Справа № 442/5304/13
Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків
Провадження № 22-ц/783/2687/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді
Приколоти Т.І.

суддів:
Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря
Іванової О.О.

з участю
ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 14 лютого 2014
року, по справі за позовом ОСОБА_4 до
Виконавчого комітету Дрогобицької
міської ради Львівської області, про
поновлення на роботі і стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу,-

в с т а н о в и
л а:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 14 лютого 2014
року відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_4 до Виконавчого комітету
Дрогобицької міської Ради Львівської
області про поновлення на роботі та
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 У
апеляційній скарзі просить
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову.
Посилається на те, що вказане рішення
не ґрунтується на вимогах закону,
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Зазначає, що при звільнені її з роботи
відповідачем порушено ряд норм КЗпП.
Вказує, що під час перебування у
відпустці вона перебувала на
лікуванні, а дні тимчасової
непрацездатності працівника не
включаються у лікарні дні, відтак
відпустка повинна була бути
продовженою. Керівництву було відомо
про її перебування у відпустці.
Стверджує, що звільнення особи в період
тимчасової непрацездатності та
відпустки не допускається.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, перевіривши матеріали справи
в межах доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Встановлено, що позивач перебувала у
трудових відносинах з відповідачем і
працювала на посаді соціального
робітника в Дрогобицькому міському
територіальному центрі соціального
обслуговування пенсіонерів та
одиноких непрацездатних громадян.

21 червня 2013 року позивач подала заяву
про звільнення із посади, яку вона
обіймала, по угоді сторін, у зв'язку з
виходом на пенсію по інвалідності з 24
червня 2013 року.

Згідно із розпорядженням по апарату
міської Ради № 373-к від 21 червня 2013 року
«Про звільнення ОСОБА_4», її звільнено
на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за
угодою сторін з проведенням повного
розрахунку.

Суд першої інстанції мотивовано не
взяв до уваги посилання позивача про
незаконність її звільнення у зв'язку з
тим, що вона відкликала подану нею
заяву про звільнення за угодою сторін
від 19 червня 2013 року, яку вручила
особисто 20 червня 2013 року директору
територіального центру соціального
обслуговування і 21 червня 2013 року
направила рекомендованим листом з
повідомленням про вручення, оскільки
факт відкликання заяви про звільнення
на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України не є
підставою для залишення позивача на
роботі, так як для цього також
необхідна і згода роботодавця.
Відповідач заперечує отримання такої
заяви і не погоджується на
відступлення від угоди сторін про
звільнення позивача. Звільнення на
підставі п.1 ст. 36 КЗпП України не є
звільненням з ініціативи
адміністрації.

Правова підстава припинення трудового
договору за угодою сторін не має
наслідком обмеження щодо звільнення
працівника під час його тимчасової
непрацездатності. Пунктом 8 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
6 листопада 1992року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
визначено, що припинення трудового
договору за угодою сторін, згідно
трудового законодавства, можливе у
будь-який час, коли між власником або
уповноваженим ним органом і
працівником досягнуто угоди про
припинення трудового договору. Якщо
інша сторона погоджується із
висловленою пропозицією, вважається,
що сторони досягли угоди про
припинення трудового договору і
працівник звільняється із роботи.
Підтвердженням ініціативи працівника
про звільнення за угодою сторін, як
правило, є його письмова заява. Таку
заяву позивач подала відповідачеві 21
червня 2013 року і цього дня заява була
зареєстрована в журналі реєстрації
вхідної кореспонденції. Суд прийшов до
вірного висновку, що наведене свідчить
про досягнення сторонами домовленості
щодо припинення трудового договору між
ними на підставі п.1 ст. 36 КЗпІІ України.
Договір припинено в строк, визначений
сторонами. Анулювання такої угоди може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника.

Посилання позивача на законодавчо
встановлену заборону або обмеження
звільнення працівника під час його
тимчасової непрацездатності
спростовується Правилами про
недопустимість звільнення працівника
в період тимчасової непрацездатності,
а також у період перебування у
відпустці (з підстав, встановлених ч.3
ст. 40 КЗпП України), і стосуються, як
передбачених ст.ст. 40,41 цього Кодексу,
так і інших випадків, коли розірвання
трудового договору відповідно до
чинного законодавства провадиться з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, а не за п.1
ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про відмову в позові в повному
обсязі, оскільки позивача правомірно
звільнено із займаної посади на
підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за
угодою сторін; відсутність порушення
трудових прав позивача, які підлягають
судовому захисту. Між сторонами
досягнуто обопільної згоди щодо
звільнення позивача. Така згода може
бути анульована лише за згодою обох
сторін. Відповідач не погодився на
анулювання вказаної згоди, а
можливість відкликання працівником
своєї заяви про звільнення за згодою
сторін не передбачена. Звільнення за п.1
ч.1 ст. 36 КЗпП України допускається під
час тимчасової непрацездатності.

Колегія суддів приходить до висновку,
що оскаржуване рішення ухвалене судом
на підставі наявних у справі доказів,
оцінених судом належним чином кожного
окремо на їх достовірність,
допустимість та достатність, взаємний
зв'язок у сукупності; встановлених
судом обставини.

При встановленні зазначених обставин
судом першої інстанції не було
порушено норм матеріального і
процесуального права, рішення суду
відповідає вимогам закону та
обставинам справи. Висновки суду
ґрунтуються на аналізі зібраних по
справі доказів.

З такими висновками суду слід
погодитися, оскільки ним правильно
визначено характер спірних
правовідносин та встановлено дійсні
обставини справи. Доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду.
Підстави для скасування рішення
Галицького районного суду м.Львова
відсутні, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313,
ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 14 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: