РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року
м.
Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого судді: Бондаренка Ю.О.

суддів: Павліченка С.В.,
Куцин М.М.

при секретарі: Чейпеш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Виноградівського районного суду
Закарпатської області від 20 травня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись в суд з
позовом до ОСОБА_1, про спонукання до
виконання мирової угоди.

Позов мотивовано тим, що ухвалою
Виноградівського районного суду
Закарпатської області від 23.08.2013 року
затверджено мирову угоду по справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод у користуванні
земельними ділянками, зобов'язання
припинити певні дії. Зокрема, згідно
даної мирової угоди відповідач
зобов'язався до 01.03.2014 року згорнути
діяльність з ремонту та технічного
обслуговування автомобілів у власному
гаражі, розташованому у АДРЕСА_1. На
виконання умов мирової угоди
позивачами, не чинились перешкоди у
здійсненні відповідачем діяльності, в
свою чергу відповідач в порушення умов
мирової угоди не згорнув свою
діяльність у визначений термін та,
продовжує здійснювати зварювальні та
лакофарбові роботи на автомобілях. На
звернення до Виноградівського
районного суду із заявою про видачу
виконавчого листа на виконання мирової
угоди вони отримали відповідь від
06.03.2014 року про те, що ухвала суду про
визнання мирової угоди не є виконавчим
документом та їм було рекомендовано
звернутися до суду з позовом про
спонукання до виконання умов мирової
угоди. Позивачі вважають, що
затверджена судом мирова угода за
своєю правовою природою є правочином,
який у відповідності до загальних
принципів цивільного права має бути
виконаний за правилами, передбаченими
ст.ст. 525, 526 ЦК України. Тому, керуючись
даними положеннями закону, просять суд
зобов'язати відповідача вчинити ті дії,
обов'язок вчинити які відповідач взяв
на себе за умовами мирової угоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 21
грудня 2011 року позов задоволено та
зобов'язано ОСОБА_1, згорнути
діяльність з ремонту технічного
обслуговування автомобілів у власному
гаражі, розташованому в АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на, неповнотою з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеністю обставин на які суд
вважав встановленими а відтак і
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
земельна ділянка на якій знаходиться
гараж належить ОСОБА_4 з якою на даний
час у нього погані відносини і він не
займається підприємницькою діяльністю
а саме ремонтом автомобілів у
згаданому гаражі. З того часу як він
проживає окремо також переніс
проведення ремонтних робіт на іншу
адресу на персикову 80, про що є відмітка
податкового органу від 04.11.2013 року. В
свою чергу допитуючи свідків суд не
встановив який сам сусід позивачів
проводив в гаражі ремонтні роботи. Крім
того права позивачів не порушені
оскільки вони не є суміжними
землевласниками.

В судовому засіданні апелянт та його
представник підтримав апеляційну
скаргу, просив рішення суду першої
інстанції скасувати з наведених в
апеляції підстав.

Позивачі заперечили щодо задоволення
апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони
та їх представників, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення у рішенні, колегія суддів
апеляційного суду дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

У відповідності до ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 23.08.2013 року сторони
уклали між собою мирову угоду яку
ухвалою Виноградівського районного
суду Закарпатської області від 23.08.2013
року було визнано а, провадження у
справі закрито (а.с.4-5). Відповідно до п.1
мирової угоди ОСОБА_1 взяв на себе
зобов'язання до 01 березня 2014 року
згорнути діяльність з ремонту та
технічного обслуговування автомобілів
у власному гаражі розташованому в
АДРЕСА_1.

Задовільняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
укладена між сторонами мирова угода є
різновидом зобов'язання, що виникло на
підставі правочину, укладеного за їх
взаємною згодою, у письмовій формі та
визнаного судовим рішенням, а тому
відповідно до загальних умов
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалене у справі судове рішення
зазначеним вимогам закону в повному
обсязі не відповідає.

Так, згідно до ст. 208 ЦПК України,
судові рішення викладаються формі
ухвал та рішень.

Згідно зі ст. 124 Конституції
України, ст. 14 ЦПК України, ст. 13 Закону
України «Про судоустрій та статус
суддів» судові рішення, що набрали
законної сили, обов'язкові для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України.

Чинним законодавством України у
разі невиконання судових рішень, які
набрали законної сили, передбачена
процедура їх примусового виконання.

Статтею 1 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено, що
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Відповідно до ст. 3 цього Закону,
примусове виконання рішень державною
виконавчою службою здійснюється на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом , зокрема
ухвали, постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних та
кримінальних справах у випадках,
передбачених законом, п.2 ч.2 ст. 17
Закону. Виконавчими документами є такі
документи, що відповідають вимогам,
зазначеним у ст. 19 цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 175 ЦПК України, суд
за клопотанням сторін може постановити
ухвалу про визнання мирової угоди.
Стаття 210 ЦПК України визначає, що
ухвала суду, що постановляється як
окремий документ, складається з
вступної частини, описової частини,
мотивувальної частини та резолютивної
частини із зазначенням висновку суду
та строку і порядку набрання ухвалою
законної сили та її оскарження.

Ухвала про визнання мирової угоди, як
будь-яке судове рішення, може бути
оскаржено у вищестоящий суд (п. 8 ч. 1 ст.
293 ЦПК України).

Якщо ухвала має силу виконавчого
документа і підлягає виконанню за
правилами, встановленими для виконання
судових рішень, така ухвала
оформлюється з урахуванням вимог,
встановлених Законом України «Про
виконавче провадження».

Враховуючи зазначене, ухвала про
визнання мирової угоди від 23.08.2013 року
за своїми процесуальними
властивостями прирівнюється до
судового рішення та підлягає
виконанню.

Також діюче законодавство не
передбачає необхідності ухвалення
судового рішення вимогою якого є
спонукання до виконання уже ухваленого
судового рішення.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Відповідно до ст.309 ч.1 п.4 ЦПК України,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення.

З огляду на викладене вище та керуючись
ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу - задовольнити.

Рішення Виноградівського районного
суду Закарпатської області від 20
травня 2014 - скасувати.

У справі ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді