№ 233/391/14-ц
13 червня 2014 року Костянтинівський
міськрайонний суд Донецької області у
головуючого судді
за участю: первинного позивача
зустрічного позивача ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Костянтинівка справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення
із житлового будинку із знятім з
реєстрації, та по зустрічному позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
житлового будинку спільною сумісною
власністю та визнання права на нього
часткової власності, -
Первинна позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3
про виселення останнього із належного
їй житлового будинку із знятім з
реєстрації, указуючи наступне.
Вона є приватною власницею
житлового будинку АДРЕСА_1. Цей будинок
належить їй на підставі договору
купівлі-продажу від 14.02.2002 року. В цьому
будинку вона зареєстрована та мешкала
до листопада 2013 року. 27.09.2013 року вона
зареєструвала в цьому будинку свого
співмешканця відповідача по справі
ОСОБА_3. Реєстрація була необхідно йому
для подання та оформлення документів в
УПФУ для призначення пенсії за віком.
Після отримання реєстрації відповідач
почав поводитися неадекватно, а саме
погрожувати та ображати її, виносити з
її будинку кольоровий та чорний метал,
а кошти витрачати на спиртне.
Наприкінці жовтня 2013 року у зв'язку із
цими обставинами вона змушена була
переїхати жити до своєї матері. Після
переїзду вона декілька разів
приїжджала до свого будинку, але
потрапити до нього не змогла, оскільки
відповідач змінив замки на всіх
вхідних дверях. Для відновлення та
захисту своїх прав власника вона
подала заява до Костянтинівського MB
ГУМВСУ в Донецькі області.
Співробітниками Костянтинівського MB
ГУМВСУ в Донецькій області з
відповідачем була проведена
роз'яснювальна бесіда з приводу
неприпустимості порушень права
приватної власності. Але відповідач
продовжив погрожувати їй,
обґрунтовуючи це тим, що це є його
будинок та він що хоче те з ним і
зробить. До будинку її не впускає, ключі
не віддає, мешкає в будинку один, за
комунальні послуги не сплачує, будинок
в належному стані не підтримує. Також
пояснює, що відповідач одружений з
іншою жінкою, має двох дітей, які
мешкають разом із дружиною в м.
Стаханові Луганської області. Тобто у
будь який час може повернутися до сім'ї,
вселитися в інше житлове приміщення, в
якому має право проживати. Просила суд
виселити ОСОБА_3 з її будинку АДРЕСА_1
без надання іншого житлового
приміщення; відмінити peєстрацію
відповідача з цього будинку; стягнути з
ОСОБА_3 на її користь витрачені кошті на
судовий збір, а також витрати на
юридичну допомогу в сумі 800 (вісімсот)
Відповідач ОСОБА_3, отримавши
документи за позовом ОСОБА_1, звернувся
до суду із зустрічним позовом до неї
про визнання спірного житлового
будинку спільною сумісною власністю та
визнання права на нього часткової
власності, указуючи наступне.
Він з 2001 року співмешкав з ОСОБА_1,
вів з нею сумісне спільне господарство.
В цьому ж році вони вирішили придбати
сумісне житло, після чого підібравши
варіант, переїхали в житловий будинок
розташований по АДРЕСА_1 Вони проживали
в цьому будинку з дозволу власника
будинку, а у лютому 2013 року, вони за
спільні кошти купили цей будинок, який
при переоформлені був записаний на
ОСОБА_1. На протязі 2001 року до грудня 2013
року вони фактично проживали без яких
не будь претензій один до одного, однак
одного разу ОСОБА_1 йому сказала, що
вона більше не бажає проживати сумісно
і запропонувала йому взяти свої речі та
звільнити будинок, пояснивши, що вона
хоче продати будинок. Після цього він
став заперечувати, так як в будинок
були внесені і його кошти, які він
особисто заробляв за свій труд на
різних роботах і які були складені
сумісно з грошима позивачці і за які
вони придбали в спільну власність
будинок АДРЕСА_1. Таким чином,
ураховуючи, що спірний житловий
будинок був придбаний за сумісні
грошові кошти і в якому він фактично
без зміни місця проживання прожив 12
років, він вважає, що має право на
отримання у власність 1/2 частки
будинку. На підстав викладеного просив
суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю його
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, як чоловіка та жінки,
які проживають однією сім'єю, але не
перебувають між собою в шлюбі. Також
просить суд визнати за ним право
власності на ідеальну долю в розмірі 1/2
частини житлового будинку АДРЕСА_1
У судовому засіданні первинний
позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_2 повністю підтримали заявлені
вимоги по підставам, вказаним у
позовній заяві та підтвердили факти,
викладені у позові. Зустрічний позов
ОСОБА_1 не визнала та дала наступні
пояснення щодо нього. Свій позов ОСОБА_3
мотивував тим, що з вересня 2001 року він
проживав однією сім'єю з нею, та просив
визнати за ним право власності на 1/2
частину домоволодіння за адресою
АДРЕСА_1. Але вона вважає, що вимоги
ОСОБА_3 про визнання права сумісної
власності на її будинок АДРЕСА_1 є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню з огляду на
наступне. Вона є єдиною власницею
будинку АДРЕСА_1, який був придбаний за
її особисті кошти. Цей будинок належить
їй на праві приватної власності на
підставі договору купівлі-продажу від
14.02.2002 року. Вона дійсно співмешкала з
відповідачем і 27.09.2013 року
зареєструвала його в цьому будинку для
оформлення йому пенсії за віком. Але
ОСОБА_3 не схотів у свій час розлучитися
із своєю дружиною, але проживав з нею. У
зв'язку з тим, що він не мав реєстрації у
м. Костянтинівці, то інколи працював
неофіційно на приватних осіб за
мізерний заробіток - часом вантажником
на ринку, часом на інших
некваліфікованих роботах. Фактично
вона його утримувала. Вона розуміє, що
відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу
України якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. Ніякого
договору вона з ОСОБА_3 щодо спільної
власності не укладала, він з 21.02.1981 року
по теперішній час одружений з іншою
жінкою ОСОБА_5, шлюб між ними не
розірвано, тобто право спільної
сумісної власності між сторонами у
справі не може виникнути у
відповідності до вказаної норми
закону. ОСОБА_3 дійсно допомагав їй по
господарству, як чоловік проводив
деякі чоловічі роботи по утриманню її
будинку, але ніяких капітальних споруд
чи пристроїв до дому, що значно би
збільшило його вартість, не
ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6
позов ОСОБА_1 у судовому засіданні не
визнав, надав суду пояснення в
обґрунтування своїх вимог та
заперечень проти позову ОСОБА_1, привів
свої проти цього доводи, повністю
підтримав заявлені ним зустрічні
позовні вимоги. Для цього пояснив
наступне. З квітня 2001 року він став
проживати разом з ОСОБА_1. Стосунки між
ними були як між подружжя, при цьому
офіційно вони не реєстрували шлюб.
Проживаючи разом вони у вересні 2001 року
вирішили за сумісні гроші придбати
житловий будинок у АДРЕСА_1. До
фактичного оформлення будинку з
дозволу жінки, яка представляла
інтереси власника будинку, вони
вселилися в цей будинок. Цей житловий
будинок вони придбали разом у ОСОБА_7,
яка діючи за довіреністю представляла
інтерес продавця при оформлені
договору купівлі-продажу житлового
будинку. Власником будинку по
документам була ОСОБА_8. 14 лютого 2002
року він з ОСОБА_1 фактично склали
договір купівлі-продажу цього
житлового будинку, в якому вже
проживали. За купівлю будинку ними були
внесені сумісні грошові кошти як
подружжя, і про це знала довірена особа
продавця будинку, так як в її
присутності він та ОСОБА_9
розплачувались грошима. При цьому
договір купівлі-продажу був оформлений
на ОСОБА_1 з його дозволу. З часу
придбання у власність житлового
будинку він до теперішнього часу
проживає у ньому. З другої половини 2013
року ОСОБА_1 мала намір залишити його
без житла, і говорила щоб він виїхав з
будинку, так як їй треба продати цей
будинок. Але без зняття його з
реєстрації вона не може це зробити, а
тому звернулася з позовом до суду. Він
проживав в спірному житловому будинку
12 років, при тому що він приймав участь
в купівлі будинку разом з своєю жінкою
ОСОБА_1 за сумісні кошти, а факт покупки
є в наявності, і при оформлені він був
присутній і йому знайомі всі факти,
пов'язані з придбанням цього будинку.
Тому ОСОБА_3 вважає себе власником
спірного будинку в розмірі 1/2 ідеальної
частки житлового будинку по АДРЕСА_1
У судовому засіданні були опитані
свідки зі сторони відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12, які
підтвердили, як сусіди, що ОСОБА_3
дійсно приблизно з 2002 року співмешкав
із ОСОБА_1, останні проживали разом як
одна сім'я по вул. АДРЕСА_1 За чиї кошти
був придбаний цей будинок вони не
знають, але підтвердили, що ОСОБА_3
поводився у ньому як хазяїн, ремонтував
огорожу та дах будинку, проводив
малярні роботи. Вони вважали, що ОСОБА_3
та ОСОБА_1 це одна сім'я.
Суд, заслухав сторони, дослідивши
матеріали справи, свідків, встановив
наступні обставини та відповідні ним
ОСОБА_1 є власницею житлового
будинку АДРЕСА_1, який належить їй на
підставі договору купівлі-продажу від
14.02.2002 року (а.с. 11-12 ). В цьому будинку
вона зареєстрована (а.с.8-10 ).
ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною
адресою 27.09.2013 року (а.с.10 ), але за
свідченням свідків співмешкав з ОСОБА_9
з 2001 року, що сторони не заперечували.
Договору ОСОБА_1 з ОСОБА_3 щодо
спільної власності не укладалося.
ОСОБА_3 з 21.02.1981 року по теперішній час
одружений з іншою жінкою ОСОБА_5, шлюб
між ними не розірвано (а.с.63). ОСОБА_3
дійсно допомагав ОСОБА_9 по
господарству, як чоловік проводив
деякі чоловічі роботи по утриманню
будинку ОСОБА_9, але ніяких капітальних
споруд чи пристроїв до дому, що значно
би збільшило його вартість, не
проводилось, що сторонами
Суд вважає, що позов ОСОБА_1
підлягає задоволенню, а у зустрічному
позові ОСОБА_3 слід відмовити з
Згідно зі ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності квартиру, користуються нею
для особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.
Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України,
право користування жилим приміщенням
нарівні з власником жилого будинку
(квартирою) належить членам сім'ї
власника, які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
Стаття 109 ЖК України визначає, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
Згідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкоджання здійснення ним права
користування та розпорядження своїм
Згідно зі ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності квартиру користуються нею
для особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавити в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.
Відповідно ст. 116 ЖК України, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним
систематично порушують правила
співжиття і роблять його неможливим
для інших проживання з ним в одній
квартирі чи в одному житловому будинку,
то він підлягає виселенню без надання
іншою житлового приміщення.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України,
право користування жилим приміщенням
нарівні з власником житлового будинку
(квартирою) належить членам сім'ї
власника, які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
У відповідності до ст. 169 ЖК
України, у разі припинення договору
найму жилого приміщення в будинку
(квартирі), що належить громадянинові
на праві приватної власності, наймач і
особи, які проживають разом з ним,
зобов'язані звільнити жиле приміщення,
а в разі відмови - підлягають виселенню
в судовому порядку без надання іншого
Як встановлено у судовому
засіданні ОСОБА_3 не міг стати членом
сім'ї ОСОБА_9 бо фактично і юридично був
одружений з іншою жінкою. Саме факт
сумісного проживання протягом більш
ніж 10 років з ОСОБА_9 не може породити у
нього право часткової власності на
будинок останньої, оскільки він
знаходився у зареєстрованому шлюбі не
з нею, а відповідно до ст. 74 СК України
втрачає на це право. Також ствердження
ОСОБА_3 за зустрічним позовом у тому, що
спірний будинок був куплений за
сумісні кошти ніякими доказами не
Крім того, ОСОБА_3 порушує
конституційне право ОСОБА_9,
передбачене ст. 41 Конституції України,
згідно з якою кожен має право володіти,
користуватися та розпоряджатися свою
власністю, та ст.ст. 317, 321 Цивільного
кодексу України, які гарантують право
користуватися власністю.
У судовому засіданні доведено, що
ОСОБА_1 користувалася правовою
допомогою свого представника адвоката
ОСОБА_2, якому за це за їх договором
сплатила 800 гривень (а.с. 16-17), а останній
постійно захищав її інтереси у судових
засіданнях. Відповідно до ст. 88 ЦПК
України витрати на юридичні послуги у
такому разі відносяться до судових
витрат та підлягають відшкодуванню при
Враховуючи вищевикладене.
керуючись ст.41 Конституції України,
ст.ст. 317, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 109, 116, 150,
156, 168, 169 ЖК України, ст. ст. 10, 60, 88, 212-215, 218
ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Виселити ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1
без надання іншого житлового
приміщення з відміною його реєстрації
за вказаною адресою.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 у відшкодування витрат на
судовий збір 243 гривні 60 копійок, на
юридичну допомогу у розмірі 800 грн., а
взагалі стягнути 1043 (одну тисячу сорок
три) гривні 60 копійок.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання житлового будинку
спільною сумісною власністю та
визнання права на нього часткової
власності, - відмовити у повному обсязі.
Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Костянтинівський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з дня його проголошення,
а особами, які не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя