№ 317/4378/13-ц
№/п 2/317/172/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року

Запорізький районний суд
Запорізької області у складі:

головуючого судді - Ачкасова
О.М.

при секретарі - Кузіної Л.Х.,

за участю адвоката - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Запоріжжя
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання договору
дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3 про визнання договору дарування
недійсним, уточнивши який, посилалась
на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її
чоловік - ОСОБА_5, вона є спадкоємицею
першої черги після його смерті, за час
шлюбу разом з чоловіком було набуто у
власність земельну ділянку НОМЕР_1
площею 0, 1170 га на території
Розумівської сільської ради ОСК
«Рябінушка», що утворилася з двох
рівних земельних ділянок, звернувшись
до нотаріальної контори та Хортицького
РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій
області, позивачка дізналася, що 06.07.2010
року ОСОБА_5 за нотаріально посвідченим
договором дарування передав
безоплатно своїй донці ОСОБА_3 вказану
земельну ділянку. Вважаючи, що
зазначений договір дарування на
підставі ст. 203 ч. 2, 4 ЦК України повинен
бути визнаний недійсним, оскільки
земельна ділянка є об»єктом спільної
сумісної власності подружжя, ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом.

У судовому засіданні позивачка, її
представник підтримали позов, просили
суд його задовольнити, пояснивши суду,
що земельна ділянка НОМЕР_1 у ОСК
«Рябінушка» була набута ОСОБА_5 у
період шлюбу з позивачкою, тому є
спільною сумісною власністю подружжя,
ділянка утворилася з двох земельних
ділянок, одну з яких ОСОБА_5 отримав як
працівник ВАТ «Дніпроспецсталь», а
одну у 1999 році придбав у ОСОБА_9 за 500
грн. Ваказуючи на те, що потрібна була
згода позивачки як дружини на
відчуження майна та те, що договір
суперечить вимогам закону, просили суд
визнати договір дарування недійсним.

Представник відповідачки у судовому
засіданні позов не визнав, заперечував
проти позову, просив суд відмовити у
його задоволенні, пояснив, що договір
дарування, що був укладений між ОСОБА_5
та ОСОБА_3 відповідає вимогам закону за
формою і змістом, земельна ділянка була
набута ОСОБА_5 безоплатно шляхом
приватизації та була його особистою
приватною власністю, згоди дружини на
укладення договору не було потрібно,
ОСОБА_5 не був обмежений у дієздатності,
тому підстав для визнання договору
недійсним немає.

Третя особа - приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4 у судове засідання не
з»явився, був повідомлений про час та
місце розгляду справи, надіслав до суду
письмові пояснення, у яких просив суд
розглянути справу без його участі,
відмовити у задоволенні позову, у листі
зазначив, що при посвідченні договору
дарування земельної ділянки він
керувався правовою позицією, що
викладена у Постанові Пленуму
Верховного Суду України №7 від 16.04.2004
року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» та практикою
Верховного Суду України, оскільки
ділянка, одержана у власність шляхом
приватизації є особистою приватною
власністю того із подружжя, кому вона
безоплатно передана у власність та не є
спільною сумісною власністю подружжя.

Суд вважає можливим розглянути справу
за відсутності третьої особи, на
підставі наявних у справі матеріалів,
адже неявка не перешкоджає розгляду
справи.

Заслухавши пояснення сторін,
розглянувши матеріали справи,
дослідивши усі докази у сукупності, суд
вважає, що позов не є обгрунтованим та у
його задоволенні треба відмовити у
повному обсязі, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер ОСОБА_5, що підтверджується
свідоцтвом про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1
року, серія НОМЕР_2, який був чоловіком
позивачки у справі, відповідно до
свідоцтва про одруження від 07.09.1966 року.

Відповідно до ст.ст. 717, 719 ЦК
України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

За свого життя, а саме 06.07.2010 року,
ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_3 договір
дарування, що був нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4 (реєстр. № 1834).

За цим договором, ОСОБА_5 передав
безоплатно, а ОСОБА_3 прийняла у
власність як дарунок земельну ділянку,
площею 0, 1170 га, що розташована на
території Розумівської сільської ради
Запорізького району, ОСК «Рябінушка»,
діл. НОМЕР_1.

Вказана земельна ділянка
належала ОСОБА_5 на праві приватної
власності на підставі державного акту
на право власності на земельну ділянку
серії ЯГ №355623, виданого Запорізькою
районною державною адміністрацією
06.06.2006 року, кадастровий номер ділянки
:04:002:0720.

Згодом, на підставі договору
дарування, ОСОБА_3 зареєструвала за
собою право власності на зазначену
земельну ділянку, що підтверджується
реєстраційним написом на державному
акті на право власності на земельну
ділянку та витягом з державного
земельного кадастру про земельну
ділянку.

Згідно п. 18-2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 16.04.2004
року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» (Із змінами, внесеними
згідно з постановою Пленуму Верховного
Суду України від 19 березня 2010 року № 2)
відповідно до положень статей 81, 116 ЗК
окрема земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із земельного
фонду.

Як вбачається з архівного витягу
та додатків до нього, наданих архівним
відділом Запорізької районної
державної адміністрації, земельна
ділянка площею 0, 1170 га, що розташована
на території Розумівської сільської
ради Запорізького району, ОСК
«Рябінушка», діл. НОМЕР_1 була одержана
ОСОБА_5 у приватну власність саме
шляхом приватизації, на підставі
розпорядження голови Запорізької
районної державної адміністрації №1/440
від 05.12.2005 року, яке є чинним та не
скасоване.

За таких підстав, вказана
земельна ділянка була особистою
приватною власністю ОСОБА_5

Відповідно до ст.ст. 202-203 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» відповідно до частини
першої статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

В обґрунтування свого позову позивачка
вказує як на підстави недійсності
правочину, на ч.2 та ч. 4 ст. 203 ЦК України
щодо наявності необхідного обсягу
цивільної дієздатності та дотримання
встановленої законом форми правочину.

За змістом ст. 30 ЦК України, цивільну
дієздатність має фізична особа, яка
усвідомлює значення своїх дій та може
керувати ними. Цивільною дієздатністю
фізичної особи є її здатність своїми
діями набувати для себе цивільних прав
і самостійно їх здійснювати, а також
здатність своїми діями створювати для
себе цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання. Обсяг цивільної
дієздатності фізичної особи
встановлюється цим Кодексом і може
бути обмежений виключно у випадках і в
порядку, встановлених законом.

Проте, жодних доказів, що б
підтверджували обмеження цивільної
дієздатності ОСОБА_5 на час укладання
договору дарування, суду надано не
було.

Договір дарування був укладений у
письмовій формі та був нотаріально
посвідчений.

Оскільки земельна ділянка була
особистою приватною власністю ОСОБА_5,
згоди дружини на відчуження земельної
ділянки не було потрібно, тому договір
дарування не суперечить вимогам
цивільного законодавства та за своєю
формою відповідає закону, підстав,
передбачених цивільним законодавством
для визнання його недійсним, суд не
вбачає.

Отже, і посилання позивачки в
обґрунтування свого позову на
положення ст.ст. 60, 61 СК України, є
безпідставним, оскільки право
власності на земельну ділянку було
зареєстроване у передбаченому законом
порядку за ОСОБА_5, ділянка була
особистою приватною власністю ОСОБА_5,
який за свого життя подарував її у 2010
році відповідачці ОСОБА_3, яка є його
донькою, у законний спосіб.

Доводи позивачки щодо того, що земельна
ділянка складається з двох ділянок,
одну з яких придбав ОСОБА_5 за гроші, суд
не бере до уваги, адже за матеріалами
справи була приватизована одна
земельна ділянка під НОМЕР_1 площею 0, 1170
га, стосовно якої і було видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку та зареєстроване
право власності.

Судом було встановлено, що на
земельній ділянці НОМЕР_1 площею 0, 1170 га
на території Розумівської сільської
ради ОСК «Рябінушка», нерухоме майно
(будинки, споруди, тощо) за час шлюбу
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не збудоване, тому
доводи позивачки, що за час шлюбу
істотно збільшилася вартість ділянки,
об»єктивно не підтвердилися.

Заперечення ж відповідачки ОСОБА_3 суд
вважає обгрунтованими, такими, що
узгоджуються з вимогами закону та
доказами у справі.

Пояснення допитаних у судовому
засіданні свідків з боку відповідачки
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які пояснили, що
ОСОБА_3 раніше з батьком (ОСОБА_5) завжди
обробляли земельну ділянку, а зараз,
після смерті батька, ОСОБА_3 обробляє
ділянку, садить дерева, збудувала
туалет, паркан, при цьому свідок ОСОБА_7,
зазначила, що ОСОБА_2 взагалі ніколи не
бачила на ділянці, додатково
підтверджують висновки суду, зокрема,
щодо вільності волевиявлення
учасників правочину та те, що правочин
був спрямований на реальне настання
правових наслідків.

Таким чином, доводи, викладені у
позові та надані у судовому засіданні,
не знайшли свого підтвердження у
судовому засіданні, є безпідставними
та необґрунтованими, отже, у
задоволенні позову треба відмовити у
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 30, 202, 203, 215, 717, 719 ЦК
України, ст.ст. 57, 60, 61 СК України, ст. ст.
81, 116 ЗК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання договору дарування
недійсним - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції шляхом
подання апеляційної скарги на рішення
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення суду.

Суддя: