АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.,

суддів: Головачова Я.В.,
Невідомої Т.О.,

при секретарі: Охневській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 03.04.2014 у
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Солом'янського районного
суду м. Києва від 03.04.2014 позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
- задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» суму заборгованості за
кредитним договором в розмірі 2638870
гривень 57 копійок та пеню в сумі 5000000
гривень 00 копійок, а всього стягнуто
7638870 гривень 57 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» суму заборгованості за
договором кредитування поточного
рахунку в сумі 4357 гривень 22 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» 3441 гривню 00 копійок судових
витрат.

В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, відповідачем подано апеляційну
скаргу, в якій зазначається про його
необґрунтованість, як таке, що ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, за неповного
встановлення обставин, які мають
істотне значення для справи.
Відповідач в своїй апеляційній скарзі
посилається на відсутність доказів
належності позивача за спірними
правовідносинами, на незаконність
нарахування позивачем процентів за
користування кредитом в іноземній
валюті, про відсутність даних
бухгалтерського обліку, що проценти
взагалі нараховувалися у визначені
періоди, про відсутність
бухгалтерських документів на
підтвердження факту здійснення
операції у відповідній сумі грошових
коштів. Крім того, апелянт зазначає, що
судом не взято до уваги той факт, що
позовна заява подана позивачем після
спливу строків позовної давності, а
також той факт, що розмір пені є значно
завищеним.

Справа № 760/22507/13 № апеляційного
провадження 22-ц-796/6675/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Зінченко С.В.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В. На підставі
вказаного, просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове,
яким в позові ТзОВ «ОТП Факторинг» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором відмовити.

В судовому засіданні відповідач
підтримала апеляційну скаргу з підстав
викладених у ній, просила рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Представник позивача заперечував
проти доводів апеляційної скарги,
вважає рішення суду законним і
обґрунтованим, просив залишити його
без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь в судовому
засіданні, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів виходить з
наступного.

Судом встановлено, що 23.05.2008 між ЗАТ
«ОТП Банк», наступником якого є ЗAT «ОТП
Банк» та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір №ML- згідно умов
якого, ЗАТ «ОТП Банк» надало ОСОБА_1
кредит в сумі 250000 доларів США строком
до 23.05.2018.

У зв'язку з неналежним виконанням
ОСОБА_1 умов кредитного договору №ML-
220752008 від 23.05.2008, в неї виникла
заборгованість за договором, яка
станом на 04.06.2013 становить 330147 доларів
США 70 центів (еквівалентно 2638870,57 грн. за
курсом НБУ на день розрахунку) та 9097688,87
гривень пені за прострочення виконання
зобов'язання, що разом становить 11736559
гривень 44 копійки.

Також 23.05.2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та
ОСОБА_1 було укладено договір № 022319081
про кредитування поточного рахунку, за
яким ОСОБА_1 було встановлено ліміт
овердрафту в 6200 гривень під
зобов'язання повернути суму кредиту в
межах ліміту та сплатити плату за
користування кредитом.

Проте у зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем ОСОБА_1 умов вказаного
договору в неї виникла заборгованість
за договором в розмірі 4357 грн. 22 коп.
станом на 22.05.2013.

Наявність договірних зобов'язань та
наявність заборгованості, але не в
таких розмірах визнана в ході розгляду
справи відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підставі договору купівлі-продажу
кредитного портфелю від 27.05.2011 та у
відповідності ст.ст. 512,514,1077,1078,1082,1084 ЦК
України, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а
ТОВ «ОТП Факторинг» набуло право
вимоги за договором №ML- НОМЕР_1 від
23.05.2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та
ОСОБА_1.

Також згідно з умовами договору
факторингу від 27.01.2012 та у
відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077, 1078, 1082,
1084 ЦК України, ПАТ «ОТП Банк»
відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг»
прийняло право вимоги за договором
№022319081 про кредитування поточного
рахунку (овердрафт) від 23.05.2008,
укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1

В своїй апеляційній скарзі, апелянт
посилається на те, що ТОВ «ОТП
Факторинг» не є належним позивачем у
справі, оскільки ним не подано жодного
документу, який свідчив би про
наявність фактичного боргу
відповідача та підтверджував би суми,
зазначені в розрахунках
заборгованості.

Колегія суддів, вважає вказані доводи
апеляційної скарги такими, що не
відповідають дійсності, оскільки
вказане спростовується матеріалами
справи, а саме право звернення позивача
ґрунтується на підставі договору
купівлі-продажу кредитного портфелю
від 27.05.2011 та договору факторингу від
27.01. 2012, за якими ПАТ «ОТП Банк»
відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг»
набуло право вимоги за договором
№ML- від 23.05.2008 і право вимоги за
договором № 022319081 про кредитування
поточного рахунку (овердрафт) від
23.05.2008, укладеними між ЗАТ «ОТП Банк» та
ОСОБА_1.

Також твердження відповідача щодо
відсутності в позивача доказів
нарахування відсотків за договором
кредиту спростовуються розрахунками
заборгованості, поданими позивачем
(а.с. 106-159)

Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Як встановлено судом першої інстанції,
відповідно до п. 2 кредитного договору
№ №ML- від 23.05.2008 укладеного між
ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, датою
остаточного повернення кредиту
зазначено 23.05.2018, а отже саме ця дата є
строком настання виконання
зобов'язання за вказаним кредитним
договором, яка має використовуватися
для обчислення строку позовної
давності.

Колегія суддів апеляційного суду не
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції виходячи з
наступного.

Відповідно до умов кредитного договору
№ML- від 23.05.2008 позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) в розмірі та в строки,
визначені графіком повернення кредиту
та щомісячно сплачувати проценти за
користування кредитом, а також
встановлено відповідальність за
порушення графіку повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

У зв'язку з наведеним висновок суду
першої інстанції про початок перебігу
позовної давності з 23.05.2018 - визначеної
судом дати закінчення дії кредитного
договору та відсутність підстав для
застосування позовної давності до
вимог банку про стягнення заборгованих
на час звернення до суду платежів
ґрунтується на неправильному
застосуванні норм матеріального права.

Разом з тим, враховуючи, що
відповідачем здійснювалося часткове
погашення заборгованості протягом 2011
року колегія суддів вважає, що в силу
ст. 264 ЦК України строк позовної
давності є перерваним, а тому висновок
суду першої інстанції в частині
стягнення всієї суми заборгованості
відповідає обставинам справи.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилась, та сплати
процентів у разі прострочення сплати
чергових платежів. Тобто і дострокове
стягнення судом першої інстанції суми
кредиту відповідає вимогам чинного
законодавства.

Разом з тим, судом також було
встановлено, що розмір неустойки - пені
нарахованої позивачем, в чотири рази
перевищує розмір основної
заборгованості, а тому суд першої
інстанції, виходячи з принципів
справедливості та розумності, та
враховуючи заяви відповідача щодо
можливості зменшення розміру пені,
зменшив розмір пені з 9097688,87 грн. до 5000000,
00 грн., застосувавши положення ч. 3 ст. 551
ЦК україни.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що пеня нарахована
позивачем за період з 23.02.2010 по 04.06.2013 ,
що не відповідає вимогам ч.2 ст. 258 ЦК
України, а тому виходячи з положень ч. 3,4
ст. 267 ЦК України наявні підставі для
застування судом строку позовної
давності і відмови у задоволенні
позовних вимог про стягнення пені за
період, що перевищує один рік. Таким
чином, стягнення пені обмежується
останніми 12 місяцями перед зверненням
кредитора до суду, а починається з дня
(місяця), з якого вона нараховується, у
межах строку позовної давності за
основною вимогою, а тому розмір пені, що
підлягає стягненню з апелянта повинен
становити 1138207 , 04 грн., як зазначено у
розрахунку, правильність якого не
спростована в ході розгляду справи.

Отже, рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню в частині
визначення розміру пені, визначивши її
у сумі 1138207,04 грн. Відповідно загальний
розмір заборгованості за кредитним
договором становить 3777077, 61 грн. (2638870, 57
+1138207,04).

В порядку ст. 305 ЦПК України
підставами для зміни та скасування
рішення є, зокрема, неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм матеріального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

За наведених обставин, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню в частині визначення
розміру пені, визначивши її у сумі
1138207,04 грн., в зв'язку з чим резолютивну
частину необхідно викласти в іншій
редакції.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 03.04.2014- задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 03.04.2014 скасувати в частині
вирішення питання щодо стягнення пені,
та ухвалити в цій частині нове рішення,
яким стягнути з ОСОБА_1 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» пеню визначивши її на рівні
1138207,04 грн, в зв'язку з чим абзац 2
резолютивної частин рішення викласти в
наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» суму заборгованості за
кредитним договором в розмірі 2638870,
57грн. та пеню в сумі 1138207,04 грн, а всього
стягнути 3777077, 61 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено до

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: