Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2222/14
Головуючий у 1 інстанції: Михайлова А.В.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„03" липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі: Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 03 квітня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: орган опіки
та піклування по Комунарському району
Запорізької області, про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням шляхом виселення, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з позовом, який в ході розгляду
справи був уточнений, до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням
шляхом виселення.

У позові зазначала, що їй на праві
власності належить квартира АДРЕСА_1.

У 2006 році в зазначену квартиру з
її дозволу поселився та був
зареєстрований її онук ОСОБА_2

З 2009 року ОСОБА_2 почав спільно
проживати, а згодом одружився з
ОСОБА_4 Хоча згоди на поселення та
реєстрацію дружини свого онука вона не
давала, остання не забажала змінювати
місце проживання і залишалась жити у
належній їй квартирі, у вересні 2010 року
у подружжя народилася донька.

В подальшому у неї з онуком
почались конфлікти і її проживання в
спірній квартирі стало неможливим
через протиправну поведінку ОСОБА_2 та
його дружини ОСОБА_4

Через деякий час, після
народження дитини, ОСОБА_4 запросила
своїх родичів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які
оселились в її квартирі, проживають у
ній постійно та усіма своїми діями
унеможливлюють її користування
квартирою.

Вважає, що відповідачі своїми
діями порушують її законні права та
інтереси, як власника квартири,
виселитися з належного їй жилого
приміщення в добровільному порядку не
бажають.

Посилаючись на зазначені
обставини, просила суд на підставі ст.
391 ЦК України усунути їй перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
примусового виселення з неї ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Ухвалою Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 20 січня 2014 року до
участі у справі у якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, залучено Орган опіки та
піклування по Комунарському району
Запорізької міської ради.

Рішенням Комунарського районного
суд ум. Запоріжжя від 03 квітня 2014 року
позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні
ОСОБА_3 кватирою АДРЕСА_1 шляхом
примусового виселення з неї ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалене по справі
рішення в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_3 є
одноособовим власником квартири
АДРЕСА_1(а.с.5,6).

Факт проживання в квартирі за вказаною
адресою відповідачів по справі, а також
неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
підтверджується довідкою голови ЖБК
„Побутовець" від 10.10.2012 року(а.с.10). При
цьому за даними довідки вказаного ЖБК
ОСОБА_2 постійно проживає та
зареєстрований за зазначеною адресою з
07.02.2006 року, а його неповнолітня дочка
ОСОБА_7, 27.09.2010 року, проживає у цій
квартирі з моменту народження в якості
члена його сім"ї( а.с.151).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 щодо
примусового виселення відповідачів із
вказаної квартири, суд, пославшись на
норми ст.ст. 321, 391 ЦК України та ст.150 ЖК
України, виходив з правомірності вимог,
оскільки позивач, як власник квартири,
має право користуватися та
розпоряджатися своєю власністю на
власний розсуд та вимагати усунення
перешкод у здійсненні цих прав.

З висновками суду в повній мірі
погодитися не можна, оскільки суд
дійшов їх без врахування фактичних
обставин справи, не визначившись з
характером спірних правовідносин та
нормами права, які їх регулюють.

Розглядаючи вимоги, заявлені ОСОБА_3,
як власником квартири, суд не врахував,
що виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді справ
про усунення перешкод у користування
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК України підстави для
позбавлення права на житло.

Відповідно до роз"яснень п.9 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 5 від
12.06.2009 року „Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду", оскільки підставою позову є
фактичні обставини, що наведені у
заяві, то зазначення позивачем
конкретної правової норми на
обгрунтування позову не є визначальним
при вирішенні судом питання про те,
яким законом слід керуватися при
вирішенні спору.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 постійно проживає у належній
його бабусі ОСОБА_3 квартирі АДРЕСА_1 з
2006 року, вселився туди як член її сім"ї
на правах онука, набув право
користування цим житловим приміщенням
та зареєстрував своє місце проживання
в установленому законом
порядку(а.с.138-139).

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України
члена сім"ї власника жилого
будинку(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Як визначено ч. 1 ст. 116 ЖК України , якщо
наймач, член його сім"ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Безспірних доказів, які б свідчили про
те, що ОСОБА_2 порушує правила ч.1 ст. 116
ЖК України, суду не надано, враховуючи,
що як постанова Комунарського РВ ЗМУ ГУ
МВС України в Запорізькій області від
14.10.2012 року про відмову у порушенні
кримінальної справи,яка була винесена
на підставі досудової перевірки заяви
ОСОБА_3(а.с.8), так і рішення зборів
правління ЖБК -4 „Побутовець" від 18.09.2012
року(а.с.11-12) таких даних не містять.

За вказаних обставин, тобто за
відсутністю передбачених ч.1 ст. 116 ЖК
України підстав для виселення ОСОБА_2
зі спірної квартири, застосування
судом ст. 391 ЦК України при вирішенні
питання щодо його виселення на вимогу
власника ОСОБА_3 було безпідставним, а
тому рішення суду в цій частині
підлягає скасуванню з ухваленням
нового, яким у задоволенні зазначених
вимог слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК
України, члени сім"ї власника жилого
будинку(квартири), які проживають разом
з ним у будинку(квартирі), що йому
належить, користуються жилими
приміщеннями нарівні з власником
будинку(квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку(квартири)
члени його сім"ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім"ї. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно.

Припинення сімейних відносин з
власником будинку(квартири) не
позбавляє колишніх членів його сім"ї
права користування займаним
приміщенням.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 9, 156, 157
ЖК України, сам факт припинення
сімейних відносин з власником квартири
не позбавляє колишніх членів його сім"ї
права користування займаним
приміщенням і не є підставою для їх
виселення з цього жилого приміщення.

Передбачені вказаними статтями
обмеження щодо виселення колишніх
членів сім"ї власника не є порушенням
права власності. Відповідно до ч.4 ст. 41
Конституції, ст. 319, ч.ч.1,2 ст. 321 ЦК
України власник не може бути
протиправно позбавлений права
власності або обмежений у цьому праві,
однак у передбачених законом випадках
обмеження права власності можуть мати
місце. У цьому випадку обмеження права
власника передбачені саме ст.ст. 156, 157
ЖК України.

Щодо висновків суду про наявність
підстав для виселення відповідачів
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, то вони є
правомірними, враховуючи, що доказів
вселення названих відповідачів в
квартиру АДРЕСА_1 у встановленому
законом порядку та за згодою власника
ОСОБА_3, а отже і виникнення у них права
користування зазначеною спірною
квартирою, по справі не надано.

Рішення суду в цій частині
погоджується з фактичними обставинами
справи та відповідає приписам норм
матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 03 квітня 2014 року по
даній справі в частині задоволення
вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
примусового виселення ОСОБА_2
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким у задоволенні вимог
ОСОБА_3 про примусове виселення ОСОБА_2
з квартири АДРЕСА_1, - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: