АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року
м. Київ

колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої дочки ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Дніпровська
районна в м. Києві державна
адміністрація про виселення, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 18 березня 2014 року,

встановила:

02.12.2013 р. ОСОБА_1 в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої дочки
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до
суду з вказаним позовом, в якому
відповідно до ст. 116 ЖК Української
РСР, Закону України «Про охорону
дитинства» просила виселити ОСОБА_3 з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
відповідно до ордеру №Г199585 від 21.12.1972
року вказану квартира було отримано
її батьком ОСОБА_4 на сім'ю з 4 осіб. На
даний час в квартирі зареєстровано 7
осіб: сторони по справі та двоє
неповнолітніх дітей.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 28 листопада 2013 року
відповідач був вселений у вказану
квартиру.

Вважає, що відповідач не має права
проживати у вказаній квартирі,
оскільки рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 08 травня
2012 року був позбавлений батьківських
прав відносно неповнолітньої доньки
ОСОБА_2 При появі відповідача в
квартирі у доньки з'являється паніка
та страх. Знаходження та проживання
відповідача в квартирі призведе до
емоційного зриву, завдання доньці
моральної та психологічної травми.

Оскільки всі звернення до міліції
позитивного наслідку не дали,
відповідач поводить себе агресивно,
погрожує фізичною розправою,
пошкодити та викрасти майно з
квартири, останній має інше місце для
проживання, просила позов
задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 березня 2014 року в
задоволенні вказаного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, у зв'язку
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказане рішення суду та
ухвалити нове про задоволення позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що суд
неправильно застосував норми ст.116 ЖК
УРСР, не взяв до уваги ст.52
Конституції України, ст.10 Закону
України «Про охорону дитинства», п.17
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» №2 від 12.04.85
р., а також факт систематичного
порушення відповідачем правил
співжиття та прав дитини.

Судом не враховано, що підставою для
позбавлення відповідача батьківських
прав було те, що здоров'я, фізичний,
психічний, духовний і моральний
розвиток дитини піддавався небезпеці
внаслідок застосування батьком
неправомірних дій, неналежного
поводження з дитиною.

Крім цього, відповідач має дорослого
сина, у якого він і проживав до
вселення в квартиру, а також рідних
сестер зі своїми житловими
приміщеннями, що також судом не взято
до уваги.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник ОСОБА_7, третя особа:
ОСОБА_6, представник Органу опіки та
піклування Дніпровської районної в
м.Києві державної адміністрації
ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали та
просять її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_9
просить апеляційну скаргу відхилити,
а рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі,
в судове засідання не з'явились, про
час та місце розгляду справи
повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення осіб, що беруть участь у
справі, допитавши свідка ОСОБА_10,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР,
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, систематично руйнують, чи псують
жиле приміщення, або використовують
його не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ним в
одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших зацікавлених осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи,
що спірна квартира розташована в
АДРЕСА_1, складається з трьох кімнат
жилою площею 40,60 кв.м., в якій
зареєстровано сім осіб: наймач
ОСОБА_4, його дочки ОСОБА_5, ОСОБА_1,
онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, онука
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, онук ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_3, зять ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 09 вересня 2011 року
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1,
ОСОБА_5, треті особи: Комунальне
підприємство по утриманню житлового
господарства Дніпровського району м.
Києва, Служба у справах дітей
Дніпровського районної у м. Києві
державної адміністрації, ОСОБА_6 про
вселення, встановлення (визначення)
порядку користування квартирою,
зміну договору найму житлового
приміщення задоволено частково.

Вирішено вселити ОСОБА_3 в квартиру
АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, третя особа: Комунальне
підприємство по утриманню житлового
господарства Дніпровського району м.
Києва про виселення відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні даного
позову про виселення ОСОБА_3 з
вказаної квартири, суд першої
інстанції виходив з того, що
позивачами не надано належних і
допустимих доказів систематичних
порушень правил співжиття з боку
відповідача, щодо якого були б вжиті
відповідні заходи попередження чи
громадського впливу та які не дали
позитивних результатів.

При цьому суд врахував ту обставину,
що відповідач фактично з 2010 року в
квартирі не проживає, був вселений на
підставі судового рішення 28
листопада 2013 року та в той же день
залишив квартиру з державним
виконавцем, а 17 грудня 2013 року вже не
зміг потрапити до квартири.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки він
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового
кодексу України» №2 від 12.04.85 р., при
вирішенні спорів про виселення на
підставі ст.116 Житлового кодексу
України осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з
ними в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК,
трудових колективів, товариськими
судами й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача ( незалежно
від прямих вказівок з приводу
можливого виселення).

Матеріали справи не містять доказів
того, що до відповідача вживались
заходи попередження або заходи
громадського впливу.

Відповідно до відповіді керівництва
чергової частини штабу Головного
управління МВС України в м.Києві від
16.06.2014 р. №2/3-18 аз., 17.12.2013 р. о 21.30 год.
по спецлінії «102» до чергової частини
штабу Головного управління надійшло
повідомлення від громадянина , який
назвався ОСОБА_3, що АДРЕСА_1 колишня
дружина не впускає до квартири.
Вказане повідомлення прийнято
оператором служби «102» та передано
для відповідного реагування до
Дніпровського РУГУ МВС України в м.
Києві (зареєстровано в журналі ЄО
Дніпровського РУ за №54791). Також
встановлено, що 28.11.2013, 29.11.2013 та 17.12.2013
р. інших повідомлень щодо подій
АДРЕСА_1 від громадянки ОСОБА_1 або
інших осіб, службою «102» не
зафіксовано.

Допитана в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що
28.11.2013 р. вона була присутня в
квартирі під час вселення до неї
відповідача. Пояснила, що під час
вселення відповідач висловив погрозу
влаштувати «солодке життя», дитині
стало погано. Наступного дня
відповідач прийшов до квартири,
забрав речі, висловив погрози та
пішов.

Матеріли, на підставі яких прийнято
рішення про відмову в порушенні
кримінальної справи по заяві ОСОБА_1
№17418/2010 р., №1920/2012 р., а також висновок
ст. ДІМ Дніпровського РУГУ МВС України
в м. Києві від 23.12.2013 р. про закінчення
перевірки по заяві ОСОБА_1, не містять
відомостей про вжиття щодо
відповідача відповідних заходів
попередження.

Вказані докази в їх сукупності не
можуть бути покладені в основу
судового рішення про виселення особи
без надання іншого жилого приміщення,
оскільки свідчать лише про наявність
конфліктної ситуації між мешканцями
квартири.

Не є таким доказом й інформаційна
довідка №2/51 Дніпровського районного
в м. Києві центру соціальних служб
для сім'ї дітей та молоді від 23.02.2012 р.
№50/83 (а.с.21-22).

За змістом вказаної довідки, під час
досліджень у ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
виявлено тривожний стан. Даний феномен
може бути пов'язаний із ситуацією,
яку наразі дитина переживає у своїй
сім'ї. При використанні методики
«ІКПВ» помічено наступну
феноменологію: на разі дівчина
перебуває в збуджено-тривожному стані
(проективні методики, малюючи тести).
Даний стан може бути викликаний
ситуацією, що склалася в родині, а
саме: розлучення батьків, конфлікти
батька з матір'ю, постійно присутнє
почуття провини матері, відносно
ситуації в сім'ї, що передається і
дівчині через обговорювання ситуації,
«проживання» її знову й знову, та
велике бажання (ціль) матері
завершити ситуацію конфлікту з бажаним
для себе результатом. На даний час
дівчина з самою ситуацією розлучення
батьків впоралась адекватно. Але вплив
на внутрішній стан Насті має почуття
постійної провини матері й тривалий
конфлікт батьків між собою, що не
вирішується. Наразі дана ситуація в
сім'ї може сприяти створенню у
дівчини віктимної поведінки. Дитина
потребує психоемоційної підтримки
спеціаліста (психолога або
психотерапевта).

Відповідно до рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 08 травня
2012 року ОСОБА_3 позбавлено
батьківських прав відносно
неповнолітньої доньки ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Підставою для ухвалення
вказаного рішення стало ухилення
відповідача від виконання своїх
батьківських обов'язків по вихованню
дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України). При
цьому питання про можливість
подальшого проживання батька та
дитини в одному житловому приміщенні
судом не вирішувалось.

Відповідно до ч.2 ст.167 СК України суд
може постановити рішення про
виселення того з батьків, хто
позбавлений батьківських прав, з
житлового приміщення, у якому він
проживає з дитиною, якщо буде
встановлено, що він має інше житло, у
яке може поселитися, або постановити
рішення про примусовий поділ житла
чи його примусовий обмін.

Матеріали справи не містять доказів
того, що відповідач має інше житло, у
яке він може поселитися.

Доводи позивача про можливість
постійного проживання відповідача за
місцем проживання свого дорослого
сина, або своїх сестер ґрунтуються на
припущеннях.

Враховуючи викладене, доводи
апеляційної скарги щодо
невідповідності висновків суду
дійсним обставинам справи є
необґрунтованими.

Суд першої інстанції вірно встановив
фактичні обставини справи, дослідив
наявні докази, надав їм належну оцінку
та прийняв законне рішення, з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :

Справа №22-ц/796/6291/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Бартащук  Л.П.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.