Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області у складі:

Головуючого
судді: Демянчук С.В.

суддів:
Малько О.С., Ковалевича С.П.,

секретаря
судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Радивилівського районного
суду Рівненської області від 08 квітня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи на стороні
відповідача, які не заявляють
самостійних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
поділ майна, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Радивилівського районного
суду Рівненської області від 08 квітня
2014 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково.

Визнано спільною сумісною власністю
подружжя коня, вартістю 2500 грн., насос
для системи опалення, вартістю 750 грн., а
всього на суму 3250 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2
частину вартості спільного сумісного
майна подружжя - 1625 грн. залишивши коня
та насос для системи опалення в
користуванні ОСОБА_2.

В решті поовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
витрати пов'язані зі сплатою судового
збору в розмірі 243 грн. 60 коп..

Не погодившись із вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
вказує, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
є незаконним, необґрунтованим, неповно
та невірно встановлені обставини, які
мають значення для справи.

Зазначає, що висновки суду першої
інстанції щодо застосування у даному
спорі понять «спільна сумісна
власність» та «спільна часткова
власність» викладені незрозуміло та
без належного обгрунтування,
висвітлено неіснуючу

________________________________________________________________________
_____________________

Провадження № 22ц-787/1261/2014
Головуючий у суді 1
інстанції: Бірука В.О.

Доповідач : Демянчук С.В.

конкуренцію правових норм, що в
результаті призводить до неоднакового
застосування судами законодавства
України.

Вказує, що за весь період перебування у
шлюбі він працював на сезонних роботах
на комбайні (в рахунок оплати отримував
зерно, кошти), працював на вирубці лісу
(в рахунок оплати отримував
лісоматеріали), обробляв земельні паї
понад 7 га. та присадибні земельні
ділянки сусідніх землеволодінь,
утримував підсобне господарство
(одночасно близько 8 свиней). Всі
зароблені кошти вкладав у спільний
бюджет сім'ї. Дані обставини
підтвердженні показами свідків.

Крім того зазначає, що у судовому
рішенні покази свідків викладені
досить стисло, необ'єктивно та не в
повному обсязі.

Зокрема, не зазначено, що свідок ОСОБА_6
підтвердив, що він неодноразово їздив в
с. Комарівка Бродівського району разом
із позивачем де в різні періоди часу
позивачем було придбано косилку кінну,
сівалку кінну, грабалку кінну, копачку
кінну. Відповідач ОСОБА_2 дані факти
заперечувала, але належного
спростування не було знайдено.
Допитана в якості свідка третя особа -
ОСОБА_3 доводи позивача підтвердила,
заперечувала лише в частині виділення
йому майна, оскільки хотіла, щоб усе
майно належало їй.

Також вказує, що не надано жодної
оцінки його поясненням та доказам
відносно того, що він заробив кошти на
комбайні і придбав оприскувач польовий
на 200 л., вартістю 4800 грн..

Вищевикладені обставини дають
можливість зробити висновок, що усе
майно придбане під час шлюбу не може
рахуватися спільною частковою
власністю, оскільки частки сторонами
визначені не були. Придбане майно є
спільною сумісною власністю, а
виходячи з положення ч. 2 ст. 372 ЦК
України у разі поділу майна, частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними.

Крім того зазначає, що судом першої
інстанції порушені норми та принципи
процесуального прав рівності перед
законом і судом (ст. 5 ЦПК України),
змагальність сторін (ч. 3 ст. 10 ЦПК
України), диспозитивність цивільного
судочинства (ч. 1 ст. 11 ЦПК України), а
також ст. 60 ЦПК України, якими
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Просив скасувати оскаржуване рішення в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог та ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі. Судові витрати покласти на
відповідача.

У судовому засіданні ОСОБА_1, його
представник, підтримавши апеляційну
скаргу повністю, надали пояснення в
межах її доводів.

ОСОБА_2, її представник, заперечуючи
проти задоволення апеляційної скарги,
покликалися на законність та
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, яке просили залишити без змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, а також вимог, заявлених в суді
першої інстанції, правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про
часткове задоволення позову про
визнання спільною сумісною власністю
подружжя коня, вартістю 2500 грн., насосу
для системи опалення, вартістю 750 грн.
та його поділ; та про відмову в
задоволенні позову про поділ решти
зазначеного майна.

Спосіб поділу майна не оскаржується,
оскільки доводів з цього приводу
апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, і це
встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з 04
листопада 2001 року, який було розірвано
21 травня 2013 року та проживав в будинку
батьків відповідачки, який в 2004 році
був подарований відповідачці, з якими
вели спільне господарство , тобто з
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7.

Відповідно до положень ст. 61 ЦПК
України, передбачено, що обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

З матеріалів справи вбачається, що всі
учасники в справі визнали ті обставини,
що спільною сумісною власністю
позивача та відповідачки, як подружжя є
кінь, вартістю 2500 грн., насос для
системи опалення, вартістю 750 грн.

Згідно показів позивача в суді першої
інстанції, останній також визнав
зазначені обставини, заперечуючи лише
про те, що оприскувач польовий був
придбаний за кошти сім'ї відповідачки.

Згідно принципу диспозитивності
цивільного судочинства /ст. 11 ЦПК
України/ суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Обов'язок доказування і подання
доказів процесуальним Законом /ст. 60
ЦПК/ покладено на сторони.

Однак, будь-яких доказів, заслуговуючих
на увагу, які є належними і допустимими,
спростовують висновки суду, не надано.

Так, позивач не надав жодних допустимих
доказів в підтвердження придбання ним
та відповідачкою, яка заперечувала ці
доводи, оприскувача польового.

Виходячи з вищевикладеного, та
враховуючи визнані обставини
позивачем, безпідставними є доводи
апелянта про те , що перераховане в
позовній заяві майно є спільною
сумісною власністю позивача і
відповідачки як подружжя.

Також колегія судді вважає
обґрунтованим і висновок суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позовних вимог про поділ решти
перерахованого в позовній заяві майна.

Так, в силу положень зазначеної ст. 61
ЦПК України не підлягають доказуванню
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, обставини
про те, що перераховане майно є їх з
позивачем спільною сумісною власністю.

Оскільки позовні вимоги до ОСОБА_8,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про поділ
спільного сумісного майна чи виділ
його частки не заявллився, тому підстав
для вирішення спору щодо решти майна не
має.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що
вказівка суду в рішенні суду першої
інстанції про те, що решта
перерахованого в позовній заяві майна
є спільною частковою власністю
позивача та відповідача та інших
членів сім'ї, які проживали в одному
будинку ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 не
ґрунтується на матеріалах справи та не
відповідає вимогам закону, тому
рішення в цій частині підлягає зміні.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох
і більше осіб із визначенням частки
кожного з них у праві власності є
спільною частковою власністю.

Визначення часток проводиться
відповідно до положень ст. 357 ЦК
України. Вбачається, що частки у
спільному майні зазначених осіб не
визначені.

Таким чином, позивач не позбавлений
права заявити вимогу про визначення та
виділ частки із майна, що є у спільній
сумісній власності.

За наведених підстав підлягає
виключенню з тексту рішення покликання
суду на визначення спірного майна, як
спільної часткової власності сторін та
інших членів сім"ї.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 308, 309, 313-316, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Радивилівського районного
суду Рівненської області від 08 квітня
2014 року змінити.

Виключити з тексту рішення покликання
суду на визначення спірного майна, як
спільної часткової власності сторін та
інших членів сім"ї.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним чинності.

Головуючий суддя:
Демянчук С.В.

Судді :
Малько О.С.

Ковалевич С.П.