Справа №
провадження № 2з/201/1875/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2014 року Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Демидової С.О.

при секретарі
Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську заяву
ОСОБА_1 про забезпечення його позову до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення суми боргу, -

В С Т
А Н О В И В:

В провадженні Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
перебуває вказана цивільна справа.

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою
про забезпечення позову, у якій
останній просить накласти заборону на
відчудження майна яке належить на
праві власності померлому ОСОБА_6, а
саме: квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав заяву та просив її
задовольнити.

Представник відповідачів
заперечувала проти задоволення даної
заяви.

Відповідно до ч.1 ст. 153 Цивільного
процесуального кодексу України заява
про забезпечення позову розглядається
судом, у провадженні якого перебуває
справа, в день її надходження без
повідомлення відповідача та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч.3 ст. 151 Цивільного
процесуального кодексу України
забезпечення позову за заявою осіб, які
беруть участь у справі, допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення позову
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Відповідно до п.1, п. 2 ч.1 ст. 152
Цивільного процесуального кодексу
України позов забезпечується
накладенням арешту та майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або і інших осіб та забороною вчиняти
певні дії.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою до відповідачів про
стягнення грошових коштів в розмірі 45
000 грн.

Частиною 3 ст. 152 ЦПК України
передбачено, що види забезпечення
позову мають бути співмірними із
заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 22
грудня 2006 року «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
роз'яснено, що розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення позов,
який просить застосувати особа, котра
звернулася з такою заявою, позовним
вимогам. Вирішуючи питання про
забезпечення позову суд має брати до
уваги інтереси не тільки позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Враховуючи положення ст. ст. 151, 152 ЦПК
України та зазначені роз'яснення
Постанови Пленуму Верховного Суду
України, суд не находить підстав для
задоволення заяви про забезпечення
позову, оскільки в матеріалах справи
відсутні докази реальної загрози
невиконання чи утруднення виконання
рішення суду у випадку його ухвалення
на користь позивача, а також, те що вид
забезпечення позову, який просить
застосувати позивач, є неспівмірним з
позовними вимогами.

Керуючись ст.ст. 151, 152, 153, 294 ЦПК України,
суд -

У
Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення його
позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про стягнення суми боргу - залишити без
задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 5 днів з дня
отримання її копії.

Суддя
С.О. Демидова