АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 607/1656/14-ц Головуючий у 1-й
інстанції Вийванко О.М. Провадження №
22-ц/789/726/14 Доповідач - Бершадська
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

при секретарі - Фащевська М.М.

з участю сторін - представника ПАТ
"Банк "Фінанси та кредит" Криницького
А.П., ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
"Банк "Фінанси та кредит" на рішення
Тернопільського міськрайонного суду
від 6 травня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства "Банк "Фінанси
та кредит" про визнання частково
недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
недійсним п. 6.1 Договору про відкриття
відновлювальної кредитної лінії
№12-КН/102 від 8 липня 2008 року, укладеного
між ним та ВАТ "Банк "Фінанси та кредит".

Свої вимоги обгрунтовував тим, що 1
серпня 2008 року між ним та відкритим
акціонерним товариством "Банк "Фінанси
та кредит" (далі ВАТ "Банк "Фінанси та
кредит"), правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство "Банк
"Фінанси та кредит" (далі ПАТ "Банк
"Фінанси та кредит"), був укладений
кредитний договір №12-КН/102, згідно з
яким банк надав йому кредит у розмірі
15000 грн. зі сплатою 22% річних та терміном
повернення до 30 червня 2010 року.

Пунктом 6.1 даного договору передбачено,
що за прострочення повернення
кредитних ресурсів та/або сплати
процентів, позичальник сплачує банку
пеню з розрахунку 1% від простроченої
суми за кожен день прострочення.

Таким чином, розмір пені, яку
позичальник має сплатити банку у разі
невиконання ним зобов"язань, становить
365% річних.

Згідно із ЗУ "Про захист прав
споживачів" продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Цим же законом
передбачено, що якщо положення
договору визнано несправедливим,
включаючи ціну договору, таке
положення може бути змінено або
визнано недійсним.

Зважаючи на це, просив позов
задовольнити.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 6 травня 2014
року позов задоволено.

Визнано недійсним п. 6.1 Договору про
відкриття відновлювальної кредитної
лінії №12-КН/102 від 8 липня 2008 року,
укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ "Банк
"Фінанси та кредит".

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ
"Банк "Фінанси та кредит", звернулось з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Апелянт зазначив, що сторони у договорі
за взаємною згодою відповідно до вимог
ст. 551 ЦК України визначили розмір
неустойки, як одну з істотних умов
договору, яка передбачає
відповідальність за порушення
зобов"язання. Скасування п. 6.1 умов
договору повністю звільняє
позичальника від відповідальності за
прострочення повернення кредиту.
Висновок суду про встановлення пені у
розмірі 365% річних є неправильним,
оскільки нарахування пені напряму
залежить від часу порушення
зобов"язання і не свідчить про
невідповідність п. 6.1 договору вимогам
закону. Вважає, що після укладення
кредитного договору між сторонами
виникли кредитні відносини, на які
вимоги ЗУ "Про захист прав споживачів"
не поширюються. Апелянт вказав, що
умови договору передбачають погашення
пені в останню чергу, а також на те, що
за заявою боржника суд може на підставі
ч.3 ст. 551 ЦК України зменшити її розмір.

Крім цього, апелянт зазначив, що
позивачем пропущено строк позовної
давності на оскарження умов договору, а
наведена ним причина щодо юридичної
необізнаності та звернення до адвоката
не є поважною, а тому висновок суду про
те, що в 2013 році позивач дізнався про
порушення свого права вважають
невірним.

В судовому засіданні представник
апелянта апеляційну скаргу підтримав,
зіслався на обставини, викладені в ній
та додатково пояснив, що ОСОБА_2 до
укладення кредитного договору було
ознайомлено з умовами кредитування.
Позивач за освітою економіст і розумів
умови договору, а саме розмір пені, який
він погодився сплачувати за порушення
зобов"язання. Він міг укласти договір з
будь-яким іншим банком, який передбачав
би сприятливіші для нього умови
договору за порушення зобов"язання.
Позивач частково погашав відсотки, а з
часу пред"явлення до нього позову про
стягнення заборгованості за кредитом
(провадження у цій справі зупинено)
почав оскаржувати законність договору,
а також заявив позов про стягнення
сплачених ним відсотків як
безпідставно набутого майна. Розмір
пені, встановлений у договорі є
незмінним та зрозумілим і може бути
зменшений судом при вирішенні спору
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнав,
підтримав подані ним заперечення на
апеляційну скаргу та пояснив, що коштів
за даним кредитним договором він не
отримував. За фахом він економіст,
однак будучи юридично необізнаним
погодився на таку умову договору, не
знаючи, що вона суперечить вимогам ст. 18
ЗУ "Про захист прав споживачів" та
порушує його права.

Заслухавши пояснення учасників
процесу та вивчивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам ухвалене у
справі рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 1 серпня 2008 року
між ВАТ "Банк "Фінанси та кредит" та
ОСОБА_2 був укладений кредитний договір
№12-КН/102, згідно з яким останній отримав
кредит у сумі 15000 грн. на споживчі
потреби зі сплатою 22% річних та строком
повернення до 30 червня 2010 року.

Пунктом 6.1 даного договору передбачено,
що за прострочення повернення
кредитних ресурсів та/або сплати
процентів, позичальник сплачує банку
пеню з розрахунку 1% від простроченої
суми за кожен день прострочення.

Згідно з розрахунком, який знаходиться
в матеріалах справи, заборгованість
ОСОБА_2 за кредитним договором
становить 104749,35 грн, з яких:
заборгованість по тілу кредиту 15000 грн.;
заборгованість по нарахованих
відсотках 4715,26 грн.; заборгованість по
несанкціонованому овердрафту 7787,20 грн.;
пеня за простроченими кредитними
коштами 77246,89 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із положень ст.ст. 11,18
ЗУ "Про захист прав споживачів",
зазначивши, що оспорений пункт
кредитного договору є несправедливим,
порушує принцип добросовісності.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з врахуванням вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Пункт 6.1 оскаржуваного кредитного
договору визначає відповідальність
боржника за порушення умов договору і
його застосування можливе лише у разі
порушення зобов"язання, що відповідає
правилам ст.ст. 546, 611 ЦК України.

Отже, визнання недійсним оскаржуваного
пункту договору звільняє боржника від
правового наслідку порушення
зобов"язання.

На час укладення кредитного договору
ОСОБА_2 був ознайомлений з усіма його
умовами, розумів п. 6.1 умов договору,
який передбачав сплату пені у розмірі 1%
за кожен день прострочення виконання
зобов"язання та не вважав його
несправедливим.

Позивач, укладаючи кредитний договір
на суму 15000 грн. погодився з такою
умовою договору щодо розміру пені та
підписав його.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов"язані з його недійсністю.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч.1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК
України (ч.1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з правилами ст. 18 ЗУ "Про захист
прав споживачів" продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Зокрема, умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов"язків на шкоду
позивача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов"язання за
кожен день прострочення виконання.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України зазначено,
що розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Враховуючи те, що на момент укладення
кредитного договору сторони досягли
згоди щодо всіх істотних умов договору,
суд у порушення вищевказаних
матеріальних і процесуальних норм
закону, дійшов помилкового висновку
про несправедливість умов цього
договору в частині зобов"язання
позичальника сплачувати банку пеню в
розмірі 1% за кожен день прострочення
виконання зобов"язання і задовольнив
позов в повному обсязі.

Аналогічна позиція висловлена ВССУ в
ухвалі від 28 травня 2014 року у справі
№6-1652св14.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення

Таким чином, рішення суду підлягає до
скасування як незаконне і у справі слід
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 203, 216, 546, 549, 551, 611 ЦК
України, ст.ст. 11, 18 ЗУ "Про захист прав
споживачів", ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Банк "Фінанси
та кредит" задовольнити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 6 травня 2014
року скасувати і ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
"Банк "Фінанси та кредит" про визнання
недійсним п. 6.1 договору про відкриття
відновлювальної кредитної лінії
№12-КН/102 від 8 липня 2008 року, укладеного
між відкритим акціонерним товариством
"Банк "Фінанси та кредит" та ОСОБА_2
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого Суду України в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Г.В. Бершадська