Номер провадження: 22-ц/785/4990/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі головуючого
Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Калараша
А.А.

з участю секретаря Волчанського
О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування будинку
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Болградського районного суду
Одеської області від 27 березня 2014 року,
-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із
зазначеним позовом до ОСОБА_3,
посилаючись на те, договір дарування 5/6
часток житлового будинку АДРЕСА_1 , який
було укладено 24 грудня 2012 року між нею
та відповідачем ОСОБА_3, укладено нею
під впливом помилки, оскільки вона,
передаючи належну їй на праві
власності частку будинку у дарунок
своєму онуку - відповідачу ОСОБА_3,
вважала , що останній буде її
утримувати та здійснювати за нею
догляд, якого вона потребує через свій
похилий вік та стан здоров'я.

Фактично вона мала намір укласти
договір довічного утримання, але через
свою недостатню грамотність та
юридичну несвідомість уклала договір
дарування, оскільки не знала що існує
такий вид договору, як договір
довічного утримання.

Після укладення договору дарування її
онук ухиляється від її утримання та
догляду за нею, в зв'язку з чим вона
вимушена звернутися до суду з цим
позовом.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Болградського районного суду
Одеської області від 27 березня 2014 року
позов задоволено.

ОСОБА_3, вважаючи рішення суду таким, що
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
04.04.2014 року надав до суду апеляційну
скаргу про його скасування.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи, законність i
обґрунтованість рішення суду першої
iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги,
колегія суддів вважає за необхідне її
відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим, законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом, обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як передбачено ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
/дарувальник/ передає або
зобов»язується передати в майбутньому
другій стороні /обдарованому/
безоплатно майно /дарунок/ у власність.

Як вбачається з матеріалів справи, 24
грудня 2012 року між позивачем ОСОБА_2 та
відповідачем ОСОБА_3 укладено договір
дарування житлового будинку,
відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала,
а ОСОБА_3 прийняв у дар 5/6 часток
житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.47).

Копія даного договору дарування, з дня
його укладення, знаходилась у ОСОБА_2

Даний факт, безперечно, спростовує
доводи позивача, що вона при укладенні
договору не розуміла, що укладається
договір дарування, а не довічного
утримання, оскільки позивач з 2012 року
мала змогу перечитати текст договору.

Крім того, ОСОБА_2 власноручно
підписала договір дарування, при цьому
дієздатність її перевірена.

Також, підписуючи договір дарування 5/6
часток житлового будинку АДРЕСА_1,
позивач не могла не помітити, що
підписує саме договір дарування,
враховуючи зміст договору, його
великий шрифт та роз»яснення нотаріуса
про природу договору, процедуру якого в
судовому засіданні не спростовано.

Крім того, незважаючи на похилий вік,
позивачка усвідомлювала свої дії при
підписанні договору дарування частини
квартири, висловлюючи, таким чином,
своє волевиявлення, яке на момент
вчинення правочину було вільним.

На думку колегії суддів, ОСОБА_2 більше
року не зверталась до суду з позовом
про визнання договору дарування
недійсним, так як вона не мала наміру на
укладання договору довічного
утримання та усвідомлювала, що
укладається саме договір дарування.

Таким чином, з огляду на наведене,
вбачається,що договір дарування 5/6
часток житлового будинку АДРЕСА_1, який
укладений 24 грудня 2012 року між
позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_3 відповідає вимогам закону та
передбачених законом підстав для
визнання його недійсним немає.

При цьому, і сама позивач, як вбачається
з рішення Болградського районного суду
Одеської області від 10.12.2013 року, при
подачі позову до суду першої інстанції
про розірвання договору дарування,
визнавала, що між нею та онуком ОСОБА_3
укладався саме договір дарування
(а.с.83-84).

Між цим, колегія суддів не може
прийняти до уваги доводи апеляційної
скарги, що, відповідно до ст. 728 ЦК
України, вимоги про розірвання
договору дарування можливо заявляти
тільки в межах одного року та вважає це
твердження помилковим, оскільки ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом про
визнання договору дарування недійсним
за ст. 229 ЦК України, де застосовується
загальна позовна давність тривалістю у
три роки.

Колегія суддів, виходячи з пояснень
сторін по справі, інших досліджених
письмових доказів, вважає достовірно
встановленим, що договір дарування
укладений у відповідності до вимог
чинного законодавства, під час
підготовки договору ОСОБА_2 була
присутня в приміщенні нотаріальної
контори, їй були роз"яснені вимоги
статей Цивільного Кодексу України,
також було встановлено правоздатність
та дієздатність сторін, ОСОБА_2 договір
був прочитаний та підписаний особисто
та ніяких застережень з цього питання
вона не мала, договір був складений в
двох екземплярах та знаходиться у
обдарованого, та у справах приватного
нотаріуса.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 19 постанови Пленуму
;Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідно до статей 229-233 ЦК України
правочин, вчинений під впливом помилки,
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилялася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також, що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Крім цього, помилка при укладанні
договору, як вважає позивач ОСОБА_2, що
внук буде їй допомагати в майбутньому,
не має правового значення.

Суд першої інстанції на зазначене
уваги не звернув, що потягло за собою
постановлення помилкового рішення про
задоволення позову.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов»язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

У зв»язку з наведеним, ухвалене в
справі судове рішення підлягає
скасуванню, як таке, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись п.2 ч.1ст.307, п. п. 1, 4 ст.309, ч.2
ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Болградського районного суду
Одеської області від 27 березня 2014 року
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
дарування будинку відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий
В.М.Гончаренко

Судді:

В.Д.Коротков

А.А.Калараш