Номер провадження: 22-ц/785/4392/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.

при секретарі:
Колмакові В.І. ,

за участю: позивача ОСОБА_3 та
представника відповідачки ОСОБА_4, -

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
27 лютого 2014 року за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,
завданої внаслідок ДТП,

в с т а
н о в и л а:

19 квітня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що 22 квітня
2010 року о 18.30 відповідачка ОСОБА_4,
керуючи власним автомобілем HONDA JAZZ,
реєстраційний номер НОМЕР_1, рухаючись
по Фонтанській дорозі з боку 7-ої
станції Великого Фонтану в м. Одесі в
напрямку 9-ої станції Великого Фонтану,
на нерегульовану, Т-подібному
перехресті з вул. Каманіна, повертаючи
ліворуч, не надала перевагу у русі
автомобілю TOYOTA VISTA, реєстраційний номер
НОМЕР_2, під його керуванням, який
рухався по Фонтанській дорозі у
прямому зустрічному напрямку, чим
порушила п.п. 10.1, 16.13 Правил дорожнього
руху й скоїла з ним зіткнення.
Постановою Київського районного суду
м. Одеси від 12.08.2010 року відповідачку
ОСОБА_4 визнано винною у скоєнні
зазначеного ДТП та притягнуто до
адміністративної відповідальності за
ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП належний
йому автомобіль отримав механічні
пошкодження. Згідно висновку № 0908
Експертного автотоварознавчого
дослідження по визначенню майнової
шкоди, завданої володільцю автомобіля
TOYOTA VISTA, реєстраційний номер НОМЕР_2, від
08 листопада 2010 року розмір майнової
шкоди дорівнює його ринкової вартості
і становить 43099 грн., оскільки
відновлювати його економічно
недоцільно. Витрати на
автотоварознавче дослідження
становлять 790 грн. Внаслідок ДТП він на
отримав тілесні ушкодження, які згідно
акту Одеського НДІСЄ №1321 від 27 травня
2010 року відносяться до легких тілесних
ушкоджень. Згідно з страховим полісом
№ ВС/8398126 від 08 грудня 2009 року
цивільно-правова відповідальність
власника автомобіля марки HONDA JAZZ,
реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок
заподіяння шкоди третім особам під час
дорожньо-транспортної пригоди за
участю забезпеченого автомобіля була
застрахована у Приватному
акціонерному товариству "АСК "ІНГО
Україна" й 04 березня 2011 року йому було
виплачено страхове відшкодування в
сумі 24990 грн. у межах страхової суми
зазначеної у полісі. Тому розмір не
відшкодованої йому шкоди становить 18109
грн. (43099 грн. - 24990 грн.). Витрати на
проведення експертизи наявності
тілесних ушкоджень складають 153 грн. та
229,44 грн., на евакуацію та зберіганні
автомобіля на штрафмайданчику УДАІ
УМВС України в Одеській області - 1338
грн. (18 грн. + 60 грн. + 60 грн. + 600 грн. + 600
грн.), зберіганні автомобіля на платній
стоянці СТО "АВАНТ" в м. Одесі, вул.
Маршала Жукова, 14А з 29 квітня 2010 року до
моменту виплати страхового
відшкодування - 04 березня 2011 року, - 1776
грн. (299 днів х 6 грн.), на правову
допомоги при складанні позовної заяви
в ТОВ "Юридична фірма "Правовой аспект" -
550 грн. Крім того, йому завдана моральна
шкода, яка полягає у отриманні
тілесних ушкоджень внаслідок ДТП,
турботи, пов'язаної з розв'язанням
наслідків події, перенесення душевного
хвилювання, що сталися внаслідок
порушення його прав, яку він оцінює у 5000
грн.,

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 23, 1166, 1167, 1188, 1194 ЦК України, позивач
ОСОБА_3 просив суд стягнути з
відповідачки ОСОБА_4 його на користь
різницю між виплаченим страховим
відшкодування та визначеною
експертним дослідження майновою
шкодою за пошкодження автомобіля в
розмірі 18109 грн., моральну шкоду в
розмірі 5000 грн., витрати на проведення
автотоварознавчого дослідження - 790
грн., за проведення експертизи
наявності тілесних ушкоджень - 153 грн. і
229,44 грн., за зберігання на
штрафмайданчику і евакуацію
автомобіля - 1138 грн., за зберігання
автомобіля на платній стоянці - 1776 грн.,
за консультацію та написання позовної
заяви - 550 грн., на сплату судового збору
- 229, 45 грн. (а.с. 2-5).

