Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Справа № 22-ц/778/977/14 Головуючий у 1
інстанції: Калабухова О.А.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 24» червня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на
рішення Веселівського районного суду
Запорізької області від 06 грудня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_4, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_8,
Веселівської селищної ради
Веселівського району Запорізької
області, третя особа: Відділ
регіонального розвитку,
містобудування та архітектури
Веселівської районної державної
адміністрації Запорізької області, про
усунення перешкод у доступі до
нерухомого майна шляхом встановлення
сервітуту, знесення самочинно
збудованих споруд,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2012 року ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7
звернулись до суду з позовною заявою до
ОСОБА_3, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, про встановлення
сервітуту та зобов'язання вчинити дії.

Під час розгляду справи позивачі
уточнювали позовні вимоги, додатково
зазначили в якості відповідача
Веселівську селищну раду
Веселівського району Запорізької
області, в якості третьої особи вказали
Відділ регіонального розвитку,
містобудування та архітектури
Веселівської районної державної
адміністрації Запорізької області.

В обґрунтування позовних вимог
зазначили, що позивачам на праві
приватної власності належить 71/100
частин пекарні, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 - на внутрішній
території колишнього Заводу
продуктових товарів.

З часів функціонування заводу, як
цілісного майнового комплексу, проїзд
здійснювався через загальні в'їзні
ворота. Існував прохід та проїзд до
приміщень пекарні довжиною 100 м. та
шириною 6 м., яким користувалися під час
роботи заводу.

Власниками інших будівель колишнього
заводу є ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Після укладення відповідачами з
Веселівською селищною радою
Веселівського району Запорізької
області договору оренди землі на
прилеглу до їх будівель територію (у
тому числі на вказаний проїзд), ОСОБА_3
та ОСОБА_8 закрили ворота та позбавили
позивачів доступу до майна,
запропонувавши позивачам зробити для
себе окремий проїзд.

Листом від 20 листопада 2012 року № 05-14/483
позивачів було повідомлено, що
генеральним планом смт Веселе не
передбачено будівництво окремого
в'їзду на територію колишнього заводу
продуктових товарів.

Вважають, що Веселівська селищна рада
Веселівського району Запорізької
області повинна була враховувати цю
обставину та передбачити для них
сервітут, вирішенням даного спору та
усуненням ним перешкод в користуванні
майном є встановлення сервітуту на
проїзд до приміщень пекарні довжиною 100
м. та шириною 6 м., яким користувалися
під час роботи заводу. Даний сервітут
повинен бути безстроковим та
безкоштовним, оскільки даний проїзд
існував в рамках цілісного майнового
комплексу заводу продуктових товарів
задовго до набуття його частини ОСОБА_3
та ОСОБА_8

Уточнивши позовні вимоги, просили:

- зобов'язати Веселівську селищну
раду Веселівського району Запорізької
області, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 внести зміни
до укладеного між ними Договору оренди
землі щодо встановлення сервітуту на
прохід та проїзд до приміщень пекарні
довжиною 100 м та шириною 6 м, яким
користувалися під час роботи заводу
для власників даного приміщення
пекарні;

- знести паркан, самочинно
побудований ОСОБА_3 та ОСОБА_8 навколо
будівлі пекарні (71/100), яка розташована
за наступною адресою: АДРЕСА_1.

Судові витрати покласти на
відповідачів.

Рішенням Веселівського районного суду
Запорізької області від 06 грудня 2013
року позов ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7
задоволено.

Встановлено безстроковий, безоплатний
земельний сервітут за варіантом № 1,
згідно якого ширина проїзду складає 7,0
м.п (відстань між будівлями) та довжиною
63,55 п.м, та надано ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7
право вільного проходу та проїзду до
приміщень пекарні (71/100), яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, на
території колишнього заводу
продуктових товарів за адресою:
АДРЕСА_1

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_8 знести
самочинно побудований паркан навколо
будівлі пекарні (71/100), яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням Веселівського
районного суду Запорізької області від
27 березня 2014 року вимоги, які заявлені в
позовних вимогах та не відображені в
рішенні суду, залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в особі
представника ОСОБА_5, подали апеляційні
скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, в особі
представника ОСОБА_5, посилаючись на
порушення норм процесуального права,
просить змінити рішення суду, виклавши
третій абзац резолютивної частини
наступним чином: «знести забор,
самочинно побудований ОСОБА_3 та ОСОБА_8
навколо будівлі пекарні (71/100), яка
розташована за наступною адресою:
АДРЕСА_1.», в іншій частині залишити без
змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційних скарг і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає
задоволенню частково, а апеляційна
скарга ОСОБА_3 - задоволенню в повному
обсязі.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову в частині встановлення
земельного сервітуту, суд першої
інстанції виходив із того, що у
позивача відсутня інша можливість
влаштування проїзду до складських
приміщень, які належать позивачам на
праві власності, ніж через суміжну
земельну ділянку, що знаходиться у
користуванні відповідача і цей шлях є
найменш обтяжливий для відповідачів,
тому наявні правові підстави для
встановлення постійного безоплатного
земельного сервітуту.

Проте погодитись з таким висновком
суду не можна, тому що суд дійшов його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України, під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення не
відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 на підставі
договору купівлі-продажу від 09 жовтня
2004 року на праві власності належить 71/100
частини будівлі пекарні, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Відповідно до договору оренди землі,
укладеному між Веселівською селищною
радою Веселівського району
Запорізької області та ОСОБА_3, ОСОБА_8
12 січня 2006 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 є
орендарями земельної ділянки площею
1,0833 га, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.32-40).

Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України,
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України, право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 100 ЗК України,
власник або землекористувач земельної
ділянки має право вимагати
встановлення земельного сервітуту для
обслуговування своєї земельної
ділянки. Земельний сервітут
встановлюється за домовленістю між
власниками сусідніх земельних ділянок
на підставі договору або за рішенням
суду.

Згідно з чч. 2, 3 ст. 402 ЦК України,
земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту.

Особа, яка користується сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду (ч. 3 ст. 403
ЦК України).

Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 10,
60 ЦПК України, закон вимагає від
позивача надання суду доказів того, що
нормальне господарське використання
своєї земельної ділянки неможливе без
обтяження сервітутом чужої земельної
ділянки. При цьому позивач зобов'язаний
довести, що задоволення його потреб
неможливо здійснити яким-небудь іншим
необтяжливим для відповідача способом.

Як роз'яснив Пленум Вищого
господарського суду України у п.2.32
постанови «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин» від 17.05.2011року
№6, за змістом частини першої статті 98
ЗК України земельний сервітут може
бути встановлений для власника або
землекористувача сусідньої земельної
ділянки. Відповідно, вимоги особи, яка
не є таким власником або користувачем,
про встановлення сервітуту для
проходу(проїзду) задоволенню не
підлягають.

Отже, встановлюючи земельний сервітут
на певний строк чи без зазначення
строку (постійний), суд має враховувати,
що метою сервітуту є задоволення
потреб власника або землекористувача
земельної ділянки для ефективного її
використання; що позивач звертався до
відповідача і домовленості не
досягнуто; умовою встановлення є
неможливість задоволення такої
потреби в інший спосіб і в рішенні суд
має чітко визначити обсяг прав особи,
що звертається відносно обмеженого
користування чужим майном.

Разом із тим, матеріали справи не
містять та відповідачами не надано
доказів того, що вони є власниками або
землекористувачами сусідньої
земельної ділянки.

У порушення вищенаведених норм права
та вимог ст. 214 ЦПК України, суд зазначив
лише про можливість встановлення
земельного сервітуту, проте без
встановлення фактичних обставин та
дослідження доказів залишилось
питання неможливості задоволення
потреб позивача іншим способом.

Суд першої інстанції не врахував, що у
висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 25 вересня 2013 року
відсутні висновки про неможливість
іншого способу обтяження, положення
пунктів 1-2 зазначеного висновку
експертизи мають посилання на технічну
можливість та варіанти встановлення
земельного сервітуту, а положення п.3
висновків експертизи стосуються
відповідності будівельним нормам
паркану, розташованому на земельній
ділянці за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.110-118).

Обгрунтовуючи вимоги щодо
встановлення безстрокового та
безоплатного сервітуту, позивачі
посилались на ті обставини, що проїзд
існував до набуття відповідачами права
власності на частину нерухомого майна
та укладання договору оренди на
земельну ділянку від 12 січня 2006 року.

Однак, зазначені позивачами обставини
спростовуються матеріалами справи, а
саме: Генеральним планом смт. Веселе
Веселівської селищної ради
Веселівського району Запорізької
області, викопіюванням з кадастрового
плану смт. Веселе, які не містять
проїзду по території земельної
ділянки, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1 та знаходиться в користуванні
відповідачів (а.с.19, 35-37).

З огляду на викладене, висновок суду
першої інстанції в частині задоволення
позовних вимог про встановлення
безстрокового, безоплатного сервітуту
є необгрунтованим, а рішення суду в цій
частині підлягає скасуванню
відповідно до п.п.2,4 ч.1 ст.309 ЦПК України
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог в
цій частині.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України,
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважається
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Правові наслідки самочинного
будівництва передбачені положеннями
ст.376 ЦК України, яка передбачає
можливість знесення самочинного
будівництва за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування і то лише у
разі істотного відхилення від проекту,
що суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил, та
в разі неможливості проведення
відповідної перебудови або відмови
особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво від її проведення.

За позовом громадянина таке рішення
може бути ухвалено на підставі ст.391 ЦК
в разі доведеності ним, відповідно до
вимог ч.3 ст.10 ЦПК, факту створення йому
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном при неможливості усунення
перешкод в інший спосіб.

На підтвердження своїх доводів про те,
що самовільно побудований паркан
повністю виключає доступ до об'єкту
нерухомості - 71/100 частини будівлі
пекарні, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, а також, що такі перешкоди
неможливо усунути в інший
спосіб,позивачами не надано жодного
належного доказу відповідно до вимог
ч.3 ст.10 ЦПК України(а.с.11).

Безпідставним є посилання суду першої
інстанції про порушення пожежних норм
та санітарно-гігієнічних норм у зв'язку
з встановленням паркану, оскільки,
звертаючись до суду з вимогами про
знесення самочинно побудованих споруд,
позивачі не посилались на зазначені
обставини, відповідний орган державної
влади або орган місцевого
самоврядування в порядку,
передбаченому ч.7 ст.376 ЦК України, з
позовом про знесення самовільних
споруд до відповідача не звертався.

До того ж, як вбачається з припису
Державного закладу «Веселівська
санітарно-епідеміологічна станція
Запорізької області» від 11.11.2011року
№04-13/1267, керівника приватного
підприємства ОСОБА_8, АДРЕСА_1,
зобов'язано провести огородження
території підприємства в строк до
01.09.2011 року (а.с.42).

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов передчасного висновку про те, що
спірні споруди завдають шкоди
інтересам позивача, порушують його
право власності і задовольнив позов в
частині вимог щодо знесення паркану.
Рішення суду в частині задоволення
вимог ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про
знесення самочинно збудованих споруд,
згідно зі ст.309 ЦПК України, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову в цій
частині.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, в особі
представника ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Рішення Веселівського районного суду
Запорізької області від 06 грудня 2013
року у цій справі скасувати та ухвалити
по справі нове рішення наступного
змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_4,
ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, Веселівської
селищної ради Веселівського району
Запорізької області, третя особа:
Відділ регіонального розвитку,
містобудування та архітектури
Веселівської районної державної
адміністрації Запорізької області, про
усунення перешкод у доступі до
нерухомого майна шляхом встановлення
сервітуту, знесення самочинно
збудованих споруд відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: