У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Бондаренко Н.В., Максимчук
З.М.

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу
ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення
Кузнецовського міського суду від 07
квітня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права спільної часткової
власності та встановлення розміру
часток у праві спільної часткової
власності, -

в с т а н о в
и л а :

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 25 лютого 2014 року
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4
про визнання права спільної часткової
власності та встановлення розміру
часток у праві спільної часткової
власності.

Рішенням Кузнецовського міського суду
від 07 квітня 2014 року в задоволенні
даного позову відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним,
ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подала на нього
апеляційну скаргу.

Не погоджується з висновком суду про
те, що нею не були заявлені вимоги про
поділ майна, нажитого в шлюбі та
зазначає, що судовий поділ майна не
може відбутись без попереднього
визначення часток кожного з подружжя у
спільному майні.

Вважає, що суду слід насамперед
визначити їх частки у спільній
власності і лише після цього вирішити
питання про поділ майна.

Вказує, що спірна квартира не
підпадає під жодне із визначень,
передбачених ст. 22, 24 КпШС України.

Вважає, що квартира АДРЕСА_1 належить
сторонам на праві спільної сумісної
власності, нажитої за час перебування у
шлюбі.

Просить скасувати оскаржуване
рішення та ухвалити нове по суті
позовних вимог.

В запереченні на апеляційну скаргу
ОСОБА_4 просить її відхилити, а
оскаржуване рішення залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, беручи до
уваги пояснення учасників процесу,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
відсутні підстави для їх задоволення.

На підтвердження такого висновку в
рішенні наведені відповідні мотиви та
доводи, з якими погоджується і
апеляційний суд.

Судом встановлено, що сторони по
справі перебували в зареєстрованому
шлюбі з 1994 року по 14 вересня 2011 року.

Від шлюбу в них народилось двоє дітей:
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

З довідки Житлово-експлуатаційної
дільниці № 2 № 481 від 20 лютого 2014 року
вбачається, що позивач, відповідач та
їхні діти разом проживають в АДРЕСА_1
(а.с. 26).

Згідно договору купівлі продажу від 19
лютого 1997 року під час перебування в
шлюбі з позивачем ОСОБА_4 придбав
квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Згідно з інформаційною довідкою з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно від 18 березня 2014 спірна квартира
є приватною власністю відповідача,
інших співвласників немає (а.с. 21).

Статтею 22 КпШС України (чинним на
момент укладення вищевказаного
договору купівлі-продажу) передбачено,
що майно, нажите подружжям за час шлюбу,
є його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

За приписами ст.ст. 60-63, 68 СК України
будь-яке майно (крім речей
індивідуального користування та речей,
які виключені з цивільного обороту),
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку
(доходу). Дружина та чоловік мають рівні
права на володіння, користування і
розпорядження цим майном, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

За таких обставин суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку, що
спірна квартира є спільною сумісною
власністю позивача і відповідача.

Згідно із роз'ясненнями, наведеними у
п. 19, п.22 і п.25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.07 №11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" та
положеннями ст.ст. 69-71 СК України, ст. 372
ЦК вимога про поділ майна подружжя може
бути предметом розгляду в суді у разі
недосягнення згоди між дружиною і
чоловіком (колишніми дружиною і
чоловіком) про поділ майна, що є їх
спільною сумісною власністю.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав
передбачено, що спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно (частина
четверта статті 355 ЦК України), тобто
діє презумпція спільної часткової
власності. Частки у праві спільної
часткової власності вважаються
рівними, якщо інше не встановлено за
домовленістю співвласників або
законом. Отже, якщо розмір часток у
такій власності не було визначено і
учасники спільної власності при
придбанні майна не виходили з рівності
їх часток, розмір частки кожного з них
визначається з урахуванням вкладу
кожного із співвласників у придбання
(виготовлення, спорудження) майна.
Частка суб'єкта права спільної
сумісної власності визначається,
зокрема, при поділі майна, виділі
частки зі спільного майна, зверненні
стягнення на майно учасника спільної
власності за його боргами, відкритті
після нього спадщини.

Виходячи з наведеного, колегія
суддів апеляційного суду вважає вірним
висновок суду першої інстанції про те,
що вимога позову про визнання за
позивачем права власності на 1/4 частку
спірної квартири - майна, що є спільною
сумісною власністю позивача та
відповідача, задоволенню не підлягає,
оскільки частки у спільній сумісній
власності подружжя є рівними, тому
присудження сторонам лише 1/4 частки
спірної квартири суперечитиме їх
інтересам, та про те, що вказана вимога
є похідною від вимоги про поділ
спільного майна подружжя. В свою чергу,
вимога про поділ спільного майна
сторін, зокрема спірної квартири, в
позові не заявлена.

Відповідно до ст. 173 СК України батьки і
діти, зокрема ті, які спільно
проживають, можуть бути самостійними
власниками майна. При вирішенні спору
між батьками та малолітніми,
неповнолітніми дітьми, які спільно
проживають, щодо належності їм майна
вважається, що воно є власністю
батьків, якщо інше не встановлено
судом.

Згідно з ст. 176 СК України батьки
зобов'язані передати у користування
дитини майно, яке має забезпечити її
виховання та розвиток. Права батьків та
дітей на користування житлом, яке є
власністю когось із них,
встановлюються законом.

На момент придбання відповідачем
спірної квартири неповнолітній ОСОБА_2
являвся співвласником квартири
АДРЕСА_2, що підтверджується технічним
паспортом на вказану квартиру і угодою
про розірвання договору купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_2 від 26 лютого
1997 року (а.с.5).

Листом Рівненського обласного БТІ №178
від 02 квітня 2014 підтверджується, що
сторони продали квартиру АДРЕСА_2 09
червня 1998 року (а.с. 50).

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Позивачем не доведено, що спірна
квартира була придбана у 1997 році за
кошти від продажу квартири АДРЕСА_2,
співвласником якої являвся також і
неповнолітній син сторін ОСОБА_2.

Неповнолітня ОСОБА_3 не народилась на
момент придбання спірної квартири.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими
при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови
у задоволенні позовних вимог
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги і зміст
оскаржуваного рішення не дають підстав
для висновку про те, що судом допущено
порушення норм процесуального або
неправильне застосування норм
матеріального права, яке б призвело до
неправильного вирішення справи.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 11, 303, 304, 308, 313-314, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кузнецовського міського суду
від 07 квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча
А.М. Шеремет

Судді:
Н.В. Бондаренко

З.М. Максимчук