Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1893/14
Головуючий у суді І-ї
інстанції Панасюк І.В.
Доповідач Гайсюк О. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

08.07.2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого: Гайсюка О.В.

суддів: Карпенко О.Л., Голованя
А.М.

при секретарі Лазаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Гайворонського районного
суду Кіровоградської області від 04
червня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
частини будинку об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та її розподіл.

Позивач ОСОБА_3 зазначила, що з 03.10.1987
року перебувала з ОСОБА_4 в
зареєстрованому шлюбі та проживала в 1/3
будинку АДРЕСА_1. Зазначена 1/3 будинку є
власністю ОСОБА_4 згідно свідоцтва про
спадщину від 10.06.1982 року.

За час шлюбу вона та чоловік цю частину
добудували, перепланували а саме:
побудували сарай, погріб, добудували
веранду і провели водопровід,
побудували перестінки в будинку,
поставили нову грубу, переробили
підлогу, а з жилої кімнати зробили
кухню, що істотно збільшило вартість 1/3
будинку.

Вартість будинку вона оцінює в 242 000
грн., а 1/3 - 80667 грн.

У травні 2012 року шлюб розірвано.

Посилаючись на ці обставини, позивач
просила визнати 1/3 будинку об»єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та визнати за нею право
власності на 1/6 будинку в порядку
поділу майна подружжя.

Рішенням Гайворонського районного
суду Кіровоградської області від 04
червня 2014 року позов задоволено
повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Зокрема, позивач зазначив, що він
наряду з ОСОБА_4 є співвласником жилого
будинку, що є предметом спору, йому
належить 1/3 цього будинку, який між
учасниками спільної часткової
власності не поділений в натурі, але
участі в справі він не приймав.
Рішення суду порушує його права,
оскільки штучно збільшено число
учасників спільної часткової
власності, що позбавляє можливості
поділити будинок в натурі.

Водопровід до будинку проводив він з
ОСОБА_4 за спільні кошти, а не за кошти
сімейного бюджету, як зазначила
позивач. Веранда, погріб, сарай
добудовані самочинно.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги
підтримав.

Позивач ОСОБА_3 з доводами скарги не
погодилася.

Відповідач ОСОБА_4 вважає, що скарга
підлягає задоволенню, зазначив, що
позов визнав в суді першої інстанції
помилково.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно Свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 04.02.1984 року відповідач
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який участі у справі
не брав, успадкували після смерті
ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року 2/3
спірного будинку і є власниками цього
будинку - кожен по 1/3.

Власником ще 1/3 цього будинку зі слів
ОСОБА_2 числиться їх померлий батько,
після його смерті свідоцтва про
спадщину ніхто з них не отримував.

В натурі будинок між співвласниками не
був поділений.(а.с. 4,5-7)

Відповідно до ч. 2 ст. 355 ЦК майно може
належати особам на праві спільної
часткової або на праві спільної
сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю, а
згідно ч. 1 ст. 368 ЦК спільна власність
двох або більше осіб без визначення
часток кожного з них у праві власності
є спільною сумісною власністю.

Оскільки частки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у
праві власності на будинок є
визначеними, то спірний будинок їм
належить на праві спільної часткової
власності. Право спільної часткової
власності на будинок у них не
припинялося, оскільки будинок між ними
не був поділений в натурі (ч. 2 ст. 367 ЦК).
Сторони не надали нотаріально
посвідченого договору про поділ
будинку між співвласниками та не
заперечують, що в установленому
законом порядку поділу будинку не було
(ч. 3 ст. 367 ЦК) та виділу частки в натурі
згідно ч. 1 ст. 364 ЦК не відбулося.

Але суд першої інстанції визнаючи 1/3
будинку об»єктом спільної сумісної
власності подружжя фактично поєднав
два види права спільної власності на
один і той же об»єкт нерухомості
(будинок), чого бути не може і тим самим
обмежив права співвласника будинку
ОСОБА_2 у здійсненні права спільної
часткової власності (ст.ст. 358,359,360,361 ЦК).

Із змісту п. 5 Постанови №7 від 04.10.1991
року Пленуму Верховного Суду України
«Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» вбачається, що не ідеальна
частка в праві спільної часткової
власності на будинок, а сам будинок
(частина будинку, яка виділена в натурі
згідно ч. 1 ст. 364 ЦК) може бути визнаний
спільним майном подружжя, якщо в період
шлюбу істотно збільшилася його
цінність внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя або
їх обох. При цьому на суму вартості
будинку до його поліпшення
збільшується частка дружини, якому він
належав, у тому числі і у випадках, коли
суд відступає від начала рівності
часток подружжя в спільній сумісній
власності з урахуванням інтересів
неповнолітніх дітей або інтересів
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу.

Визнання судом першої інстанції за
позивачкою права власності на 1/6
будинку, в якому нікому із
співвласників його частка не
виділялася в натурі призвело до того,
що ОСОБА_4 так і належить 1/3 будинку, 1/3
будинку належить ОСОБА_2, а вирішення
питання про оформлення спадщини після
смерті батька ще на 1/3 будинку для
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 унеможливлюється тим,
що залишається лише 1/6 будинку для
оформлення спадщини.

Отже, спір щодо майна, яке є спільною
частковою власністю міг бути вирішений
судом лише за правилами встановленими
нормами права, що регулюють право
спільної часткової власності (глава 26
Цивільного кодексу) за участю всіх
співвласників спірного будинку, до
яких позивачка вимог не пред'являла, а
не за правилами встановленими нормами
Сімейного кодексу.

Норми Сімейного кодексу могли бути
застосовані для вирішення спору, який
порушила позивачка лише в тому разі,
якби будинок (частина) належав би лише
ОСОБА_4, з яким позивачка перебувала у
шлюбі з 1987 року по 2012 рік (а.с 12, 13).

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК у разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову. Якщо
визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інші інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Приймаючи визнання відповідачем
позову, суд не звернув уваги на те, що
вимоги позивача суперечать закону і
взагалі не могли бути задоволені в
ситуації коли частка (1/3) відповідача в
будинку не була виділена йому в натурі,
що визнання позову відповідачем
суперечить правам та інтересам
співвласника будинка - ОСОБА_2.

Наведене свідчить про те, що висновки
суду не відповідають обставинам
справи, рішення ухвалене судом з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а тому підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволені позову в
повному обсязі.

Керуючись ст.. ст.. 307, 309, 316 ЦПК України ,
колегія суддів :

В И Р І Ш И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
-задовольнити.

Рішення Гайворонського районного суду
Кіровоградської області від 04 червня
2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в
задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання частини будинку об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та її розподіл відмовити в
повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: