АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2961/2014
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана його представником ОСОБА_3, на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 19 грудня 2013 року по
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості,

встановила:

В квітні 2013 року позивач ПАТ КБ
«ПриватБанк» звернувся до суду з
вказаним позовом, в якому просив
стягнути з відповідача ОСОБА_2
заборгованість за кредитним договором
на загальну суму 18 121 доларів США 20
центів.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 19 грудня 2013 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у сумі 17 147 доларів
38 центів США, що за курсом НБУ станом на
19.12.2013 року складає 137 059 грн. та
складається із: заборгованості за
кредитом у розмірі 11624 доларів 76 центів
США, заборгованості по процентах 4057
доларів 33 центів США, заборгованості по
комісії у розмірі 465 доларів 29 центів
США, пені за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором у розмірі 1000
доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 1370 грн. 59 коп. судового
збору.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач
ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

Зазначав, що судом першої інстанції у
рішенні суду не було надано оцінку
договору застави рухомого майна 09.11.2006
року автомобіля Сhevrolet niva 21230 L,
реєстраційний номер: НОМЕР_1, як
забезпечення кредитного договору від
09.11.2006 року та прийняття даного
транспортного засобу позивачем в
рахунок погашення боргу.

Дана обставина є істотною, оскільки 29
вересня 2011 року вказаний автомобіль,
який було придбано за кредитні кошти, в
позасудовому порядку було передано
позивачу по акту в рахунок погашення
залишку заборгованості. 07 листопада 2011
року зазначений автомобіль було
реалізовано. Крім того, автомобіль
передано банку в позасудовому порядку,
але при цьому між сторонами не
підписано договору про порядок
задоволення вимог заставодержателя.

Позивач не ініціював визначення
розміру погашення заборгованості, не
існувало ні рішення суду, ні
виконавчого напису нотаріуса, яким би
визначався розмір заборгованості та
порядок її погашення, ціна реалізації
визначалась також заставодержателем,
що свідчить про згоду позивача, як
кредитора, про достатність вартості
заставного майна для погашення
існуючого боргу та припинення
зобов'язань боржника за кредитним
договором. Однак, позивач не зазначає
про погашення заборгованості ОСОБА_2 у
позовній заяві та не надає доказів
внесення відповідних сум.

В судовому засіданні апелянт та його
представники підтримали апеляційну
скаргу та просили задовольнити.

Представник позивача ПАТ КБ
«ПриватБанк», будучи присутньою в
судових засіданнях до оголошення
перерви по даній справі, заперечувала
проти задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на те, що кошти від
реалізації автомобіля були зараховані
в рахунок погашення пені та відсотків,
нарахованих за договором, проте
зазначених коштів недостатньо для
повного погашення заборгованості, тому
банк вимушений був звернутись з цим
позовом.

В дане судове засідання представник
позивача не з'явився, будучи належним
чином повідомленим про дату, час та
місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, що
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
09 листопада 2006 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2
було укладено кредитний договір №
КІV0АU03351331.

Згідно п. 1.1 кредитного договору банк
зобов'язується надати позичальникові
кредитні кошти шляхом: надання
готівкою через касу на строк з 09.11.2006
року по 09.11.2013 року у вигляді
непоновлювальної кредитної лінії у
розмірі 14 446,64 доларів США 64 центів, на
наступні цілі: купівля автомобіля, а
також у розмірі 5764,20 доларів США на
сплату страхових платежів у випадках
та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3,
2.2.7 даного договору, зі сплатою за
користування кредитом відсотків у
розмірі 1,00% на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом і
винагорода за надання фінансового
інструменту у розмірі 0,00 % від суми
виданого кредиту у момент надання
кредиту щомісяця в період сплати у
розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту,
відсотки за дострокове погашення
кредиту згідно з п. 3.11. даного договору
та винагороди за проведення
додаткового моніторингу, згідно п.
6.2даного Договору. Періодом сплати
вважати період з 20 по 20 число кожного
місяця.

Відповідно до положень п. 3.1 кредитного
договору при порушенні позичальником
зобов'язань по погашенню кредиту,
передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього
договору, позичальник сплачує банку
відсотки за користування кредитом у
розмірі 2,42 % на місяць, нараховані на
суму непогашеної в строк
заборгованості за кредитом.

Пунктом 4.1 кредитного договору
передбачено, що при порушенні
позичальником будь-якого зобов'язання,
передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 кредитного
договору, банк має право нарахувати, а
позичальник зобов'язується сплатити
банку пеню в розмірі 0,15 % від суми
простроченого платежу, але не менше 1
гривні за кожен день прострочки. Сплата
пені здійснюється в гривні. У випадку,
якщо кредит видається в іноземній
валюті, пеня сплачується в гривневому
еквіваленті по курсу НБУ на дату
сплати.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, суд першої інстанції
виходив з положень ст. 526, 625, 1050, 1054 ЦК
України та вважав доведеним розмір
заборгованості в сумі 18 121 доларів 29
центів США, який складається з
непогашеного кредиту у розмірі 11 624
доларів 76 центів США, процентів за
користування кредитом у розмірі 4057
доларів 33 центів США, заборгованості
по комісії у розмірі 465 доларів 29 центів
США, пені за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором у розмірі 1973
доларів 82 центів США.

При цьому відповідно до положень ч. 3
ст. 551 ЦК України суд першої інстанції
визнав за необхідне зменшити розмір
нарахованої банком пені із суми 1973
доларів США 82 центи до суми 1000 доларів
США, зважаючи на погіршення
фінансового становища відповідача,
тому у частині стягнення пені позовні
вимоги задоволені частково. Решта
заборгованості стягнута оскаржуваним
рішенням у повному обсязі.

Проте, виходячи з наявних у матеріалах
справи та досліджених судом першої
інстанції письмових доказів, колегія
суддів вважає, що погодитись з
висновками суду першої інстанції
неможливо, оскільки висновки суду
зроблені за неповного з'ясування
обставин справи, при недоведеності
обставин, що мають значення для справи,
та з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа ( кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, з
даним позовом позивач звернувся 25.04.2013
року, на підтвердження заявлених
позовних вимог додавши до позовної
заяви розрахунок заборгованості за
договором станом на 15.01.2013 року. Інших
розрахунків заборгованості матеріали
справи не містять, відповідно саме
вказаний розрахунок ( а.с. 4-10) було
покладено судом в основу оскаржуваного
рішення та зазначено, що розрахунок
заборгованості судом було перевірено.

Проте при вивченні колегією суддів
зазначеного розрахунку заборгованості
вбачається, що він є неповним,
необґрунтованим, зазначені у ньому
суми заборгованості по тілу кредиту та
відсотках є недоведеними та суперечать
іншим наявним у справі доказам, а тому
вказаний розрахунок не може бути
визнаний належним та допустимим
доказом по справі, враховуючи наступне.

Як вбачається з умов кредитного
договору, позичальнику надано кредит
на суму 14 446,64 долари США для придбання
автомобіля та 5764,2 долари США - на
сплату страхових платежів у випадках,
передбачених п.2.1.3., 3.2.2 даного
договору.

Разом з тим, у договорі застави
автомобіля від 09.01.2006 року зазначено, що
кредит складається із суми наданих
кредитних коштів в розмірі 14 446,64 долари
США.

Відповідно до розділу 1 кредитного
договору, позичальник щомісяця в
період сплати кредиту повинен надавати
банку кошти ( щомісячний платіж) у сумі
276,54 доларів США для погашення
заборгованості за кредитним договором,
що складається із заборгованості по
кредиту, відсотках, винагороди ,
комісії.

Для виконання умов даного договору
банк відкриває позичальнику чотири
рахунки: для зарахування коштів,
спрямованих на погашення
заборгованості, кредитний рахунок,
рахунок по відсотках, рахунок для
обліку комісії та винагороди,
зазначено їх номери.

Проте про наявність графіку платежів у
даному кредитному договорі не
зазначено, матеріали справи такого
графіку не містять, відтак визначити,
яка сума із щомісячного платежу ( 276,54
доларів США) направлялась банком на
погашення кредиту, відсотків чи
комісії - не вбачається можливим.

При цьому на стадії розгляду справи в
суді першої інстанції позивачем не
було надано до суду розрахунок, в якому
було б відображено суми сплачених
відповідачем платежів.

Як вбачається з наданого позивачем
розрахунку, 09.11.2006 року позивачу було
видано передбачений договором кредит
на суму 14 446,64 доларів США. Протягом
2006-2008 років відповідач належним чином
виконував свої зобов'язання та
прострочена заборгованість була
відсутня.

Станом на час відсутності простроченої
заборгованості по кредиту - 24.02.2009 року,
загальна сума непогашеного кредиту (
загальний залишок тіла кредиту)
становила суму 11 129 доларів США 95
центів. Однак 06 листопада 2009 року
загальна сума кредиту ( тіло кредиту)
збільшилась до суми 11537,32 долари США,
тобто на 407,37 доларів США.

В 2010 році відповідач сплатив по тілу
кредиту 86,25 доларів США, і загальна сума
заборгованості зменшилась до 11 451,07
доларів США.

Однак станом на 05.11.2010 року залишок
заборгованості по кредиту знову був
збільшений банком до суми 11 760,74 долари
США, тобто на 309,67 доларів США.

08 листопада 2010 року загальна сума
кредиту знову була збільшена до суми 11
835,38 доларів США, тобто ще на 74,64 долари
США.

Станом на 08 листопада 2011 року розмір
заборгованості по кредиту зменшився до
суми 11 535,42 доларів США , а 21 листопада
2012 року тіло кредиту знову збільшилось
до суми 11 624,76 доларів США, тобто на 89,53
долари США.

Таким чином, як вбачається з даного
розрахунку, розмір суми тіла кредиту
був неодноразово збільшений банком, на
загальну суму 881,21 долари США, при цьому
жодних обґрунтованих пояснень такого
збільшення розрахунок та позовна заява
не містять.

Відповідно до п. 2.1.3 кредитного
договору, позичальник звертається до
банку про надання йому кредиту на
оплату чергових страхових платежів
відповідно до договорів страхування,
укладених відповідно до п. 2.2.7 даного
договору і доручає банку щорічно
перераховувати необхідну для цього
суму коштів згідно договорів
страхування.

Перерахування кредитних коштів банк
зобов'язується провадити у випадку
непред'явлення позичальником
документів, що підтверджують сплату
чергових страхових платежів за рахунок
інших джерел, до дат їхньої сплати,
передбачених договорами страхування.

Перерахування коштів на сплату
чергових страхових платежів
здійснюється у національній валюті
України. Якщо кредит надається в
іноземній валюті, позичальник доручає
банку:

- одержати з каси банку суму іноземної
валюти, необхідну для сплати чергового
страхового платежу на підставі
договору страхування, укладеного
відповідно до п. 2.2.7 даного договору,

- здійснити продаж у касі банку наявної
іноземної валюти за курсом її продажу,
встановленому на день виконання даного
доручення;

- отримані від продажу іноземної валюти
кошти зарахувати від імені
позичальника на сплату чергового
страхового платежу.

Зазначене доручення позичальника не
підлягає виконанню банком тільки у
випадку пред'явлення позичальником
банку документів, що підтверджують
сплату чергових страхових платежів за
рахунок інших джерел до дат їхньої
сплати, передбачених договорами
страхування.

Виходячи з умов п.2.1.3 кредитного
договору логічно припустити, що
зазначені суми, на які щороку
збільшувалось тіло кредиту, були
направлені банком на сплату чергових
страхових платежів, проте жодних
доказів з цього приводу матеріали
справи не містять, враховуючи, що за
умовами договору перерахування коштів
на сплату чергових страхових платежів
здійснюється у національній валюті.

Однак позивачем не надано жодних
підтверджень про сплату таких
платежів, в розрахунку зазначено, що
тіло кредиту збільшене у доларах США,
при цьому матеріали справи не містять
доказів виконання банком вимог п. 2.1.3
кредитного договору.

Враховуючи, що розмір основної
заборгованості по кредиту ( тілу
кредиту) є необґрунтованим та
недоведеним, то відсутні підстави
вважати правильними і розрахунки
процентів за користування кредитом,
розрахунки підвищених відсотків за
порушення термінів сплати
заборгованості, а також пені, базою
нарахування яких є саме прострочена
заборгованість по кредиту.

Заперечуючи проти стягнення
заборгованості по кредиту, апелянт в
апеляційній скарзі зазначив, що 29.09.2011
року належний йому автомобіль
«Шевроле Нива», д.н. НОМЕР_1, що
перебував у заставі у банку за
договором застави від 09.11.2006 року, був
переданий ним банку в рахунок
погашення заборгованості.

В судовому засіданні апелянт пояснив,
що будь-яких інших дій, спрямованих на
відчуження автомобіля іншій
особі-покупцю, він не вчиняв, проте і не
сплачував заборгованості, вважаючи, що
вона погашена шляхом передачі
заставного майна банку.

Заперечуючи проти доводів апеляційної
скарги, представник ПАТ КБ
«Приватбанк» ДіденкоМ.В. вказала, що
оскільки відповідач добровільно
передав предмет застави на реалізацію,
то вказаний автомобіль було банком
реалізовано 08.11.2011 року, і виручена від
реалізації сума в розмірі 54 324 грн. 07
коп., що на той час становило 6806,93
доларів США була спрямована на
погашення заборгованості по кредиту.

На підтвердження вказаних пояснень
представник позивача подала до суду :

- меморіальний валютний ордер від 08.11.2011
року, з якого вбачається зарахування на
рахунок ОСОБА_2 6806,93 доларів США;

- меморіальний валютний ордер № 018т від
08.11.2011 року, відповідно до якого на
погашення процентів по кредитному
договору було зараховано 1756,19 доларів
США;

- меморіальний валютний ордер №018F,
відповідно до якого на погашення пені
по кредитному договору було зараховано
2263,83 доларів США;

- виписку з кредитного рахунку ОСОБА_2

Разом з тим, зазначені пояснення та
документи суперечать наявному в
матеріалах справи розрахунку
заборгованості, з якого вбачається, що
у листопаді 2011 року коштів на
погашення пені не надходило; натомість
на погашення відсотків було зараховано
3864,39 доларів США; на погашення тіла
кредиту було спрямовано - 275,82 долари
США.

Таким чином, у наявному в справі
розрахунку заборгованості банком
зазначено про зарахування лише 4140,21
доларів США, на погашення яких
платежів була спрямована решта коштів -
2666,72 долари США, у розрахунку не
зазначено.

Однак у наданій представником банку
виписці з рахунку ОСОБА_2 ( а.с. 151-156)
вбачається, що сума 6806,93 була
розподілена банком наступним чином:
2263,87 доларів США - направлено на
погашення пені; 1756,19 - направлено на
погашення процентів; а суми в розмірі
311,93 доларів США, 366,74 доларів США та 2108,2
доларів США - здійснено обмін валюти,
тобто про призначення зазначених
коштів у виписці не вказано.

Таким чином, колегією суддів
встановлено, що позивачем порушено
вимоги Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», статтею 26 якого
передбачено, що обтяжувач має право на
власний розсуд обрати один із таких
позасудових способів звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження:

1) передача рухомого майна, що є
предметом забезпечувального
обтяження, у власність обтяжувача в
рахунок виконання забезпеченого
обтяженням зобов'язання в порядку,
встановленому цим Законом;

2) продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах;

3) відступлення обтяжувачу права
задоволення забезпеченої обтяженням
вимоги у разі, якщо предметом
забезпечувального обтяження є право
грошової вимоги;

4) переказ обтяжувачу
відповідної грошової суми, у тому числі
в порядку договірного списання, у разі,
якщо предметом забезпечувального
обтяження є гроші або цінні папери.

5) реалізація заставленого майна
на підставі виконавчого напису
нотаріуса.

Відповідно до договору застави
рухомого майна, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 09.11.2006
року, в забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором
заставодавець ОСОБА_2 передав у заставу
ЗАТ КБ «Привабанк» автомобіль
«Шевроле Нива», д.н. НОМЕР_1, вартістю 73
000 грн.( а.с. 149-150).

Пунктом 24 договору застави
передбачено, що звернення стягнення на
предмет застави за вибором
заставодержателя здійснюється з
дотриманням встановленого чинним
законодавством порядку будь-яким із
способів: - шляхом передачі предмету
застави у власність заставодержателю в
рахунок виконання зобов'язань за
кредитним договором; шляхом продажу
заставодержателем предмету застави з
укладенням договору купівлі-продажу з
третьою особою-покупцем або на
публічних торгах; шляхом
безпосереднього продажу предмету
застави покупцю, в тому числі з правом
укладання заставодержателем договору
купівлі-продажу предмету застави від
імені заставодавця; на підставі
виконавчого напису нотаріуса; іншим не
забороненим чинним законодавством
способом.

Як вбачається з акту від 29.09.2011 року,
ОСОБА_2 передав у заклад ПАТ КБ
«ПриватБанк» автомобіль «Шевроле
Нива», д.н. НОМЕР_1 разом з технічним
паспортом на автомобіль та 2-ма
комплектами ключів, при наявній у
нього заборгованості за кредитним
договором на суму 150 925 грн. 60 коп. ( а.с.
116).

Не заперечуючи даного факту,
представник банку повідомила про
реалізацію даного автомобіля за 6806,93
доларів США 08 листопада 2011 року, проте
жодних доказів тих обставин, у якому
порядку та яким чином було проведено
звернення стягнення на автомобіль, яка
оцінка вартості автомобіля,
підтвердження розміру коштів, що
надійшли саме від продажу автомобіля -
представник позивача не надала, не
зважаючи на те, що судом апеляційної
інстанції двічі оголошувалась перерва
в судових засіданнях за клопотанням
представника банку для подання
зазначених доказів.

Статтею 30 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» передбачено, що
протягом десяти днів із дня продажу
предмета забезпечувального обтяження
обтяжувач-продавець відповідного
рухомого майна зобов'язаний надати
боржнику та всім обтяжувачам, на
користь яких було встановлене
зареєстроване обтяження цього
рухомого майна, письмовий звіт про
результати продажу.

Разом з тим, позивач ПАТ КБ
«Приватбанк» не лише не повідомив
відповідача про реалізацію автомобіля
і не надав йому письмовий звіт про
результати продажу, а продовжував у
період з листопада 2011 року по січень 2013
року нараховувати проценти та пеню на
суму визначеної ним на власний розсуд
заборгованості по кредиту, яку при
цьому у листопаді 2012 року збільшив на
суму 89,53 долари США з невідомих
підстав, виходячи з того, що у разі
реалізації предмета застави підстави
для його страхування - відсутні.

Нарахування комісії в розрахунку
заборгованості взагалі відсутнє,
натомість у підсумку заборгованості
значиться як прострочена сума комісії
465,29 доларів США.

Крім того, при вивченні виписки з
особового рахунку відповідача ОСОБА_2,
колегією суддів встановлено, що
платежі, сплачені ним по квитанціях 19
березня 2009 року та 20 квітня 2009 року у
сумі по 277 доларів США - у виписці не
зазначені.

Разом з тим, у виписці з рахунку
зазначено про надходження коштів від
юридичної особи - поручителя на
підставі п.6 договору поруки, зокрема ,
такі суми надходили: 30 липня 2009 року -
1154,19 доларів США ; 21 січня 2010 року - 2117,6
доларів США, 27 липня 2010 року - 1811,34
долари США. Зазначені суми були
спрямовані банком на погашення пені
(близько 720 доларів США), заборгованості
по тілу кредиту та відсотках.

Проте жодна із цих сум не відображена в
розрахунку заборгованості, що був
наданий представником банку до
позовної заяви.

Навпаки, розрахунок заборгованості
суперечить змісту виписки з рахунку,
оскільки в розрахунку зазначено, що
відповідачем погашено всього пені -
2464,99 доларів США, проте ця сума є значно
меншою від суми пені, що була
розподілена банком у виписці,
враховуючи зарахування 08.11.2011 року суми
від реалізації автомобіля - 2263,87
доларів США в рахунок пені ( а.с. 148) та
вищевказану суму 720 доларів США ( 2263,87 +720
= 2983,87 доларів США).

При цьому з пояснень відповідача
колегією суддів встановлено, що про
укладення будь-яких договорів поруки
на забезпечення даного кредитного
договору йому не відомо, і на якій
підставі кошти, сплачені зазначеною
юридичною особою, були зараховані на
його рахунок - також не відомо.

Відповідно до вищевказаної виписки з
особового рахунку, відповідачем на
погашення кредитної заборгованості
всього було сплачено 21 992,11 доларів США,
що будь-яким чином не відображено у
розрахунку заборгованості та не
зазначено, як були розподілені суми
сплачених платежів.

Таким чином, враховуючи наявність
такої кількості суперечностей у
розрахунку заборгованості, його
невідповідності наявним у матеріалах
справи доказам (зокрема, меморіальним
ордерам від 08.11.2011 року та виписці з
рахунку), відсутності графіку
розподілу сум щомісячних платежів на
тіло кредиту та відсотки, відсутності
належних доказів щодо підстав для
збільшення тіла кредиту (платіжних
документів про сплату страхових
платежів), відсутності доказів щодо
дотримання порядку реалізації
заставного майна, розміру виручених
від продажу коштів та їх розподілу на
погашення заборгованості, колегія
суддів дійшла висновку, що заявлений
позивачем розмір заборгованості є
недоведеним.

При цьому також слід зазначити, що
проценти за користування кредитом
нараховувались банком за двома
ставками одночасно - 12 % річних за
користування кредитом за весь період з
моменту видачі кредиту і до 15.01.2013 року,
та 29,04% річних - з 21.01.2009 року по 15.02.1023
року - як штрафна санкція за порушення
строків сплати щомісячних платежів.

Разом з тим, розрахунок заборгованості
містить лише загальну суму
заборгованості за відсотками - 4057,33
долари США, без зазначення окремо
загальної суми основних відсотки та
штрафних, правильність нарахування
яких перевірити не є можливим за
відсутності даних про сплату
щомісячних платежів у самому
розрахунку заборгованості та
розподілу сплачених сум.

Крім того, виявлені протиріччя між
розрахунком та випискою із особового
рахунку щодо зарахування суми пені
свідчать про те, що значні суми коштів,
що надходили на рахунок ОСОБА_2, банк
спрямовував на погашення нарахованої
ним пені, не відображаючи про це в
розрахунку заборгованості, відтак є
підстави вважати, що позивач не
дотримувався умов кредитного договору
щодо розподілу кредитних коштів,
внаслідок чого суми боргу по відсотках
і кредиту є завищеними і не
відповідають дійсному розміру
заборгованості.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях. Проте суд першої
інстанції вищевказаних обставин не
з'ясував, розрахунку заборгованості
належним чином не перевірив, а тому за
недоведеності обставин, які мають
значення для вирішення справи, у суду
були відсутні підстави для задоволення
позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про
стягнення заборгованості на
вищевказану суму.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про обґрунтованість
доводів апеляційної скарги, а тому
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 19 грудня 2013 року -
скасувати та ухвалити по справі нове
рішення наступного змісту:

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: