Ухвала іменем україни 18 червня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до Публічного акціонерного
товариства «Акцент-Банк» про визнання
частково недійсним кредитного
договору, за касаційною скаргою ОСОБА_6
на рішення апеляційного суду Донецької
області від 17 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що 29 грудня 2010 року
між ним та Публічним акціонерним
товариством «Акцент-Банк» (далі - ПАТ
«Акцент-Банк») було укладено договір
про надання споживчого кредиту №
А3DCC9FUK0007.

Зазначає, що умови кредитного договору,
за яким він повинен сплатити
відповідачу крім відсотків за
користування кредитом ще й додаткову
комісію у розмірі 500 грн, є
несправедливими та такими, що не
відповідають нормам цивільного
законодавства, зокрема Закону України
«Про захист прав споживачів», у зв'язку
з чим просив суд визнати умову договору
споживчого кредиту від 29 грудня 2010 року
№ А3DCC9FUK0007, укладеного між ним та ПАТ
«Акцент-Банк» щодо обов'язку
позичальника сплачувати щомісячну
комісію (винагороду за надання
фінансового інструменту) у розмірі 500
грн недійсною з моменту укладання
договору.

Заочним рішенням Краматорського
міського суду Донецької області від 24
січня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6
задоволено. Визнано умову договору
споживчого кредиту від 29 грудня 2010 року
№ А3DCC9FUK0007, укладеного між ПАТ
«Акцент-Банк» та ОСОБА_6, щодо обов'язку
позичальника сплачувати щомісячну
комісію (винагороду за надання
фінансового інструменту) у розмірі 500
грн недійсною з моменту укладання
договору. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 17 березня 2014 року заочне
рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову ОСОБА_6
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду, рішення суду першої
інстанції просить залишити в силі,
мотивуючи свої вимоги неправильним
застосуванням судом норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 303, 304
ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону рішення апеляційного суду не
відповідає.

Задовольняючи позов,
суд першої інстанції виходив із того,
що умова кредитного договору щодо
сплати щомісячної комісії (винагороди
за надання фінансового інструменту) в
сумі 500 грн є несправедливою умовою
договору та відповідно до положень ст.
18 Закону України «Про захист прав
споживачів», недійсною.

Апеляційний суд,
скасувавши рішення суду першої
інстанції та ухваливши нове рішення
про відмову в задоволенні позову,
виходив із того, що встановлена банком
щомісячна комісія в сумі 500 грн
відповідає положенням Закону України
«Про банки та банківську діяльність»,
крім того, позивач був ознайомлений з
умовами кредитування, про що свідчить
його підпис на довідці про умови
кредитування ПАТ «Акцент-банк».

Проте з таким
висновком суду апеляційної інстанції
погодитися не можна.

Судами встановлено, що
29 грудня 2010 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ
«Акцент-Банк» було укладено кредитний
договір № A3D8CC9FUK0007, згідно з умовами
якого позивач отримав кредит у розмірі
25 тис. грн. на споживчі цілі, зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 0,01 % на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом,
єдиноразової винагороди у розмірі 250
грн та щомісячної винагороди у сумі 500
грн. Кредитні кошти надано строком до 28
грудня 2013 року (а. с. 5).

У серпні 2013 року ПАТ КБ
«Акцент-Банк» звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
в тому числі 10 500 грн заборгованості із
комісії за користування кредитом (а. с.
12).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник - повернути кредит та
сплатити відсотки. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного
договору від 29 грудня 2010 року, що
укладений між сторонами, банк надав
позичальнику кредит на споживчі цілі,
особливості регулювання відносин
сторін визначаються Законом України
«Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст.
11, ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів» до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах, зокрема положення, згідно з
якими передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Аналіз указаних норм
дає підстави для висновку, що
несправедливими є положення договору
про споживчий кредит, які містять умови
про зміни у витратах, зокрема, щодо
плати за обслуговування кредиту та
плати за дострокове його погашення, і
це є підставою для визнання таких
положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) нечіткі або
двозначні положення договорів із
споживачами тлумачаться на користь
споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» відносини банку з клієнтом
регулюються законодавством України,
нормативно-правовими актами
Національного банку України та угодами
(договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України
від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011
вбачається, що положення пунктів 22, 23
статті 1, статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
від 12 травня 1991 року, з наступними
змінами, у взаємозв'язку з положеннями
частини четвертої статті 42 Конституції
України треба розуміти так, що їх дія
поширюється на правовідносини між
кредитодавцем та позичальником
(споживачем) за договором про надання
споживчого кредиту, що виникають як під
час укладення, так і виконання такого
договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
Постановою правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року № 168,
банки не мають права встановлювати
платежі, які споживач має сплатити на
користь банку за дії, які банк здійснює
на власну користь (ведення справи,
договору, облік заборгованості
споживача, тощо), або за дії, які
споживач здійснює на користь банку
(прийняття платежу від споживача, тощо),
або що їх вчиняє банк або споживач з
метою встановлення, зміни або
припинення правовідносин (укладення
кредитного договору, внесення змін до
нього, прийняття повідомлення
споживача про відкликання згоди на
кредитного договору тощо).

Суд апеляційної інстанції, дійшовши
висновку про те, що управління кредитом
є супутньою послугою, за надання якої
можливе встановлення комісії, не
звернув уваги, що встановивши в
кредитному договорі сплату щомісячної
комісії за управління кредитом,
відповідачем не було зазначено про те,
які саме послуги за вказану комісію
надаються позивачу. При цьому
нарахування комісії було проведено
відповідачем та сплачено позивачем за
послуги, що супроводжують кредит, а
саме, компенсація сукупних послуг
банку, за рахунок позивача, що є
незаконним.

Висновок апеляційного суду про те, що
управління кредитом є супутньою
послугою, колегія суддів вважає таким,
що не ґрунтується на нормах
матеріального права.

За таких обставин судом апеляційної
інстанції було помилково скасовано
законне та обґрунтоване рішення суду
першої інстанції.

Згідно зі ст. 339 ЦПК
України, установивши, що апеляційним
судом скасовано судове рішення,
ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції і
залишає в силі судове рішення суду
першої інстанції.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст.
303-304 ЦПК України суд апеляційної
інстанції не врахував норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
тому ухвалене у справі рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 339,
345 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 17 березня 2014 року
скасувати, заочне рішення
Краматорського міського суду
Донецької області від 24 січня 2014 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: А.О. Леванчук В.А. Нагорняк Т.О.
Писана Г.В. Юровська