Представник відповідача ОСОБА_4,
ОСОБА_5, проти задоволення позову
заперечував і своїх поясненнях
зазначав, що висновок експертного
автотоварознавчого дослідження №0908
від 08 листопада 2010 року є недостовірним
та таким, що містить ознаки фальшивості
і повинен бути виключений з числа
доказів, тому розмір майнової шкоди не
встановлений, не доведені також і іншій
витрати, зазначені у позовній заяві, не
підтверджений й факт завдання позивачу
моральної шкоди (а.с. 65-69).

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позову відмовлено (а.с.
123-125).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі,
мотивуючи тим, що суд першої інстанції
порушив норми процесуального і
матеріального права (а.с. 130-133).

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги позивача ОСОБА_3,
пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3
та представника відповідачки ОСОБА_4, -
ОСОБА_5, перевіривши матеріали даної
справи, дослідивши документи, надані
позивачем суду апеляційної інстанції,
у тому числі фотознімки ДТП, законність
і обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга позивача підлягає
задоволенню частково за таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме, шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Судом першої інстанції встановлено, що
22 квітня 2010 року о 18.30 відповідачка
ОСОБА_4, керуючи власним автомобілем HONDA
JAZZ, реєстраційний номер НОМЕР_1,
рухаючись по вул. Фонтанська дорога з
боку 7-ої станції Великого Фонтану в м.
Одесі в напрямку 9-ої станції Великого
Фонтану, на нерегульовану, Т-подібному
перехресті з вул. Каманіна, повертаючи
ліворуч, не надала перевагу у русі
автомобілю TOYOTA VISTA, реєстраційний номер
НОМЕР_2, під керуванням позивача ОСОБА_3,
який рухався по вул. Фонтанська дорога
у прямому зустрічному напрямку, чим
порушила п.п. 10.1, 16.13 Правил дорожнього
руху й скоїла зіткнення, після чого
автомобіль позивача відкинуло
вбік-вправо і він зіткнувся з іншим
автомобілем LEXUS RX 350, реєстраційний
номер НОМЕР_3, під керуванням водія
ОСОБА_6, яка стояла на перехресті по вул.
Каманіна, що встановлено постановою
Київського районного суду м. Одеси від
12.08.2010 року, яким відповідачку ОСОБА_4
визнано винною у скоєнні зазначеного
ДТП та притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 9,
10).

Внаслідок ДТП автомобілі сторін у
справі отримали механічні
пошкодження, а позивач ОСОБА_3 та
пасажир автомобіля HONDA JAZZ - ОСОБА_7, -
тілесні ушкодження.

Відмовляючи у відшкодуванні майнової
шкоди, суд першої інстанції не прийняв
до уваги наданий позивачем ОСОБА_3
висновок №0908 експертного
автотоварознавчого дослідження від 08
листопада 2010 року, проведеного судовим
експертом Корепіним Є.Е. (а.с. 11-39),
мотивуючи тим, що рішенням
апеляційного суду Одеської області від
21 лютого 2013 року по цивільній справі №
22-ц/785/111/13 за позовом ПрАТ АСК "Інго
Україна" до ОСОБА_4 про стягнення
страхового відшкодування в порядку
регресу, вказаний доказ був відхилений
з посиланням на те, що при визначенні
ринкової вартості предметом
дослідження був автомобіль TOYOTA VISTA, 1994
року випуску, а у ДТП приймав участь
автомобіль TOYOTA VISTA, 1978 року випуску (а.с.
73-75).

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо за
таких підстав.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

У п. 7 постанови № 14 Пленуму "Про судове
рішення у цивільній справі" від 18
грудня 2009 року Верховний Суд України
роз'яснив, що, оскільки обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ лише в тому разі,
коли в них беруть участь ті самі особи
або особа, щодо якої встановлено ці
обставини, чи їх правонаступники
(частина третя статті 61 ЦПК), то в інших
випадках - ці обставини встановлюються
на загальних підставах.

За змістом частини третьої статті 14,
частини третьої статті 61, частини
другої статті 223 ЦПК особи, які не брали
участі в цивільній, господарській або
адміністративній справі, в якій судом
ухвалено відповідне судове рішення,
мають право при розгляді іншої
цивільної справи за їх участю
оспорювати обставини, встановлені цими
судовими рішеннями. У даному випадку
суд ухвалює рішення на основі
досліджених у судовому засіданні
доказів.

В порушення вказаних положень
процесуального закону та роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України суд
першої інстанції не перевірив належним
чином пояснення позивача ОСОБА_3 та не
дав належної оцінки наданим ним
доказам з приводу експертного
дослідження.

Так, на підтвердження розміру майнової
шкоди, завданої внаслідок ДТП, позивач
ОСОБА_3 надав суду висновок № 0908
Експертного автотоварознавчого
дослідження по визначенню майнової
шкоди, завданої володільцю автомобіля
TOYOTA VISTA, реєстраційний номер НОМЕР_2, від
08 листопада 2010 року, проведеного
судовим експертом Корепіним Є.Е. з
правом проведення автотоварознавчих
експертиз (а.с. 35), яким встановлено, що,
оскільки відновлювати автомобіль
економічно недоцільно розмір майнової
шкоди дорівнює його ринкової вартості
в сумі 43099 грн. (а.с. 11-39).

З копії свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_5 від 31
жовтня 2011 року вбачається, що ОСОБА_3 є
власником автомобіля TOYOTA VISTA, 1978 року
випуску, об'єм двигуна 2000 куб. см, кузов
№ НОМЕР_4, синього кольору,
реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 8).

З експертного дослідження вбачається,
що предметом експертного дослідження
був цій же автомобіль (а.с. 13).

З листа Управління ДАІ ГУ МВС України в
Одеській області №7/0-7274 від 24 листа 2012
року вбачається, що вказаний
автомобіль було переобладнано шляхом
заміни кузову НОМЕР_6 на кузов № НОМЕР_4,
та за заявою власника транспортного
засобу 15 грудня 2000 року в МРЕВ №1 УДАІ
ГУМВС України в Одеській області було
проведено відповідно реєстраційну
операцію, під час якої, у зв'язку з
неможливістю встановити рік випуску
кузову по 11-значному маркуванню, у
свідоцтві про реєстрацію було
зазначено рік виписку автомобіля до
переобладнання, тобто 1978 рік, що
відповідає вимогам п. 38 Правил
державної реєстрації та обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 07 вересня 1998 року
№1388, які діяли на час проведення
вказаної реєстраційної операції (а.с.
101).

20 вересня 2010 року при огляді
представленого автомобіля судовим
експертом Карепіним Є.Е., при якому був
присутній власник автомобіля ОСОБА_3 та
представник відповідачки ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 (а.с. 13), був розшифрований
ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_4
та встановлено рік його випуску 1994
року, представник відповідачки ніяких
заперечень при огляді автомобіля не
заявляв (а.с. 13).

Враховуючи вказані обставини та
оцінуючи докази, надані сторонами у
справі з урахуванням їх
переконливості, належності і
допустимості кожний доказ окремо та у
їх сукупності, колегія суддів дійшла до
висновку про те, що вказане експертне
дослідження проведено у відповідності
з положеннями Методики товарознавчої
експертизи та оцінки колісних
транспортних засобів, затвердженої
наказом міністерства юстиції України
та Фонду державного майна України №14524
листопада 2003 року (зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України за №
1074/8395 від 24 листопада 2003 року), є
належним і допустимим доказом розміру
майнової шкоди, завданої володільцю
автомобіля, й приймається до уваги.

Згідно із чч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості, полагодити
пошкоджену річ тощо) або відшкодувати
завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Таким чином, коли відшкодування шкоди в
натурі неможливе, потерпілому відшко
довуються в повному обсязі збитки
відповідно до реальної вартості на час
розгляду справи втраченого майна,
робіт, які необхідно провести, щоб
виправити пошкоджену річ, усунути інші
негативні наслідки неправомірних дій
заподіювача шкоди.

Згідно з страховим полісом № ВС/8398126
від 08 грудня 2009 року цивільно-правова
відповідальність власника автомобіля
HONDA JAZZ, реєстраційний номер НОМЕР_1,
внаслідок заподіяння шкоди третім
особам під час дорожньо-транспортної
пригоди за участю забезпеченого
автомобіля була застрахована у
Приватному акціонерному товариству
"АСК "ІНГО Україна" й 04 березня 2011 року
позивачу було виплачено страхове
відшкодування в сумі 24990 грн. у межах
страхової суми зазначеної у полісі (а.с.
40, 41).

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що
особа, яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Таким чином, позивачем ОСОБА_3 доведено
в судовому засіданні, що розмір не
відшкодованої йому шкоди становить 18109
грн. (43099 грн. - 24990 грн.), відповідачкою
ОСОБА_4 не спростований належними
доказами розмір майнової шкоди.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження суду апеляційної
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про те, що ДТП 22 квітня 2010 року
сталася з вини водія автомобіля марки
HONDA JAZZ ОСОБА_4, і у наслідок цій події
позивачу завдана майнова шкода, тому
відповідачка ОСОБА_4 зобов'язана
відшкодувати позивачу різницю між
фактичним розміром шкоди і страховою
виплатою в розмірі 18109,00 грн.

Як вбачається з висновку № 0908
Експертного автотоварознавчого
дослідження по визначенню майнової
шкоди, завданої володільцю автомобіля
TOYOTA VISTA, реєстраційний номер НОМЕР_2, від
08 листопада 2010 року, відновлювати
автомобіль економічно недоцільно, тому
розмір майнової шкоди дорівнює його
ринкової вартості і становить 43099 грн.
(а.с. 173зв.).

У абзаці 2 п. 14 постанови № 4 Пленуму "Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки" від 01 березня 2013
року Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ роз'яснив, що, ухвалюючи рішення
про стягнення на користь потерпілого
відшкодування вартості майна, що не
може використовуватись за
призначенням, але має певну цінність,
суд з урахуванням принципу
диспозитивності, тобто за заявою
заподіювача шкоди, одночасно повинен
вирішити питання про передачу цього
майна після відшкодування збитків
особі, відповідальній за шкоду.

При розгляді справи ні в суді першої
інстанції, ні в суді апеляційної
інстанції відповідачка ОСОБА_4 не
зверталась з заявою передачу їй
пошкодженого автомобіля TOYOTA VISTA, який
має певну цінність після відшкодування
збитків, тому вказане питання не може
бути вирішено у даному випадку.

Відмовляючи у відшкодуванні моральної
шкоди, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не доведено факт
завдання позивачу моральної шкоди,
однак з таким висновком суду
погодитися неможливо.

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України
передбачено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
відшкодовується особою яка її завдала,
за наявності її вини.

Так, з матеріалів справи з
достовірністю підтверджується, що під
час ДТП був пошкоджений автомобіль,
належний позивачу, а також він на
отримав тілесні ушкодження, які згідно
акту судово-медичного дослідження
(обстеження) № 1321 від 29 квітня 2010 року
відносяться до легких тілесних
ушкоджень (а.с. 76-79).

Тому колегія суддів вважає, що
відповідачка ОСОБА_4 завдала позивачу й
моральну шкоду, яка полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких він зазнав у
зв'язку з ушкодженням здоров'я та у
душевних стражданнях, яких він зазнав у
зв'язку із пошкодженням його майна.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

У п. 9 постанови "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31 березня 1995
року (з наступними змінами) Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає
залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав
позивач, характеру немайнових втрат
(їх тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою
чи за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості. Визначаючи розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд повинен наводити в рішенні
відповідні мотиви.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 23 ЦК
України, а також роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" від 31
березня 1995 року (з наступними змінами),
викладених у п. п. 3, 9 постанови, колегія
суддів вважає, що розмір моральної
шкоди, заподіяної позивачу, становить
2 000 грн., який визначений з врахуванням
вимог розумності, виваженості,
справедливості, є співмірним з
заподіяною шкодою і достатнім для
відновлення морального становища
позивача.

Не погоджується колегія суддів і з
висновком суду першої інстанції, що
позивачем не доведено, що він поніс
витрати, пов'язані з ДТП.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3
внаслідок ДТП поніс документально
підтверджені витрати на
автотоварознавче дослідження в сумі 790
грн. (а.с. 42,43), на евакуацію та
зберіганні автомобіля на
штрафмайданчику УДАІ УМВС України в
Одеській області - 238 грн. (а.с. 47,48), які
також підлягають стягненню з
відповідачки ОСОБА_4 на користь
позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Позивач ОСОБА_3 поніс і документально
підтвердив витрати по сплаті судового
збору при подачі позовної заяви в сумі
280 грн. (а.с. 1), при подачі апеляційної
скарги в сумі 243,60 грн. (а.с. 129, 165).

При подачі позовної заяви позивач
ОСОБА_3 повинен був у відповідності до
підп. 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про
судовий збір" сплатити судовий збір за
ставкою встановленою на той час в сумі
344,10 грн. (за майнові вимоги - 229,40 грн. +
114,70 грн. - немайнові вимоги), але сплатив
280 грн. Тому з відповідачки у дохід
держави слід стягнути 64,10 грн. (344,10 грн. -
280 грн.).

Таким чином, з відповідачки ОСОБА_4 на
користь позивача підлягають стягненню
вказані витрати в загальному розмірі
523,60 грн. (280 грн. + 243,60 грн.), та в дохід
держави - 64, 10 грн.

У частині 1 ст. 56 ЦПК України зазначено,
що правову допомогу може надавати
особа, яка є фахівцем у галузі права і
за законом має право на надання
правової допомоги, ч. 2 цієї ж статті
встановлено, що особа, зазначена в
частині першій цієї статті, має право:
знайомитися з матеріалами справи,
робити з них витяги, знімати копії
долучених до справи документів, бути
присутнім у судовому засіданні. Особа,
яка має право на надання правової
допомоги, допускається ухвалою суду за
заявою особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних і
адміністративних справах" від 20 грудня
2011 року № 4191-ІУ, який набрав чинності з
01 січня 2012 року, розмір компенсаційних
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановлених законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи, що визначається у
відповідному судовому рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що за
договором №18/0413 про надання юридичних
послуг від 18 квітня 2013 року, укладеному
між ТОВ "Юридична компанія "Правовой
аспект" та позивачем ОСОБА_3, останньому
надані юридичні послуги - написання
позовної заяви та правова консультація
(а.с. 48-49,50).

Актом надання послуг від 30 квітня 2013
року, встановлено, що вартість вказаних
послуг становить 550 грн. (а.с. 51), які
згідно із квитанцію ПАТ "Фінбанк" від 18
квітня 2013 року позивач сплатив на
розрахунковий рахунок виконавця (а.с.
52).

Враховуючи складність позовної заяви
та витрачений час, колегія суддів
вважає, що вартість витрат на правову
допомогу в сумі 550 грн. відповідає
вимогам розумності, справедливості й
не перевищує суму граничного розміру
компенсації витрат, встановленого
законом України від 20 грудня 2011 року №
4191-ІУ, тому відповідачка ОСОБА_4
зобов'язана відшкодувати позивачу
вказані витрати.

Посилання позивача ОСОБА_3 в
апеляційній скарзі на те, що рішення
суду першої інстанції є незаконним,
оскільки суд безпідставно не врахував,
що він витратив на проведення
експертизи Одеським НДІСЄ наявності
тілесних ушкоджень в сумі 383, 44 грн. (153,00
грн. + 229,44 грн.), за зберігання
автомобіля на штрафмайданчику в сумі
1100 грн. (1338,00 грн. - 238 грн.), за зберігання
автомобіля на платній стоянці СТО
"АВАНТ" в сумі 1776 грн., не відповідають
дійсним обставинам справи та
спростовуються наявними у справі
доказами.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивач ОСОБА_3 повинен був довести в
судовому засіданні обставини, на які
він посилався як на підставу своїх
вимог про відшкодування вказаних
витрат.

Обґрунтовуючи витрати за зберігання
автомобіля позивач ОСОБА_3 надав суду
першої інстанції наступні письмові
документи: квитанцію АБ Укргазбанк м.
Одеси № 6187 від 28 квітня 2010 року про
перерахування на рахунок СПД ОСОБА_10 за
транспортні послуги 600 грн. (а.с. 45),
копію товарного чека № 174 від 04 березня
2011 року СПД ОСОБА_11 про те, що вартість
зберігання автомобіля TOYOTA VISTA, НОМЕР_2,
становить 1176 грн. (296 днів х 6,00 грн. (а.с.
104), та копії державного акту про право
власності на земельну ділянку площею
0,1217 га, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, з цільовим призначенням
будівництво та експлуатація
автосалону, виданого ОСОБА_11 (а.с. 102), і
свідоцтво про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 (а.с.
103).

Обґрунтовуючи витрати на проведення
експертизи наявності тілесних
ушкоджень, позивач ОСОБА_3 надав суду
першої інстанції квитанцію Одеського
філіалу АТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" № 7 від 28
квітня 2010 року про перерахування
Одеському НДІСЄ 229, 44 грн. за експертизу
та квитанцію № 9 від 28 квітня 2010 року
про перерахування Одеському НДІСЄ 153,00
грн. за експертизу, а всього на суму 383,
44 грн., однак на підтвердження
проведення експертизи позивач не надав
суду жодного документу.

Враховуючи вказані обставини та
оцінуючи вказані письмові документи
колегія суддів вважає, суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
вказані докази не підтверджують того,
що між позивачем і вказаними особами -
ОСОБА_10 та ОСОБА_11, виникли
правовідносини із транспортування та
зберігання автомобіля на певний час, на
що були витрачено 2286 грн. (1110 грн. + 1176
грн.), а також те, що він поніс витрати
на проведення експертизи наявності
тілесних ушкоджень у Одеському
науково-дослідному інституту судових
експертиз.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, вартість усунення інших
негативних наслідків ДТП має розумно
відповідати межам порушеного права, за
захистом якого спрямоване звер нення
позивача до суду, тому намагання
позивача ОСОБА_3 надати суду
апеляційної інстанції в порушення
вимог ч. 1 ст. 131, та ч. 2 ст. 303 ЦПК України
несвоєчасно без поважних причин
письмові документи є зловживанням
процесуальними правами.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи в частині відмови у
відшкодування вказаних витрат.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі
немає.

Неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права, а
саме, ст. ст. 1192, 1194 ЦК України, і
процесуального права, а саме, ст. ст. 61 ч.
3, 212, 213, 214 ЦПК України, у відповідності
до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою
для зміни рішення суду першої
інстанції й ухвалення нового рішення
про задоволення позову частково.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч.1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково, рішення Київського
районного суду м. Одеси від 27 лютого
2014 року змінити й ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди, завданої
внаслідок ДТП, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстроване місце проживання:
АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_3,
зареєстроване місце проживання:
АДРЕСА_3, завдані внаслідок ДТП,
майнову шкоду в розмірі 18109,00 грн.,
моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн.,
витрати, пов'язані з ДТП, на проведення
експертного дослідження в сумі 790 грн.,
на евакуацію і зберігання автомобіля
на штрафмайданчику в сумі 238,00 грн.,
судові витрати: на правову допомогу в
сумі 550,00 грн. та за сплату судового
збору в сумі 523,60 грн., а всього на
загальну суму 22210,06 грн.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстроване місце проживання:
АДРЕСА_2, на користь держави судовий
збір в сумі 64,10 грн. на банківські
реквізити: Отримувач: ГУ ДКСУ в
Одеській області, Код , Р/р
0007, МФО 828011, Банк отримувача: ГУ
ДКСУ в Одеській області. Призначення
платежу: Судовий збір, Пункт 1.14, КБК
22030001, Прізвище, Ім'я, По батькові
платника.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік