Справа № 434/1323/14-ц
Провадження № 2/434/1691/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року

Артемівський районний суд міста
Луганська в складі головуючого судді
Космініна С.О., при секретарі
Калашнікової Н.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні у залі
суду, у місті Луганську цивільну
справу за позовом -

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із
відповідним позовом до відповідача, в
обґрунтування якого зазначила, що з 13
липня 1984 року перебувала з ОСОБА_2 у
зареєстрованому шлюбі. Рішенням
виконавчого комітету Артемівської
районної у м. Луганську Ради народних
депутатів ОСОБА_2 дозволено
будівництво житлового будинку по
АДРЕСА_1. В період 1990 - 1994 років за
спільні кошти подружжя та власним
трудом було збудовано будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1. 05
квітня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1, діюча
від імені своїх неповнолітніх дітей:
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 подарували донькам ОСОБА_4
та ОСОБА_3 в рівних частках житловий
будинок з господарськими і побутовими
будівлями та спорудами, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1. 18
листопада 2013 року договір дарування,
укладений 05 квітня 1995 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 рішенням суду визнано
недійсним, а також за ОСОБА_2 визнано
право власності на ? частину будинку
АДРЕСА_1, та недійсність договору
дарування повернуло сторони в стан,
який існував до укладення недійсного
правочину, внаслідок чого
домоволодіння АДРЕСА_1 належить на
праві власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в
рівних частках на праві спільної
сумісної власності подружжя.

Тому, позивачка просить суд визнати
за нею право власності на ? частку
домоволодіння АДРЕСА_1.

У судове засідання позивачка - ОСОБА_1
не з'явилася та до початку розгляду
справи від неї на адресу суду надійшла
заява, в якій вона підтримала заявлені
вимоги у повному обсязі та просила
провести розгляд справи за її
відсутністю /а. с. 31/.

Відповідач - ОСОБА_2 був відсутнім у
судовому засіданні та до початку
розгляду справи надав на адресу суду
заяву, в якій визнав заявлені вимоги
ОСОБА_1 у повному обсязі та просив
провести розгляд справи за його
відсутністю /а. с. 21/.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України
розгляд даної справи належить до
компетенції суду.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, ст. ст.
3, 213, 214, 215 ЦПК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. Під час ухвалення
рішення суд вирішує, зокрема, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги, та якими
доказами вони підтверджуються. В
мотивувальній частині рішення має бути
зазначено, чи були порушені, не визнані
або оспорюванні права, свободи чи
інтереси, за захистом яких особа
звернулася до суду, а якщо були, то ким.

Дослідивши матеріали справи,
оцінивши надані докази, суд приходить к
наступному висновку.

У судовому засіданні встановлено, що
з 13 липня 1984 року ОСОБА_1 перебувала з
ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням виконавчого комітету
Артемівської районної у м. Луганську
Ради народних депутатів №139/131 від 10
квітня 1990 року ОСОБА_2 дозволено
будівництво житлового будинку по
АДРЕСА_1.

В період 1990 - 1994 років за спільні
кошти подружжя та власним трудом було
збудовано будинок, розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету
Артемівської районної ради народних
депутатів №970/51 від 15 листопада 1994 року
вирішено затвердити акт приймання в
експлуатацію житлового будинку з
надвірними спорудами, загальною площею
140,3 м?, житловою площею 91,5 м? по АДРЕСА_1
/а. с. 11/, який у 1995 році введений в
експлуатацію та зареєстрований у МКП
«БТІ» м. Луганська.

05 квітня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
діюча від імені своїх неповнолітніх
дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 подарували донькам ОСОБА_4
та ОСОБА_3 в рівних частках житловий
будинок з господарськими і побутовими
будівлями та спорудами, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
відповідно до фотокопії договору
дарування від 05 квітня 1995 року,
посвідченого державним нотаріусом
Другої Луганської державної
нотаріальної контори Саприкіною Г.І.,
за реєстровим № 2-1197 /а. с. 12 - 13/.

18 листопада 2013 року договір
дарування, укладений 05 квітня 1995 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в інтересах
малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 рішенням
№2/434/193/13 Артемівського районного суду
м. Луганська від 18.11.2013 р. визнано
недійсним, а також за ОСОБА_2 визнано
право власності на ? частину будинку
АДРЕСА_1, відповідно до фотокопії
рішення суду /а. с. 14 - 15/.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину,
а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Отже недійсність договору дарування
повернуло сторони в стан, який існував
до укладення недійсного правочину,
внаслідок чого домоволодіння АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 в рівних частках на праві
спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 23. Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Відповідно ст. 60 СК України, майно, яке
придбало подружжя під час шлюбу,
належить дружині та чоловіку на праві
загальної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
по уважній причині самостійного
заробітку (доходу).

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно,
придбане подружжям під час шлюбу,
являється їх загальною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів; право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу
до Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
відповідно до якої кожна фізична або
юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і
на умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідно ст. 41 Конституції України
право власності в Україні захищається
законом. Кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом. Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Згідно п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 року
№ 14 «Про судове рішення у цивільній
справі» рішення суду як найважливіший
акт правосуддя покликане забезпечити
захист гарантованих Конституцією
України прав і свобод людини та
здійснення проголошеного Основним
Законом України принципу верховенства
права.

Таким чином, з'ясувавши мету
звернення ОСОБА_1 до суду, з'ясувавши
юридичну природу виниклих
правовідносин, всебічно і повно
оцінивши надані докази та документи у
їх сукупності, з врахуванням
зазначених норм Конституції України та
вимог законодавства України, суд
вважає за необхідне визнати за
позивачкою ОСОБА_1 право власності на ?
частку домоволодіння АДРЕСА_1.

На підставі викладеного та
керуючись: п. 23. Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», ст. 60 СК
України, ст. ст. 4, 16, 328, 368 ч. 3, 392
Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10,
11, 15, 60, 109, 118-120, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
? частку домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене протягом
10 днів з дня його проголошення шляхом
подачі апеляційної скарги до
апеляційного суду Луганської області
через Артемівський районний суд м.
Луганська. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії судового рішення.

Суддя:
С.О. Космінін

Суддя (підпис)
С.О.
Космінін

Згідно оригіналу

Оригінал знаходиться в матеріалах
цивільної справи № 434/1323/14-ц

Провадження №2/434/1691/14.

Суддя: