провадження 2/228/281/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року
місто ДОКУЧАЄВСЬК

ДОКУЧАЄВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді СЄЛІНА Є.В.,

при секретарі - ПАНІХІНОЇ Г.С.,

з участю: позивача за основним позовом -
ОСОБА_1 та

його представника - адвоката
ОСОБА_2,

представників відповідача за
основним позовом -

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Докучаєвську Донецької області
цивільну справу № 2/228/281/2014 за позовом
ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6
та ОСОБА_7 до Публічного акціонерного
товариства «Альфа-Банк» та фізичної
особи - підприємця ОСОБА_8, треті особи -
ОСОБА_5 та ОСОБА_9 про визнання
договорів недійсними, за зустрічним
позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_10 до ОСОБА_1 про стягнення
неустойки,

ВСТАНОВИВ:

12.05.2014р. за вх. № 2346/14-Вх на адресу суду
надійшов позов ОСОБА_1 до ПАТ
«Альфа-Банк» та ФОП ОСОБА_8, треті особи
- ОСОБА_5 та ОСОБА_11, де посилаючись
зокрема на вимоги ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів», ст.ст. 15-16,
203, 215, 230 ЦК України, заявницею
поставлене питання про визнання
недійсними: кредитного договору №
401575097 від 14.01.2014р., укладеного між нею і
ПАТ «Альфа-Банк», та договору
індивідуального номеру замовлення
б/н від 14.01.2014р., укладеного між нею та
ФОП ОСОБА_8 В обґрунтування цієї вимоги
у поданому позові ОСОБА_1 зазначено, що
14.01.2014р. на запропоновану їй вигідну
пропозицію щодо виготовлення та
встановлення у її квартирі 4
металопластикових вікон, вартістю 13
410грн., у розстрочку на 12 місяців, нею
цього ж дня був підписаний кредитний
договір № 401575097 та договір
індивідуального номеру замовлення б/н,
крім того сплачений завдаток у розмірі
50грн. При цьому, при оформленні
вказаних договорів, вона звертала
увагу на те, що вона є безробітною, має
на утриманні двох неповнолітніх дітей,
одна з яких є інвалідом з дитинства.
Пізніше, ознайомившись детально зі
змістом договорів з'ясувала, що за
користування кредитними коштами, вона
повинна сплатити не обумовлену раніше
суму у розмірі 13 410грн., а іншу
у розмірі 17 166,03грн. У зв'язку з цим,
наступного дня вона звернулась до ФОП
ОСОБА_8 з вимогою щодо розірвання
договору, отримавши відмову, направила
заяви на ім'я останньої та ПАТ
«Альфа-Банк», де просила вважати
укладені договори недійсними, які
також були залишені без задоволення.
Вважає данні відмови необґрунтованими,
оскільки перед укладенням кредитного
договору її в письмовому вигляді не
ознайомлено із умовами надання
кредиту; крім того, у порушенні умов
договору індивідуального номеру
замовлення їй до теперішнього часу не
встановлені металопластикові вікна;
також зі сторони банку мала місце
омана, оскільки її запевняли у
безпроцентному користуванні кредиту,
не було враховано, що окрім пенсії на
дитину-інваліда та аліментів вона
інших доходів не має /а.с. 1-5/.

До початку попереднього судового
засідання у справі, а саме 30.05.2014р. за вх.
№ 2652/14-Вх до суду надійшов зустрічний
позов ФОП ОСОБА_10 до ОСОБА_1, де заявник
посилаючись на вимоги ст.ст. 549, 626, 628-629,
631 ЦК України просив стягнути з
останньої на її користь суму неустойки
у розмірі 1408,05грн. та витрати на правову
допомогу у розмірі 4000грн. В
обґрунтування цієї вимоги зазначено,
що 14.01.2014р. між нею, як ФОП та ОСОБА_1 було
укладено Угоду про завдаток на купівлю
металопластикових вікон, за яким
сплачено останньою 50грн. Цього ж дня,
між ними був укладений Договір на
організацію робіт з виготовлення та
передачі у власність ПВХ конструкцій
за індивідуальним номером замовлення
9982910, перед підписанням якого було
складено замовлення із узгодженням
розміру, кольору, профілю металу,
конфігурації та комплектації
замовлених ПВХ конструкцій. 22.01.2014р.
відповідачка звернулась із заявою про
розірвання укладеного договору, у
задоволенні якої було відмовлено з
посиланням на те, що ця вимога не
ґрунтується на вимогах закону та умов
договору. 13.02.2014р. замовлений та
виготовлений вироб був доставлений
ОСОБА_1, однак не прийнятий останньою.
Листом від 17.03.2014р. її повторно було
попереджено про необхідність
прийняття виробу, але відповідачка
знову, без обґрунтування причин,
відмовилась це зробити. Відповідно до
п.4.3 укладеного Договору, у випадку
невиконання Замовником своїх
зобов'язань, замовник повинен
виплатити неустойку у розмірі 0,1% від
вартості діючого договору за кожен
день прострочення на огляд виконавця.
На сьогоднішній день сума боргу ОСОБА_1
за невиконання умов Договору складає: 13
410грн. (вартість діючого договору)/100х0,1
(відсоток від вартості діючого
договору) = 13,41грн. (сума боргу за один
день). Оскільки, з 14.02.2014р. та на
теперішній час минуло 105 днів, то сума
неустойки (пені) за весь період складає
13,41грн.х105дн.= 1 408,05грн. /а.с. 51-53/.

Предмет та підстава, як основного, так і
зустрічного позову, а також розмір
позовних вимог не змінювались.

Позивачка за основним позовом - ОСОБА_1
у судовому засіданні підтримала свої
позовні вимоги та просила їх
задовольнити у повному обсязі, давши
пояснення, аналогічні тим, що зазначені
нею у поданому позові. У задоволенні
зустрічного позову, заявнику просила
відмовити, посилаючись на те, що їй
Виробником замовлений нею вироб не був
доставлений, та вона від його прийняття
не відмовлялась.

Представник позивача за основним
позовом - ОСОБА_2, яка діє на підставі
Договору про надання правової допомоги
№ 24 від 10.06.2014р., Свідоцтва про право на
зайняття адвокатською діяльністю № 2732
від 12.12.2007р. та Ордеру серії ДН № 000,42285
від 10.06.2014р., у судовому засіданні
підтримала позицію свого довірителя.

Третя особа за основним позовом -
ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримала
позицію ОСОБА_1, як за основним, так і за
зустрічним позовом. Просила перший
задовольнити, а у задоволенні другого
заявнику відмовити.

Представники відповідача ФОП ОСОБА_8 за
основним позовом ОСОБА_3, яка діє на
підставі Довіреності за серією НАА №
230622, посвідченої 21.05.2014р. приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу Харківської
області ОСОБА_12 і зареєстрованої в
реєстрі за № 467 /а.с. 54/ та ОСОБА_4, яка діє
на підставі Договору про надання
правової допомоги від 21.05.2014р. та
Свідоцтва про право на зайняття
адвокатською діяльністю № 2294 від
20.10.2006р. /а.с. 55, 57/, у судовому
засіданні підтримали зустрічні
позовні вимоги та просили їх
задовольнити, з підстав зазначених у
поданому позові. Щодо основного позову,
то просили його відхилити, у зв'язку з
відсутністю підстав для його
задоволення.

Відповідачі за основним позовом - ПАТ
«АЛЬФА-БАНК» та ФОП ОСОБА_8, а також
третя особа ОСОБА_11 в судове засідання
не з'явились, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином, про що в матеріалах справи є
відповідні докази. Неявка вказаних
осіб не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши пояснення позивача та думку
його представника, позицію
представників відповідача, третіх
осіб, покази свідків, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що у
задоволенні основаного позову
заявнику необхідно відмовити у повному
обсязі, а зустрічний позов підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступних підстав:

Судом установлено такі факти та
відповідні їм правовідносини.

14 січня 2014 року - ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_8
уклали Угоду про завдаток на купівлю
виробів, за якою сторони підтвердили
серйозність своїх намірів на
виготовлення металоплатикових вікон,
на виконання чого ОСОБА_1 видала, а ФОП
ОСОБА_8 отримала завдаток у розмірі
50грн. /а.с. 15/.

Цього ж дня, ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_8 уклали
Договір індивідуального номеру
замовлення б/н, за яким остання взяла на
себе обов'язок виготовити та передати
позивачці у власність ПВХ конструкції,
загальною площею 9,732кв.м., а та, в свою
чергу, зобов'язалась оплатити ФОП
ОСОБА_8 вартість виробів у сумі 13 410грн.
/а.с. 16-17/.

Перед підписанням цього Договору, між
сторонами було погоджено розмір, колір,
профіль матеріалу, а також
конфігурація та комплектація ПВХ
конструкцій, про що складено зокрема
Лист замовлення, який підписано окрім
замірника, ще і клієнтом ОСОБА_1, що в
залі судового засідання підтвердила як
остання так і свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14

У цей же день, ОСОБА_1 та ПАТ
«Альфа-Банк» уклали Кредитний договір
№ 401575097, за умовами якого банк надав
позивачці кредит у розмірі 13 410грн.,
шляхом безготівкового перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
ФОП ОСОБА_8, а ОСОБА_1 зобов'язалася
повернути ПАТ «Альфа-Банк» кредит
місячними платежами в строк до 15 січня
2016 року, сплатити банку відповідні
проценти та комісії /а.с. 18-19/.

ПАТ «Альфа-Банк» виконав свої
зобов'язання за Кредитним договором, а
саме перерахував на поточний рахунок
ФОП ОСОБА_8 кошти у розмірі 12 069грн. /а.с.
24-25, 27/.

Зазначені обставини визнані сторонами
та підтверджуються наявними в справі
письмовими доказами.

Правовідносини з приводу надання
кредиту регулюються Цивільним
кодексом України та Законом України
«Про банки та банківську діяльність»,
відповідно до статті 2 якого,
банківським кредитом визнається
будь-яке зобов'язання банку надати
певну суму грошей, в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання сплати процентів та інших
зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення
відносин сторін є кредитний договір, за
яким відповідно до положень частини 1
статті 1054 ЦК України, банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити процент.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно статті 627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. У договорах за участю
фізичної особи - споживача
враховуються вимоги законодавства про
захист прав споживачів.

Отже, одним із фундаментальних
принципів приватноправових відносин є
принцип свободи договору, закріплений
у пункті 3 статті 3 ЦК України, та межі
дії цього принципу визначаються
критеріями справедливості,
добросовісності, пропорційності,
розумності, що обумовлюють розумний
баланс між комерційними інтересами
банків щодо отримання справедливого
прибутку від кредитування і
охоронюваними законом правами та
інтересами споживачів їх кредитних
послуг.

