА_4 гроші в сумі 68000евро і
450000доларів США, що підтверджується
відповідними розписками від 20липня
2011р. і від 15 травня 2012р. (а.с.46,47).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідач ОСОБА_4 добровільно не
повертав вищевказані гроші ОСОБА_2,
який був змушений звертатися до суду з
відповідним позовом (а.с.36-79). В
подальшому ухвалою Київського
районного суду м. Одеси від 25 червня
2013року провадження по даній справі
було закрито у зв'язку з затвердженням
між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 мирової угоди, якою
ОСОБА_4, у погашення боргу передав
ОСОБА_2 майно (а.с.79).

Вказана ухвала Київського районного
суду м. Одеси суду від 25 червня 2013року
була скасована ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 18 жовтня
2013року за апеляційною скаргою ОСОБА_3
(129-131).

Згідно мирової угоди за ОСОБА_2 було
визнано право власності на нерухоме
майно у вигляді нежитлової
будівлі-магазину автозапчастин з
пунктом заміни автомастил, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1 та
нежилої будівлі-магазину по реалізації
автомобільних аксесуарів та мастил,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з
подальшим переоформленням в
Реєстраційній службі Головного
управління юстиції в Одеській області.

Скасувавши ухвалу про
затвердження мирової угоди, суд
апеляційної інстанції дійшов до
висновку, що вона була затверджена у
порушені вимог ч.5 ст.175 ЦПК України.

Так, суд першої інстанції
задовольнивши заяву сторін про
затвердження мирової угоди, фактично
визнав за позивачем право власності на
нерухоме майно у вигляді двох
нежитлових будівель-магазину. При
цьому судом не був розглянутий по суті
спір про стягнення боргу, судом не
враховано, що позивач не заявляв вимоги
про визнання за ним права власності на
нерухоме майно, судом не було з'ясовано
чому сторони не вирішили питання,
пов'язані з передачею нерухомого майна
з урахуванням боргу в нотаріальній
конторі.

На час затвердження судом
вказаної мирової угоди існував арешт
на нерухоме майно, що було передане у
власність позивачу.

Суд апеляційної інстанції встановив,
що судом першої інстанції при
затверджені вказаної мирової угоди не
були враховані заперечення апелянта
ОСОБА_3, яка намагалася вступити до
участі у справі та стверджувала, що
вона з 28 квітня 1993року до 26 жовтня 2012р.
знаходилася у зареєстрованому шлюбі з
позивачем ОСОБА_2 та бажала надати
докази, що позивачем ОСОБА_2 були
передані в борг відповідачу ОСОБА_4
кошти в період шлюбу і вони є спільною
власністю подружжя та на підставі ст.67
СК України вона вважає, що їй належить
право вимоги повернення 12 частини
грошових коштів за договорами позики в
період шлюбу.

При новому розгляді справи
ухвалою суду від 27 лютого 2014року
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики
були залишені без розгляду (а.с.162).

Відповідно до розписок від 30
грудня 2013року і від 14 січня 2014року
ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 борг в сумі
450000доларів США і в сумі 68000евро та
ніяких претензій по поверненню боргу
до нього не має (а.с.150, 151).

Згідно ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Частинами 1 і 2 ст. 61 СК України
передбачено, що об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя.

Судом першої та апеляційної інстанції
встановлено, що договори позики з
ОСОБА_4 були укладені ОСОБА_2 під час
перебування у зареєстрованому шлюбі з
позивачкою ОСОБА_3 Предметом даних
договорів є грошові кошти.

Із аналізу вищевказаної норми
презюмується те, що майно, набуте
сторонами в період шлюбу є їхньою
спільною сумісною власністю, а тому
твердження в апеляційній скарзі
відносно того, що судом першої
інстанції не з'ясовано походження
указаних коштів судова колегія
відхиляє, як безпідставне і
бездоказове.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, ч. 1 ст. 70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.23-24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21грудня 2007
року № 11 «Про застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного господарства,
з'ясувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,гаражно-будівельно
му кооперативі; грошові суми та майно,
належні подружжю за іншими
зобов'язальними правовідносинами,
тощо. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім`ї.

Суду першої інстанції не були надані
докази щодо наявності обставин, які б
дозволяли відступити від принципу
рівності частки сторін у спільній
сумісній власності, а тому суд першої
інстанції вірно призвів поділ спірних
грошей між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, виходячи з
рівності їх часток у спільному майні.

Судом першої інстанції обґрунтовано не
прийняті до уваги твердження
представника відповідача стосовно
того, що вказані грошові кошти є
особистою приватною власністю ОСОБА_2,
оскільки відповідач та його
представники не надали суду жодних
доказів належності спірних грошових
коштів особисто ОСОБА_2

Судом апеляційної інстанції також не
приймаються до уваги надані лише в суді
апеляційної інстанції розписки від
імені ОСОБА_2, за якими він нібито
отримав від свого батька ОСОБА_7 для
передачі в борг ОСОБА_4 гроші 19 травня
2011року в сумі 68000евро і 14 травня 2012року
в сумі 450000доларів США, оскільки вважає,
що у ОСОБА_2 було достатньо часу в
період розгляду справи надати
відповідні докази суду першої
інстанції на підтвердження того, що
надані ним в борг ОСОБА_4 гроші є його
особистою власністю. Надання
представником відповідача ОСОБА_2
вищевказаних розписок лише в судовому
засіданні апеляційної інстанції, а
також обставини цивільної справи за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення
боргу, на думку судової колегії,
свідчать лише про бажання відповідача
ОСОБА_2 позбавити ОСОБА_3 можливості
поділу грошей, які він надав в борг в
період шлюбу з ОСОБА_3, а отримав їх від
ОСОБА_4 вже після розірвання шлюбу.

За встановлених обставин, які
підтверджуються матеріалами справи,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
задоволення заявлених вимог ОСОБА_3
Такі висновки суду відповідають
встановленим обставинам справи, до
яких суд дійшов з додержанням норм
матеріального та процесуального
права. Рішення суду є законним і
обґрунтованим.

Наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_2
доводи висновків суду не спростовують.

Відповідно ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень. Суд, згідно
ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих судом сторонами
доказів.

Відповідно до ст.ст. 57- 60 ЦПК України
кожна сторона, за допомогою належних та
допустимих доказів, зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду
доказів на підтвердження своїх
заперечень проти позову та які б
спростовували вищевказані обставини.

Суд першої інстанції, врахувавши
зазначені вимоги закону, належним
чином перевірив доводи і заперечення
сторін та надані ними докази щодо
обсягу спільного майна подружжя,
наявного на час розгляду справи та
відповідні докази щодо нього,
проаналізував належні докази, дійшов
висновку, що вказані кошти є спільним
майном подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, зміст оскаржуваного судового
рішення, не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
норм матеріального права і порушення
норм процесуального права, які
передбачені ЦПК України як підстави
для скасування рішення суду.

Судова колегія вважає, що судом першої
інстанції при розгляді вказаної справи
не були допущені порушення вимог
процесуального права.

Так, необґрунтованим є твердження
представника апелянта відносно того,
що вказана справа повинна була
розглядатися в рамках справи, яка
розглядається в іншому проваджені суду
щодо поділу спільного сумісного майна
подружжя, оскільки предметом спору в
іншій справі не є грошові кошти, про
поділ яких заявила вимоги ОСОБА_3, а
діюче цивільне, сімейне та цивільне
процесуальне законодавство України не
обмежує кількість звернень позивача до
суду з позовами до одного й того
позивача, з однакових підстав, але щодо
різних предметів. Клопотання ж про
об'єднання зазначених проваджень про
поділ спільного майна подружжя в одне
провадження учасниками процесу не
заявлялось.

Безпідставним є твердження
представника апелянта про порушення
судом першої інстанції вимог ст.31 ЦПК
України при уточненні позивачем ОСОБА_3
позовних вимог, оскільки з аналізу
поданих позовних вимог вбачається, що
підстави позову не змінювалися, а
доповнялися у зв'язку з діями
відповідача ОСОБА_2, пов'язаними з його
позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу,
які викладені вище в даній ухвалі
апеляційного суду.

Слід зазначити, що з урахуванням того,
що передані відповідачем ОСОБА_2 в борг
ОСОБА_4 кошти є спільною сумісною
власністю сторін та незважаючи на те,
що позивачка ОСОБА_3 не є стороною
договірних відносин позики, вона була
вправі ініціювати питання повернення
частини цієї позики на свою користь від
позичальника. Але у зв'язку з тим, що в
подальшому позичальник ОСОБА_4
повернув борг ОСОБА_2, який не бажає
добровільно повернути частку
позивачки, вона відповідно до вимог
закону обґрунтовано заявила до нього
позов про стягнення частки цих коштів.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а доводи апеляційної скарги суттєвими
не являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст.307,308, 314,315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 24 березня 2014року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий
І.П.Сидоренко

Судді:
Є.С. Сєвєрова

Т.В. Цюра