Та запровадження наведених принципів
має на меті фактичну рівність сторін у
цивільно-правових відносинах, оскільки
договір представляє спільну волю його
сторін на досягнення правового
результату.

Хартією захисту споживачів, схваленою
Резолюцією Консультативної Асамблеї
Ради Європи від 17 травня 1973 року № 543,
зокрема, передбачається, що надання
товарів чи послуг, у тому числі у
фінансовій галузі, не має
здійснюватися за допомогою прямого чи
опосередкованого обману споживача.

Відповідно до пункту «д» частини 2
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», перед укладенням
договору про надання споживчого
кредиту кредитодавець зобов'язаний
повідомити споживача у письмовій формі
про орієнтовну сукупну вартість
кредиту (в процентному значенні та
грошовому виразі) з урахуванням
відсоткової ставки за кредитом та
вартості всіх послуг (реєстратора,
нотаріуса, страховика, оцінювача тощо),
пов'язаних з одержанням кредиту та
укладенням договору про надання
споживчого кредиту.

У цьому ж Законі чітко прописана
процедура укладання договору, в якій
йдеться й про питання щодо надання
інформації кредитодавцеві та
споживачеві один про одного та щодо
умов кредитування: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений,
форми його забезпечення, тип
процентної ставки, сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту, строк, на який кредит може бути
одержаний, та варіанти його повернення.
При цьому в разі ненадання зазначеної
інформації суб'єкт господарювання,
який повинен її надати, несе
відповідальність, встановлену
статтями 15 і 23 цього Закону.

Постанова Національного банку України
№ 168 від 10 травня 2007 року містить
аналогічні зобов'язальні норми для
банків про інформування
клієнтів-споживачів перед укладенням
відповідного кредитного правочину
щодо сукупної вартості кредиту тощо.

Закон України «Про захист прав
споживачів» регулює відносини між
споживачами товарів, робіт і послуг та
виробниками і продавцями товарів,
виконавцями робіт і надавачами послуг
різних форм власності, встановлює
права споживачів, а також визначає
механізм їх захисту та основи
реалізації державної політики у сфері
захисту прав споживачів. Захист
інтересів споживачів фінансових
послуг є метою державного регулювання
ринків фінансових послуг також
відповідно до пункту 2 статті 19 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг».

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» та частиною 1
статті 6 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
врегульовуються питання щодо
відомостей, які кредитодавець має
повідомити споживачеві до укладення
договору споживчого кредиту, а статтею
56 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» щодо
відомостей, які банк має надавати
споживачеві як власному клієнту на
його вимогу.

У той же час, положення частин 4-11 статті
11 Закону України «Про захист прав
споживачів» передбачають такі права
споживача, які за своїм змістом можливо
реалізувати лише під час виконання
договору споживчого кредиту. Зокрема,
це право споживача протягом певного
терміну відкликати згоду на укладення
договору про надання споживчого
кредиту без пояснення причин; не бути
примушеним під час виконання
кредитного договору сплачувати
платежі, встановлені на незаконних
засадах; достроково повернути
споживчий кредит; не бути примушеним
достроково повернути суму споживчого
кредиту у разі незначних порушень
договору; бути захищеним від
суспільного поширення інформації про
несплату боргу тощо.

За змістом Кредитного договору № 401575097
від 14 січня 2014 року /а.с. 18-19/, ОСОБА_1
погодилась, що цей договір складається
з двох розділів, Розділ 1 «Базові умови
кредитування» та Розділ № 2 «Загальні
умови споживчого кредитування
фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які
нероздільно пов'язані між собою та
складають єдиний документ, включаючи
всі додатки до нього, які складають
невід'ємну частину цього Договору, за
яким ПАТ «Альфа-Банк» надав їй кредит
на придбання товару. При цьому,
позивачка дала згоду на безготівкове
перерахування банком кредитних коштів
на поточний рахунок ФОП ОСОБА_8 і
зобов'язалась виконувати свої
обов'язки за кредитним договором.

Досліджені у справі докази, а також
пояснення свідка ОСОБА_16 вказують на
те, що кредитний договір укладений
ОСОБА_1 без дефекту волі та був
спрямований на виникнення цивільних
прав та обов'язків сторін.

Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України
визначено, що процентна ставка за
кредитом може бути фіксованою або
змінюваною. Тип процентної ставки
визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної
ставки (фіксована або змінювана) та
порядок їх сплати за кредитним
договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

За змістом статті 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність», банк
самостійно встановлює процентні
ставки та комісійну винагороду за
надані послуги.

Відповідно до статті 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті
203 ЦК України. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України, передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину:

- зміст правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками, не
може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх,
непрацездатних дітей.

Тобто дана стаття встановлює умови
чинності правочинів. У разі
недотримання вказаних умов правочин є
недійсним.

Згідно статті 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень даних у пункті
7 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06
листопада 2009 року, правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Згідно статті 230 ЦК України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.
Сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Згідно пункту 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

У пункті 14 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30 березня 2012
року роз'яснено, що при вирішенні
спорів про визнання кредитного
договору недійсним суди мають
враховувати вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055),
статті 18-19 Закону України «Про захист
прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково
має укладатись у письмовій формі
(стаття 1055 ЦК); недодержання письмової
форми тягне його нікчемність та не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його нікчемністю. При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний
договір, який є недійсним у силу закону
(нікчемний), або може бути визнаний
таким у судовому порядку (оспорюваний)
з підстав, встановлених частиною
першою статті 215 ЦК, та кредитний
договір, який є неукладеним (не
відбувся), що не може бути визнаний
недійсним, зокрема, у випадку, коли
сторони в належній формі не досягли
згоди щодо хоча б з однієї його
істотної умови або зміст яких
неможливо встановити, виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК).

Посилаючись на дані норми
матеріального закону (ст. 230 ЦК) у
поданій позовній заяві, ОСОБА_1 просить
визнати Кредитний договір № 401575097 від
14.01.2014р. недійсним, оскільки при його
укладенні, мав місце обман, так банк
завірив її про безвідсотковий кредит у
розмірі, який її задовольнив та який не
зміниться, однак із обумовленої суми у
13 410 грн, вона повинна сплатити банку
вже іншу у розмірі 17 166,03грн. Крім того,
перед укладенням цього договору, її у
письмовому вигляді не було повідомлено
про кредитні умови та не було враховано
ті обставини, що вона ніде не працює,
має на утриманні двох неповнолітніх
дітей, один з яких є інвалідом з
дитинства, окрім пенсії на цю дитину та
аліментів, інших доходів не має.

Позивачка в залі судового засідання
підтвердила, що це єдині підстави для
задоволення її позову в цій частині.

З кредитного договору встановлено, що
ПАТ «Альфа-Банк» надає ОСОБА_1 кредит, а
остання приймає його на наступних
умовах: сума та валюта кредиту 13 410 грн.
(п.п. 2.1 п.2); процентна ставка за
користування кредитом - 0,1% річних, тип
процентної ставки - фіксована (п.п. 2.2
п.1), дата остаточного повернення
кредиту, яка є датою припинення
нарахування відсотків та комісійної
винагороди за надання (інформації)
виписок за рахунок становить 15.01.2016р.
(п.п. 2.3 п.1). Сукупна вартість кредиту з
урахуванням вартості усіх супутніх
послуг, а також повернення кредиту,
сплати процентів за його користування
та інших платежів за цим Договором
визначені в Додатку № 1 до цього
Договору, який є його невід'ємною
частиною. Платежі з повернення кредиту,
сплати процентів за його користування
та інших платежів за цим Договором
здійснюється щомісячно, рівними
частинами у сумах, в порядку та на
умовах, визначених цим Договором та
відповідно до Графіку платежів, який є
Додатком № 1 до цього Договору (п.п. 2.7
п.2). Комісійна винагорода банку: а) за
надання кредиту становить 10%, яка
сплачується позичальником одноразово
при наданні кредиту; б) за надання
(інформації) виписок за рахунок
становить: за період з 1-го місяця
користування кредитом по 10-й місяць
користування кредитом - 0% від суми
кредиту; за період з 11-го місяця
користування кредитом по 24 місяць
користування кредитом - 2% від суми
кредиту (п.п. 2.8 п.2). Підписанням цього
Договору, позичальник підтверджує, що
він попередньо ознайомлений у
письмовій формі з умовами надання
кредиту, в тому числі вартістю кредиту,
його особливостями, перевагами та
недоліками, інформацією про сукупну
вартість кредиту з урахуванням
реальної процентної ставки та значення
абсолютного подорожчання кредиту,
вартості, видів та предметів супутніх
послуг, а також будь-якою іншою
інформацією, надання якої вимагає
чинне в Україні законодавство, в тому
числі інформацією надання якої
передбачене нормами Закону України
«про захист прав споживачів» та
нормативними документами НБУ, а також з
Загальними умовами споживчого
кредитування фізичних осіб в ПАТ
«альфа-Банк», які йому роз'яснені,
зрозумілі, не потребують додаткового
тлумачення та з якими він цілком
згодний (п. 5) - а.с. 18.

Згідно Графіку платежів та розрахунку
сукупної вартості споживчого кредиту
та реальної ставки, з урахуванням
вартості всіх супутніх послуг, який є
Додатком № 1 до кредитного договору та
його невід'ємною частиною, загальну
сума платежу за розрахунковий рахунок
становить 17 166,03грн., яка складається із
погашення основної суми кредиту у
розмірі 13 410грн., процентів за
користування кредитом у розмірі 1,23грн.,
платежів за надання (інформації)
виписок за рахунком у розмірі 3 754,80грн.
Підпис позичальника на цьому договорі
свідчить про отримання ним всієї
інформації про умови кредитування
/а.с. 19/.

Позивачка ОСОБА_1 в залі судового
засідання підтвердила, що вона
особисто підписувала Кредитний
договір № 401575097 від 14.01.2014р. та Графік
платежів та розрахунку сукупної
вартості споживчого кредиту та
реальної ставки, з урахуванням
вартості всіх супутніх послуг, який є
Додатком № 1 до цього договору та його
невід'ємною частиною, які містять
детальний розрахунок сукупної
вартості кредиту та щомісячну суму
платежу за розрахунковий період.

Наявними доказами достовірно
підтверджено те, що позичальниця була
належним чином повідомлена та володіла
всією інформацією щодо умов договору
та висловила свою згоду на його
укладення на умовах визначених та
відображених у ньому, за змістом якого
підтвердила що вона до укладення
Кредитного договору ознайомлена з
усіма умовами кредитування відповідно
до Закону України «Про захист прав
споживачів» та отримала екземпляр
договору.

Отже встановлені обставини справи в
сукупності дають підстави для висновку
про те, що наявність в договорі чітко
та вичерпно визначених умов щодо
орієнтовної сукупної вартості кредиту,
розміру процентів, порядку їх сплати
свідчать про дотримання Банком вимог
чинного законодавства про захист прав
споживачів.

ОСОБА_1 у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, не надано суду належних і
допустимих доказів на підтвердження
того, що кредитний договір був
укладений нею внаслідок обману саме з
боку відповідача.

Позов про розірвання кредитного
договору позивачкою не заявлявся.

Твердження позивача про те, що банком
не було враховано її майновий або/та
сімейний стан, а також ту обставину, що
укладення кредитного договору
суперечило інтересам інших
співвласників квартири та її
неповнолітніх дітей, не відповідає
фактичним обставинам справи та не
ґрунтується на нормах законодавства,
оскільки зокрема сума щомісячного
платежу за кредитним договором /а.с. 19/,
не перевищувала місячного доходу
позичальника /а.с. 32-34/, яка до того не є
єдиною особою, яка зобов'язана
утримувати дітей.

Частинами 1 і 2 статті 509 ЦК України
визначено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків є договори та інші
правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

З положень статті 526 ЦК України
вбачається, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Як вже було встановлено судом вище, 14
січня 2014 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_8
був укладений Договір індивідуального
номеру замовлення б/н, предметом якого
є виготовлення та передача позивачу у
власність ПВХ конструкції, загальною
площею 9,732кв.м. та вартість виробів у
сумі 13 410 грн. Згідно умов цього
договору, після сплати замовником
вартості виробів, виконавець
зобов'язується передати у власність
замовнику виготовлені вироби протягом
31 робочих днів /а.с. 16-17/.

У додатку № 1 до цього договору
зазначено, що ОСОБА_1 під час укладення
договору належним чином повідомлена,
що ПВХ конструкції виготовляються з
використанням скла, розкроєного під
визначений мною, покупцем (замовником),
індивідуальний розмір. Згідно Додатку
№ 3 до Постанови Кабінету Міністрів
України від 19 березня 1994 року № 172
затверджений перелік товарів належної
якості, що не підлягають обміну
(поверненню). Відповідно до даного
переліку скло, нарізне або розкроєне
під розмір визначений покупцем
(замовником) не підлягає поверненню.
ПВХ конструкції, що виготовлені під
розділ, визначений покупцем,
враховуючи зміст ч.1 ст.184 ЦК України є
річчю, визначеною індивідуальними
ознаками, незмінною. Враховуючи
вищевикладене, розірвання договору не
допускається. У випадку придбання ПВХ
конструкцій у кредит, договір кредиту
не підлягає розірванню, допускається
дострокове повне погашення кредиту
відповідно до глави 71 ЦК України,
Закону України «Про банки і банківську
діяльність». Підписуючи цей документ, я
підтверджую, що мені у повній мірі
надана інформація про товар, умови
оплати та доставки. Я підтверджую, що
мені у повному обсязі надана
інформація про умови кредитування, про
відсоткову ставку, сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту, строк, на який кредит може бути
одержаний. Мною уважно прочитано та
добровільно підписано, без будь якого
примусу, з повним розумінням його
змісту /а.с. 17/.

Позивачка ОСОБА_1 в залі судового
засідання підтвердила, що вона
особисто підписувала Договір
індивідуального номеру замовлення б/н
від 14.01.2014р. та Додаток № 1 до цього
договору, який є його невід'ємною
частиною, а відтак остання при його
підписанні висловила своє
волевиявлення на його укладення на
викладених в ньому умовах. Крім того,
при укладенні договору було досягнуто
домовленість з усіх істотних його умов
(ціни, строку виконання та предмету),
договір укладений у письмовій формі.

Отже, даним договором підтверджується,
що на момент його укладення сторонами
були дотримані вимоги закону щодо
змісту правочину, а саме: сторони за
договором мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, їх
волевиявлення було вільним і
відповідало їх внутрішній волі,
договір укладено у формі, встановленій
законом, і такий був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з положенням ч.6 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
споживач має право протягом
чотирнадцяти календарних днів
відкликати свою згоду на укладення
договору про надання споживчого
кредиту без пояснення причин. З
відкликанням згоди на укладення
договору про надання споживчого
кредиту споживач повинен одночасно
повернути кредитодавцю кошти або
товари, одержані згідно з договором.

Керуючись даною нормою закону, ОСОБА_1
звернулась із письмовими заявами
датованими 22 січня 2014 року до ПАТ
«Альфа-Банк» та ФОП ОСОБА_8, де просила
розірвати з нею укладені договори /а.с.
20-21/.

Листом від 06 лютого 2014 року, ФОП ОСОБА_8
повідомила ОСОБА_1 про неможливість
розірвання договору, з посиланням на п.
7.6 Договору індивідуального номеру
замовлення б/н від 14.01.2014р. /а.с. 23/.

Аналогічним листом від 21 лютого 2014 року
за вих. № 14378-23.1-б/б, ПАТ «Альфа-Банк»
повідомило ОСОБА_1 про виконання банком
умов договору щодо перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
ФОП ОСОБА_8, а також роз'яснено
положення ч.6 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» щодо
можливості відкликання згоди на
укладення договору з одночасним
поверненням коштів /а.с. 24-25/.

Згідно частини 2 статті 651 ЦК України,
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Позов про розірвання договору
індивідуального номеру замовлення
позивачкою не заявлявся.

У судовому засіданні позивачем ОСОБА_1
уточнено, що єдиною підставою для
визнання Договору індивідуального
номеру замовлення б/н від 14.01.2014р.
недійсним є введення її в оману, в чому
саме конкретно це виражалося,
зазначити суду не змогла.

За відсутності доказів на
підтвердження того, що договір був
укладений нею внаслідок обману саме з
боку відповідача, підстав для визнання
Договору індивідуального номеру
замовлення б/н від 14.01.2014р. недійсним
суд не вбачає.

Підсумовуючи викладене, виходячи з
конкретних обставин справи та вимог
закону, вимоги ОСОБА_1 про визнання
правочинів недійсними є
необґрунтованими, оскільки позивачем
не доведено належними та допустимими
доказами наявність обставин, з якими
законом пов'язано визнання правочинів
недійсними і настання відповідних
наслідків, у зв'язку з порушенням вимог
діючого законодавства України, а отже
вони підлягають залишенню без
задоволення.

Відповідно до Договору
індивідуального номеру замовлення б/н
від 14.01.2014р., ФОП ОСОБА_8 взяла на себе
обов'язок виготовити та передати
ОСОБА_1 у власність ПВХ конструкції,
загальною площею 9,732кв.м., а та, в свою
чергу, зобов'язалась оплатити ФОП
ОСОБА_8 вартість виробів у сумі 13 410 грн.
Після оплати вартості виробів,
Виконавець зобов'язується передати у
власність Замовника виготовлені
вироби протягом 31 робочого дня /п.п. 3.2
п.3/, Замовник сповіщає про передачу
виробів за добу. Замовник зобов'язаний
прийняти готові вироби особисто, або
забезпечити присутність свого
представника /п.п. 3.5 п.3/, Зобов'язання
Виконавця за цим Договором вважаються
виконаними у повному обсязі після
підписання Замовником акту
приймання-передачі виробів /п.п. 3.9 п.3/,
Замовник підписує акт
приймання-передачі Виробів або надає
мотивовану відмову від підписання із
зазначенням недопрацювань. У разі не
підписання Замовником акту
приймання-передачі та не надання
мотивованої відмови, Виконавець має
право не передавати Вироби у власність
Замовника /п.п. 3.10 п.3/, У разі
невиконання Замовником своїх
зобов'язань, Замовник зобов'язаний
виплатити неустойку в розмірі 0,1% від
вартості цього Договору за кожний день
прос рочки на розсуд Виконавця /п.п. 4.3
п.4/, Сплата штрафів та неустойки не
звільняє Сторони від зобов'язань за цим
Договором /п.п. 4.4 п.4/.

Згідно копії видаткової накладної
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Донпромсервіс-97» №
РН-002378, реєстру документів за підлеглих
документу Рахунок-фактура СФ-9982910 та
бухгалтерського журналу цього
товариства, замовлені ОСОБА_1 вироби за
Договором індивідуального номеру
замовлення б/н від 14.01.2014р., були
виготовлені 27 січня 2014 року, відпущені
замовнику 13 лютого 2014 року та
повернуті цього ж числа за накладною
ВН-000052, з позначкою причина повернення
«Клієнт».

Цю обставину, а саме відмову ОСОБА_1 від
прийняття 13.02.2014р. доставленого за її
адресою замовлення, підтвердила в залі
судового засідання свідок ОСОБА_17, яка
працює у ФОП ОСОБА_8 та через яку
проходили всі документи та дії,
пов'язані із цим замовленням.

Листом від 17 березня 2014 року, який
позивачка своєчасно отримала та
долучила до матеріалів позовної заяви,
ФОП ОСОБА_8 посилаючись на відмову зі
сторони ОСОБА_1 від отримання 13.02.2014р.
виготовлених та доставлених на її
адресу виробів, а отже і порушення
взятих на себе зобов'язань, попередила
останню про відповідальність,
встановлену п.п. 4.3 п.4 Договору та
запропонувала до 25.03.2014р. узгодити дату
та час повторної доставки виготовлених
виробів, що також було проігноровано
ОСОБА_1

Більш того, у судовому засіданні на
поставлене судом питання ОСОБА_1
категорично відповіла, що вже на
наступний день після укладення
відповідних договорів, а саме 15 січня
2014 року вона не мала наміру та не
вважала за потрібне приймати
виготовлений на її замовлення товар і
його б не прийняла, оскільки вважає, що
повідомивши відповідачів про
розірвання договорів, припинила свої
зобов'язання у договірних
правовідносинах.

Отже, виходячи з даних обставин
встановлено, що ФОП ОСОБА_8 виконала
свої зобов'язання за Договором
індивідуального номеру замовлення б/н
від 14.01.2014р., а саме у передбачений
договором строк організувала роботи по
виготовленню та передачі у власність
ПВХ конструкцій ОСОБА_1, натомість
остання у порушення п.п. 1.2 п.1, п.п. 3.5 п.3
Договору, відмовилась приймати
виготовлені на її замовлення та
доставлені за її адресою вироби, що
підтверджується матеріалами справи та
поясненнями свідка, за що відповідно до
п.п. 4.3 п.4 Договору, передбачена
відповідальність у вигляді неустойки у
розмірі 0,1% від вартості укладеного
Договору за кожний день прострочення.

Згідно розрахунку сума боргу ОСОБА_1 за
невиконання умов зазначеного Договору
складає: 13 410грн. (вартість діючого
договору)/100х0,1 (відсоток від вартості
діючого договору) = 13,41грн. (сума боргу
за один день). З 14.02.2014р. (наступного дня
після відмови від прийняття
виготовлених виробів) по 30.05.2014р. (день
звернення до суду із зустрічним
позовом) минуло 105 днів, то сума
неустойки (пені) за весь період
прострочення виконання зобов'язань
складає 13,41грн.х105дн.=1 408,05грн. /а.с. 51-53/.

Даний розрахунок позивачем ОСОБА_1 та
її представником ОСОБА_2 в судовому
засіданні фактично не оспорювався та
не піддавався сумніву.

Позивачем в суді лише зазначалось, що
їй замовлені вироби 13.02.2014р. не
доставлялась, однак це твердження
повністю спростовуються наданими
відповідачем доказами та показами
свідка, крім того за словами самої ж
ОСОБА_1, вона станом на 15.01.2014р. вже не
мала наміру їх приймати, що підтверджує
порушення нею взятого на себе за
оспорюваним договором зобов'язання.

Щодо наявності порушення зобов'язань
ФОП ОСОБА_8 за цим Договором, то такі
позивачем та його представником не
наведені та перед судом належними та
допустимими доказами не доведені.

Розмір неустойки (пені), визначений
позивачем відповідно до вимог закону
та умов договору.

Таким чиним, суд приходить до висновку,
що зустрічні позовні в частині вимоги
про стягнення з відповідача суми
неустойки у розмірі 1 408,05грн. є
обгрунтованими та такими, які
підлягають задоволенню.

Відносно стягнення судового збору та
витрат за надання правової допомоги у
розмірі 4 000грн., то ці вимоги
підлягають частковому задоволенню, а
саме:

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК
України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Оскільки предметом зустрічного позову
є стягнення неустойки, і цю вимогу
судом задоволено у повному обсязі, то
сплачений позивачем ФОП ОСОБА_8 при
зверненні до суду судовий збір у
розмірі 243,10грн. згідно квитанції ТВБВ
10004/0141 від 29.05.2014р. /а.с. 50/, відповідно до
вимог ст. 88 ЦПК України підлягає
стягненню з відповідача ОСОБА_1 на
користь позивача.

Разом з тим, недоплачений судовий збір
при зверненні до суду із зустрічним
позовом у розмірі 0,50коп., відповідно до
ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про судовий
збір», підлягає стягненню з ФОП ОСОБА_8
на користь держави.

Щодо стягнення витрат за надання
правової допомоги у розмірі 4 000грн., то
в цій вимозі заявнику необхідно
відмовити, виходячи з наступних
підстав:

У частині 1 статті 59 Конституції
України закріплено право кожного на
правову допомогу. Це право є одним із
конституційних, невід'ємних прав
людини і має загальний характер;
реалізація права на правову допомогу
не може залежати від статусу особи та
характеру її правовідносин з іншими
суб'єктами права; вибір форми та
суб'єкта надання такої допомоги
залежить від волі особи, яка бажає її
отримати; конституційне право кожного
на правову допомогу за своєю суттю є
гарантією реалізації, захисту та
охорони інших прав і свобод людини і
громадянина.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті
79 ЦПК України, до судових витрат серед
іншого належать і витрати на правову
допомогу.

Згідно частини 1 статті 56 ЦПК України,
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги.

Як зазначено в частині 1 статті 19 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність», видами адвокатської
діяльності є:1) надання правової
інформації, консультацій і роз'яснень з
правових питань, правовий супровід
діяльності юридичних і фізичних осіб,
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, держави; 2)
складення заяв, скарг, процесуальних та
інших документів правового характеру;
3) захист прав, свобод і законних
інтересів підозрюваного,
обвинуваченого, підсудного,
засудженого, виправданого, особи,
стосовно якої передбачається
застосування примусових заходів
медичного чи виховного характеру або
вирішується питання про їх
застосування у кримінальному
провадженні, особи, стосовно якої
розглядається питання про видачу
іноземній державі (екстрадицію), а
також особи, яка притягається до
адміністративної відповідальності під
час розгляду справи про
адміністративне правопорушення.

За частиною 1 статті 26 Закону України
«Про адвокатуру та адвокатську
діяльність», адвокатська діяльність
здійснюється на підставі договору про
надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують
повноваження адвоката на надання
правової допомоги, можуть бути: 1)
договір про надання правової допомоги;
2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення
органу (установи), уповноваженого
законом на надання безоплатної
правової допомоги.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність», договір про надання
правової допомоги укладається в
письмовій формі. Договір про надання
правової допомоги може вчинятися усно
у випадках: 1) надання усних і письмових
консультацій, роз'яснень із правових
питань з подальшим записом про це в
журналі та врученням клієнту
документа, що підтверджує оплату
гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт
невідкладно потребує надання правової
допомоги, а укладення письмового
договору за конкретних обставин є
неможливим - з подальшим укладенням
договору в письмовій формі протягом
трьох днів, а якщо для цього існують
об'єктивні перешкоди - у найближчий
можливий строк.

Згідно з положенням статті 30 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність», гонорар є формою
винагороди адвоката за здійснення
захисту, представництва та надання
інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару
(фіксований розмір, погодинна оплата),
підстави для зміни розміру гонорару,
порядок його сплати, умови повернення
тощо визначаються в договорі про
надання правової допомоги. При
встановленні розміру гонорару
враховуються складність справи,
кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів цивільної
справи правову допомогу у
представленні інтересів позивача у
суді надавала позивачу - ОСОБА_4, яка є
адвокатом /а.с. 57/, і діяла відповідно до
Договору б/н про надання правової
допомоги від 21 травня 2014 року /а.с. 55/. За
змістом останнього, адвокат
(виконавець) приймає на себе доручення
іншої сторони - клієнта (або його
представника) - про надання клієнту
юридичної допомоги обумовленого ними
змісту в інтересах клієнта на умовах,
передбачених угодою, а інша сторона -
клієнт (або його представник) -
зобов'язується сплатити гонорар за дії
адвоката з надання правової допомоги, а
також у разі необхідності - фактичних
витрат, пов'язаних з виконанням угоди
(оплата роботи фахівців, чиї висновки
витребуються адвокатом, транспортні
витрати, оплата друкарських,
копіювальних та інших технічних робіт,
перекладу та нотаріального
засвідчення документів, телефонних
розмов, ін) у справі за позовом ОСОБА_1
про розірвання договору та зустрічним
позовом про стягнення неустойки /п.1
Договору/. Виконавець зобов'язується: а)
при здійсненні своїх професійних
зобов'язань неухильно дотримуватися
вимог чинного законодавства,
використовувати всі передбачені
законом засоби захисту прав і законних
інтересів Клієнта, діючи на основі
принципу верховенства закону,
незалежності, демократизму, гуманності
та конфіденційності; б) надавати
консультації та роз'яснення, пов'язані
з виконанням правової допомоги,
складати заяви, клопотання правового
характеру, в т.ч. позовні заяви в
інтересах Клієнта; в) збирати відомості
про факти, які можуть бути використані
як докази в інтересах Клієнта у справі;
г) витребувати документи або копії від
підприємств, установ, організацій,
об'єднань, від громадян - за їх згодою; д)
одержувати письмові висновки фахівців
з питань, що потребують спеціальних
знань, опитувати громадян /п.п. 2.2 п.2
Договору/. Клієнт (його представник)
оплачує Адвокату гонорар у грошовому
розмірі на договірній основі за згодою
сторін /п.3 Договору/.

Згідно квитанції № 350 від 29 травня 2014
року, за ведення цивільної справи,
адвокатом ОСОБА_4 отримано від ОСОБА_8
гонорар у сумі 4000грн. /а.с. 56/.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
21 Закону України «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність», під час
здійснення адвокатської діяльності
адвокат зобов'язаний дотримуватися
присяги адвоката України та правил
адвокатської етики.

Згідно пунктів 28, 29 Правил адвокатської
етики, затверджених Установчим З'їздом
адвокатів України 17 листопада 2012 року,
гонорар є формою винагороди адвоката
за здійснення захисту, представництва
та надання інших видів правової
допомоги клієнту. Порядок обчислення
гонорару (фіксований розмір, погодинна
оплата тощо), підстави для зміни
розміру гонорару, порядок його сплати,
умови повернення тощо визначаються в
договорі про надання правової
допомоги. При встановленні розміру
гонорару враховуються складність
справи, кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час на виконання доручення.
Адвокат має право, окрім гонорару,
стягувати з клієнта кошти, необхідні
для покриття фактичних витрат,
пов'язаних з виконанням доручення, якщо
обов'язок клієнта з погашення цих
витрат визначено договором або
визначений законом. В договорі про
надання правової допомоги мають бути
визначені види передбачуваних
фактичних витрат, пов'язаних з
виконанням доручення (оплата роботи
фахівців, чиї висновки запитуються
адвокатом, транспортні витрати, оплата
друкарських, копіювальних та інших
технічних робіт, перекладу та
нотаріального посвідчення документів,
телефонних розмов, тощо): порядок їх
погашення (авансування, оплата по факту
в певний строк і таке інше) та може бути
визначений їх обсяг.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_4
зазначила, що сума отриманого нею
гонорару у розмірі 4000грн. складається
із сум винагороди за: попереднє
ознайомлення із поданим ОСОБА_1 позовом
та відповідне юридичне консультування,
підготовку та складення зустрічної
позовної заяви, представництво
інтересів ФОП ОСОБА_8 в суді.

Натомість, Договір б/н про надання
правової допомоги від 21.05.2014р. та
квитанція № 350 від 29.05.2014р. не містять
порядку обчислення гонорару, а отже і
відомостей про витрачений час на кожну
з виконаних дій (попереднє
ознайомлення із документами та
юридична консультація, підготовка та
складення зустрічної позовної заяви,
представлення інтересів в суді), що
унеможливлює визначити граничний
розмір витрат на правову допомогу, що
підлягає компенсації позивачці, з
огляду на положення ст. 1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах».

Самим же позивачем, у порушення вимог
ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано суду
звіту про надання правової допомоги, а
також розрахунку, відповідно до вимог
ст.1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах».

Керуючись ст.ст. 10, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 15-16, 203, 215, 230,
509, 526, 549, 901, 903, 1054 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7
до Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» та фізичної особи -
підприємця ОСОБА_8, треті особи - ОСОБА_5
та ОСОБА_9 про визнання договорів
недійсними - відмовити у повному
обсязі.

Зустрічний позов Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_10 до ОСОБА_1 про
стягнення неустойки - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_10 суму
неустойки в розмірі 1408,05грн., судовий
збір у розмірі 243,10грн., а всього 1651,15грн.

У задоволенні вимоги про стягнення
витрат на правову допомогу відмовити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_10 на користь держави недоплачену
при зверненні до суду із зустрічним
позовом суму судового збору у розмірі
0,50грн.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Донецької області
через Докучаєвський міський суд шляхом
подачі протягом десяти днів з дня його
проголошення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя