Справа № 635/2060/13-ц
Провадження № 2/635/372/2014
20 червня 2014 року Харківський районний
суд Харківської області у складі:
головуючий - суддя Шинкарчук Я.А.
секретар судових засідань - Шарапато
розглянув у відкритому судовому
засіданні в залі суду в с. Покотилівка
Харківського району Харківської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, визнання
майна спільною сумісною власністю та
розподіл майна, набутого під час шлюбу,
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про розподіл майна подружжя,
Позивач звернулася до суду
із позовом, яким з урахуванням уточнень
- Розділити майно, набуте
сторонами під час шлюбу, визначивши
- Розподілити майно між сторонами,
з повною ізоляцією в ідеальних долях
визначивши за кожним окрему кімнату та
частину домоволодіння з надвірними
будівлями за адресою: АДРЕСА_2;
- Визнати угоду купівлі-продажу
купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Caddy,
2006 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, який відповідачем фіктивно та
без згоди позивача був відчужений на
користь матері 28 квітня 2012 року;
- Визнати право спільної сумісної
власності сторін на вказаний
автомобіль та визнати за позивачем
право власності на ? частину цього
автомобіля з правом викупу ? частини
вартості цього автомобіля у
відповідача за бажанням позивача;
- Визнати право спільної сумісної
реєстраційний номер НОМЕР_2 та визнати
за позивачем право власності на ?
частину цього автомобіля з правом
викупу ? частини вартості цього
автомобіля у відповідача за бажанням
- Визнати право спільної сумісної
власності сторін на трактор Т-40АМ, 1992
року випуску, державний номер НОМЕР_3,
сіялку СЗ-3.6, причеп для трактора 2-ПТС4
та визнати за позивачем право
власності на ? частину цієї техніки;
- Визнати право спільної сумісної
власності сторін на земельний наділ у
селі Глибоке, який було придбано
сторонами для будівництва житлової
оселі на кількох власників та визнати
за позивачем право власності на ?
частину цього земельного наділу за
В обґрунтування позовних
вимог позивач зазначала, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 06
серпня 1994 року, під час шлюбу сторонами
було придбано вищезазначене майно.
Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3
була придбана 26 червня 1996 року для
забудови житловим будинком та
зареєстрована на ім'я відповідача.
13 березня 1999 року та зареєстрований на
ім'я позивача. Трактор Т-40 АМ, 1992 року
випуску був придбаний за сумісні кошти
04 грудня 2000 року, причеп для нього був
придбаний за сумісні кошти 25 грудня 2002
року, сіялку СЗ-3.6 було придбано за
сумісні кошти 30 серпня 2007 року. 06 лютого
2007 року для забезпечення сімейних
потреб та отримання додаткової кімнати
для сина, разом з відповідачем було
укладено договір міни квартири на
будинок, який в подальшому було
переобладнано та зроблено капітальний
ремонт. 28 грудня 2011 року для
забезпечення сімейних потреб на
спільні кошти сторони купили
автомобіль Volkswagen Caddy та зареєстрували
на ім'я відповідача, у свою чергу
останній таємно перепродав його
найближчому родичеві. Крім того,
позивач зазначає, що під час шлюбу
сторонами було придбано наступну
побутову техніку та меблі на загальну
- Холодильник «ARDO», 2008 р. вартістю
- Вентилятор настільний «Hansa», 2011
р., вартістю 500 гривень;
- Сушку для фруктів «VES elektrik», 2010 р.,
вартістю 800 гривень;
- Пральну машину «Saturn», 2010 р.,
вартістю 1000 гривень;
- DVD-плеєр «ВВК», 2008 р., вартістю 1846
- Портативний DVD-плеєр «ВВК», 2007 р.
вартістю 800 гривен;
- Хліборізку «Holden», 2008 р., вартістю
- Кавоварку «Sanusy», 2010 р., вартістю 800
- Морозильну камеру «Gorenja», 2010 р.,
вартістю 6200 гривень;
- Телевізор «Philips», 2007 р., вартістю
- Мікрохвильову піч «Samsung», 2010 р.
вартістю 2400 гривень;
- Фотоапарат цифровий, 2009 р.,
вартістю 2000 гривень;
- Газову плиту «Gorenja», 2009 р.,
вартістю 5000 гривень;
- Кухонну витяжку «Venta», 2009 р.,
вартістю 1500 гривень;
- М'ясорубку «Dex», 2009 р., вартістю 1300
- Меблевий гарнітур, виготовлений
на замовлення, 2010 р., вартістю 8000
- Кухонний гарнітур «ТДМ», 2009 р.,
вартістю 8000 гривень;
- Спальний гарнітур, виготовлений
на замовлення, 2010 р., вартістю 9000
- Хлібопіч «Moulinex», 2011 р. вартістю 1000
- Два крісла зі шкірозамінювача, 2010
р., загальною вартістю 4000 гривень;
- Диван «Прогресс», 2009 р., вартістю
відповідачем не склалося, у зв'язку з
чим шлюб за рішенням суду був
розірваний. Позивач просить розділити
набуте під час шлюбу майно з
урахуванням інтересів малолітньої
дитини - ОСОБА_6, 2003 року народження,
виділивши дитині окрему кімнату площею
11,30 кв.м. для проживання та розвитку.
Найбільшу кімнату площею 16,20 кв.м.
позивач просить закріпити за дочкою
ОСОБА_7, а дві кімнати площею по 11,5 кв.м.
кожна закріпити між сторонами по
справі, кухню та санвузли з передпокоєм
залишити у загальному користуванні.
Також, позивач зазначає, що
відповідачем таємно було продано
матері спільний автомобіль Volkswagen Caddy,
позивач вважає договір купівлі-продажу
вказаного автомобіля фіктивним,
оскільки мати відповідача не має ані
права керування транспортним засобом,
ані грошей на його придбання.
Відповідач звернувся до
суду із зустрічним позовом, яким з
урахуванням уточнень просить
розділити майно, набуте сторонами під
час шлюбу, залишивши автомобіль марки
у користуванні позивача, стягнувши з
неї на користь відповідача грошову
компенсацію ? частини ринкової
вартості автомобіля у сумі 5508,00
гривень. В обґрунтування позовних
вимог позивач зазначав, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають двох дітей - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Під
час шлюбу сторонами було придбано
знак НОМЕР_2, який було зареєстровано на
ім'я позивача, а також перелічену вище
побутову техніку та меблі. Сторонам на
праві спільної сумісної власності
належить житловий будинок АДРЕСА_2. У
зв'язку з непорозуміннями щодо порядку
користування будинком, які стали
виникати у сторін, відповідач був
змушений звернутися до суду із позовом
про визнання за ним права власності на
1/3 частину будинку з відповідною
частиною надвірних будівель.
Сторони у судове засідання
не з'явилися, надали суду заяви про
розгляд справи у їх відсутність за
участю представників.
У судовому засіданні
представник позивача ОСОБА_9 підтримав
первісні позовні вимоги та просив їх
задовольнити, проти зустрічного позову
Представник відповідача
ОСОБА_10 у судовому засіданні
підтримала зустрічні позовні вимоги,
просила їх задовольнити. Первісні
позовні вимоги представник
відповідача не визнала, надала
письмові заперечення проти позову, в
яких зазначила наступне.
Шлюбно-сімейні стосунки між сторонами
були припинені у лютому 2012 року,
рішенням Харківського районного суду
від 17.12.2012 року шлюб між сторонами
розірвано. У грудні 2011 року відповідач
звернувся до позивача із пропозицією
придбати автомобіль для сімейних
потреб, але остання не надала згоди на
придбання автомобіля за спільні кошти.
Відповідач звернувся до матері -
ОСОБА_11, яка запозичила необхідну для
придбання автомобіля суму у розмірі 60000
гривень, а відповідач склав розписку
про це та зазначив строк повернення
позики - 25 грудня 2012 року. 28 грудня 2011
року відповідачем було придбано
автомобіль Volkswagen Caddy, реєстраційний
номер НОМЕР_1. У зв'язку зі зрадою
позивачки та напруженою обстановкою в
сім'ї відповідач не мав можливості
повертати запозичені гроші, у зв'язку з
чим автомобіль за згодою позивачки
було переоформлено на ім'я матері
відповідача ОСОБА_11 Відповідач вважає,
що оскільки автомобіль був придбаний
за його особисті кошти, це майно не є
спільною сумісною власністю подружжя
та не підлягає розподілу. Також,
відповідач зазначає, що вартість
спільного майна - трактору та причепу
до нього, а також сіялки позивачем не
обґрунтована, оскільки у позовній
заяві зазначено ціну, яка
спростовується доданими до позову
документами. Що стосується позовних
вимог про визнання договору
купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Caddy,
відповідач зазначив, що у позовній
заяві не наведено підстав, за якими цей
правочин має бути визнаний недійсним,
не додано жодного доказу на
підтвердження недійсності цього
договору, крім того, позивач не просить
застосувати наслідки недійсного
правочину. Щодо позовної вимоги про
визнання за позивачем права власності
на ? частину земельної ділянки в
АДРЕСА_3, відповідач зазначив, що ця
земельна ділянка була передана йому у
порядку приватизації, а тому не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5
у судове засідання не з'явилися, про час
та місце розгляду справи були
повідомлені своєчасно та належним
чином, надали суду клопотання про
розгляд справи у їх відсутність.

Суд, вислухавши пояснення та
доводи представників сторін,
дослідивши надані сторонами докази у
їх сукупності, вважає первісні позовні
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню, а зустрічні позовні
вимоги такими, що задоволенню
підлягають. При цьому суд виходить з
наступного.

Сторони перебували у шлюбі,
який був зареєстрований 06 серпня 1994
року Глибоцькою сільською радою
Харківського району Харківської
області, актовий запис № 09. Під час
державної реєстрації шлюбу позивач
змінила прізвище з «ОСОБА_2» на
«ОСОБА_2» (свідоцтво про реєстрацію
шлюбу серії НОМЕР_4)

Рішенням Харківського
районного суду Харківської області від
17.12.2012 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 04.03.2013 року, шлюб між сторонами
розірвано.

Судом встановлено, що під
час шлюбу сторонами було набуто право
власності на рухоме та нерухоме майно.

Згідно ст.60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини ( навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

В ст.61 СК України зазначено, що
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Згідно статті 69 Сімейного
кодексу України, дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Судом не встановлено існування
будь-якої домовленості сторін про
відступлення від принципу рівності
часток подружжя при поділі спільного
майна.

Відповідно до п. 22 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
21.12.2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
вартості на час розгляду справи.

Під час шлюбу на підставі
договору купівлі-продажу, укладеного у
березні 1998 року за позивачем було
зареєстровано автомобіль марки ВАЗ-21063,
1984 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_5).

Як вбачається з наданого
відповідачем звіту
спеціаліста-автотоварознавця № 0843 від
25.06.2013 року, ринкова (дійсна) вартість
автомобіля ВАЗ-21063, реєстраційний номер
НОМЕР_2, на момент оцінювання визначена
у розмірі 11016,10 гривень.

Така вартість спірного
автомобіля на час розгляду справи
фактично не заперечувалася і
позивачкою. Таким чином, суд вважає, що
поділ спірного автомобіля ВАЗ-21063 має
бути проведений, виходячи з дійсної
вартості спірного автомобіля на час
розгляду справи.

За таких обставин, з урахуванням
положень ст. 71 СК України, суд дійшов
висновку про необхідність проведення
поділу автомобіля ВАЗ-21063, який є
спільною сумісною власністю сторін у
справі, шляхом залишення спірного
автомобіля у власності позивача з
покладенням на неї обов'язку
компенсувати відповідачу 5508,05 гривень
у вигляді грошової компенсації замість
його частки у цьому майні.

Суд відмовляє у задоволенні
позовної вимоги про розподіл житлового
будинку з повною ізоляцією в ідеальних
долях із визначенням за кожним окремої
кімнати та частини домоволодіння з
надвірними будівлями, у зв'язку з
наступним.

06 лютого 2007 року між ОСОБА_12,
ОСОБА_3, який діяв особисто від себе та
від імені малолітньої дочки ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_13 укладено
договір міни належної сторонам та
дочці на праві спільної сумісної
власності квартири АДРЕСА_1 та області
на житловий будинок АДРЕСА_2.

Як вбачається з технічного
паспорту на вказаний будинок, останній
має загальну площу у розмірі 80,80 кв.м., з
яких житлова - 50,50 кв.м., та складається з
кухні, веранди, коридору, та 4-х житлових
кімнат.

Рішенням Харківського
районного суду Харківської області від
24.02.2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 08.04.2014 року, за ОСОБА_3, ОСОБА_7
визнано право власності на 1/3 частину
житлового будинку АДРЕСА_2 з
відповідною частиною надвірних
будівель за кожним.

При таких обставинах,
вказаним рішенням суду за кожним
співвласників домоволодіння було
визначено ідеальну частку у спільному
майні, тобто відповідно до ст. 356 ЦК
України, спірний будинок з надвірними
будівлями на час розгляду справи
перебуває у спільній частковій
власності сторін та їх дочки ОСОБА_7

Відповідно до ст. 358 ЦК
України, кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Визначення можливості та
варіантів виділу позивачу частки
спірного домоволодіння в натурі, яка
відповідає її ідеальній частки,
потребує спеціальних знань, які
виходять за межі знань осіб, що беруть
участь у справі та суду, що розглядає
справу. При таких обставинах,
можливість визначити позивачу окрему
кімнату та 1/3 частину домоволодіння з
надвірними будівлям може бути
встановлена висновком судової
будівельно-технічної експертизи за
клопотанням однієї зі сторін по справі.
Клопотання про призначення по справі
такої експертизи у ході судового
розгляду справи не заявлялося. Інші
співвласники не заявляли позовних
вимог про виділення їм в натурі частки
зі спільного майна.

Щодо позовної вимоги про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Caddy,
2006 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1 та визнання за позивачем права
власності на ? частину цього автомобіля
суд зазначає наступне.

Відповідачем в якості
доказу було надано розписку від імені
ОСОБА_11, з якої вбачається, що 25.12.2011
року остання позичила своєму синові
ОСОБА_3 гроші у сумі 60000 гривень на
придбання автомобілю зі строком
повернення позики до 02.12.2012 року.

28.11.2011 року ОСОБА_3 придбано
автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2006 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та
зареєстровано на його ім'я (свідоцтво
про реєстрацію транспортного засобу
серії НОМЕР_6).

За змістом ст. 60 СК майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності, якщо не
доведено протилежне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України,
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка, є майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали
їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 2 с. 65 СК
України, при укладенні договорів одним
із подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК
України, договір, укладений одним з
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Набуття майна під час шлюбу
створює презумпцію права спільної
сумісної власності подружжя, тобто,
якщо майно було набуте за час шлюбу,
презумується, що воно є спільним.
Протилежне, тобто належність майна до
роздільного майна подружжя, потребує
доведення.

Як зазначено відповідачем у
письмових заперечень за позовом,
відповідач мав намір придбати
автомобіль Volkswagen Caddy для потреб сім'ї,
для чого позичив кошти у матері та
придбав цей автомобіль під час шлюбу. З
наданої відповідачем розписки не
вбачається, що позика надавалась
особисто синові для придбання
автомобілю для будь-яких інших потреб
крім потреб сім'ї.

При таких обставинах суд не
вважає доведеною ту обставину, що
придбаний відповідачем автомобіль
Volkswagen Caddy є його особистою власністю.
Крім того, зустрічна позовна заява
відповідача не містить вимоги про
визнання автомобілю Volkswagen Caddy, на
момент укладення оспорюваного
договору купівлі-продажу особистою
власністю відповідача.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 65 СК
України, дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК
України для укладення одним із
подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

Відповідно до листа
Торгівельної фірми «Автолюбитель» від
28.04.2012 року № 19/280599, через вказану
торгівельну фірму за договором
купівлі-продажу 28.04.2012 року був
реалізований автомобіль Volkswagen Caddy, 2006
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, власником якого був ОСОБА_3
Оціночна вартість транспортного
засобу склала 55171,18 гривень.

Як вбачається з наданих УДАІ
в Харківській області облікових карток
на спірний автомобіль 28.04.2012 року
вищевказаний автомобіль було
перереєстровано на ім'я ОСОБА_11
(свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_7).

Враховуючи положення ст. 114
СК України, яка регламентує момент
розірвання шлюбу, судом встановлено, що
укладення договору купівлі-продажу
автомобіля та перереєстрація його на
ім'я ОСОБА_11 відбулися під час
перебування сторін у шлюбі. Та
обставина, що при укладенні
оспорюваного договору позивачем не
було надано свою згоду, у ході судового
розгляду справи не доводилася,
позивачем не заявлялося клопотання про
витребування будь-яких відомостей щодо
наявності або відсутності її письмової
згоди на укладення чоловіком договору
на відчуження автомобілю Volkswagen Caddy.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі.

Та обставинах, що
оспорюваний договір є фіктивним
правочином, у ході судового розгляду
справи не знайшла свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК
України, фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином.

Відповідно до ст. 655 ЦК
України, після укладення договору
купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Caddy,
вказаний транспортний засіб було
зареєстровано за новим власником -
ОСОБА_11, про що свідчать облікові
картки на автомобіль та свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу на
ім'я останньої.

Відповідно до п. 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», для визначення
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. При цьому необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину
було передано майно, такий правочин
не може бути кваліфікований як
фіктивний.

При таких обставинах, у суду
відсутні правові підстави вважати
оспорюваний правочин фіктивним.
Відсутність у покупця права керування
транспортними засобами, як підстава
для визнання договору купівлі-продажу
транспортного засобу цивільним
законодавством не передбачено.

Також, суд відмовляє у
задоволенні позовних вимог про
визнання за позивачем право власності
на ? частину трактору Т-40АМ, 1992 року
випуску, ? частину причепу до трактору
2-ПТС4 та ? частину сіялки СЗ-3.6 з
наступних підстав.

Відповідно до паспорту
самохідої машини - трактора Т-40АМ,
виданого 25.12.2000 року державною
інспекцією держтехнагляду
Білгородського району Російської
Федерації, 18.04.2000 року за ОСОБА_3
зареєстрована вказана техніка.

Відповідно до накладної № 690
від 30.08.2007 року ОСОБА_3 придбав за
готівковий рахунок сіялку С3-3,6 за ціну
у розмірі 2500 гривень.
Відповідно до
квитанції до прибуткового касового
ордеру № 196 від 15.12.2002 року від ОСОБА_3
прийнято 247 гривень за причеп 2ПТС-4.

Постановою Кабінету
Міністрів України від 7 вересня 1998 року
№ 1388 затверджено Правила державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок. Вказаними Правилами
визнано обов'язковою державну
реєстрацію автомобілів.

Цими Правилами встановлюється
єдиний на території України порядок
державної реєстрації, обліку, видачі
реєстраційних документів та
державних номерних знаків,
присвоєння ідентифікаційних номерів
на трактори, самохідні шасі,
самохідні сільськогосподарські,
дорожньо-будівельні і меліоративні
машини, сільськогосподарську техніку,
інші механізми (далі - машини), які
експлуатуються в умовах
вулично-дорожньої мережі загального
користування в Україні, на
сільськогосподарських угіддях при
виконанні агротехнічних робіт тощо. Ці
Правила є обов'язковими для всіх
фізичних і юридичних осіб України,
іноземних фізичних і юридичних осіб, а
також осіб без громадянства, які є
власниками машин, осіб, які від імені
власників володіють, користуються чи
розпоряджаються на законних підставах
цими машинами або діяльність яких
пов'язана з їх виготовленням,
реалізацією та експлуатацією на
території України.

Відповідно до п. 2.1 Правил,
власники машин - юридичні та фізичні
особи або їх представники (далі -
власники) зобов'язані зареєструвати
машини протягом 10 діб після придбання,
митного оформлення та тимчасового
ввезення на територію України або
виникнення інших обставин, що є
підставою для проведення
реєстраційних дій.

Позивачем не надано доказів
на підтвердження тієї обставини, що на
момент розгляду справи вказані трактор
з причепом та сіялка зареєстровані за
відповідачем.

При таких обставинах, суд не
має підстав для задоволення позовної
вимоги про розподіл вказаного майна.

Суд відмовляє у задоволенні
позовної вимоги про визнання земельної
ділянки в АДРЕСА_3 спільним майном
подружжя та розподіл цього майна з
наступних підстав.

Як вбачається з державного
акту на право приватної власності на
землю серії 25-87-38655, ОСОБА_3 на підставі
рішення виконкому Глибоцької
сільської ради від 26.06.1996 року № 203
передано у приватну власність земельну
ділянку площею 025 га за адресою: АДРЕСА_3
для будівництва жилого будинку. Судом
встановлено, що земельна ділянка була
передана відповідачу безоплатно у
порядку приватизації.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, який діяв на час
отримання відповідачем спірної
земельної ділянки, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю.

Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК
України, який набрав чинності з 1 січня
2004 року.

Статтею 61 СК України, у редакції, чинній
до внесення змін Законом № 2913-VI «Про
внесення змін до Сімейного кодексу
України щодо майна, що є особистою
приватною власністю дружини, чоловіка»
було встановлено, що об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Законом України «Про внесення змін до
Сімейного кодексу України щодо майна,
що є особистою приватною власністю
дружини, чоловіка», стаття 61 СК України
доповнена частиною п'ятою такого
змісту: об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя є житло,
набуте одним із подружжя під час шлюбу
внаслідок приватизації державного
житлового фонду, та земельна ділянка,
набута внаслідок безоплатної передачі
її одному з подружжя із земель
державної або комунальної власності, у
тому числі приватизації.

Відмовляючи у задоволенні цієї
позовної вимоги суд виходить з того, що
спірна земельна ділянка не є майном,
набутим подружжям за час шлюбу, і не
підлягає поділу між ними, оскільки
ОСОБА_3 безоплатно отримав її в
приватну власність у 1996 році,
використавши своє право громадянина на
приватизацію.

Правовідносини сторін по справі щодо
спірної земельної ділянки виникли у 1996
році, а тому регулюються нормами КпШС
України, за якими приватизована
земельна ділянка не є спільним майном
подружжя та не підлягає поділу.

Як вбачається з остаточної
редакції первісної позовної заяви,
позивачем визначені ціна позовних
вимог у розмірі 123640,00 гривень.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про судовий збір», розмір судового
збору за пред'явлення цього позову має
складати 1236,40 гривень

За пред'явлення позову до
суду позивачем було оплачено судовий
збір на загальну суму 1229,99 гривень, що
підтверджується квитанціями № 2679_77.1
від 18 січня 2013 року на суму 230,00 гривень
та квитанцією ПАТ «Мегабанк» від 27.03.2013
року на суму 999,99 гривень.

Таким чином сума
недоплаченого судового збору складає
6,41 гривень (1236,40 - (230,00 + 999,99)).

Відповідачем за зустрічним
позовом було сплачено судовий збір
відповідно до ціни позову у сумі 378,32
гривень, що підтверджується квитанцією
№ 2811/з4 від 08.07.2013 року.

Питання про розподіл
судових витрат суд вирішує відповідно
до ст. 88 ЦПК України, а саме - судові
витрати, передбачені ст. 79 ЦПК України,
присуджуються позивачеві пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог,
а відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Первісні позовні вимоги
задоволені судом на суму 5508,05 гривень,
що складає 4,45% від ціни заявлених
позовних вимог. При таких обставинах, з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню судовий збір у
розмірі 4,45 % від сплаченої суми, що
складає 54,73 гривень (сплачений судовий
збір 1229,99 гривень : 4,45% = 54,73 гривень)

Зустрічні позовні вимоги
задоволені у повному обсязі, при таких
обставинах, з позивача на користь
відповідача стягується сплачена
відповідачем сума судового збору у
розмірі 373,32 гривень.

Таким чином, обчислюючи
суму, яка підлягає стягненню зі сторін,
суд використовує взаємозалік та
визначає суму судового збору, яка
підлягає стягненню з позивача на
користь відповідача у розмірі 318,59
гривень.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 10,11, 60, 61, 79, 86, 88, 212-215 ЦПК
України, Закону України «Про судовий
збір», ст.ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71, 72, 114 СК
України, ст.. 22 КШтС України, ст.ст. 234, 356,
358, 372, 655 ЦК України, Законом України
«Про внесення змін до Сімейного
кодексу України щодо майна, що є
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка», Постановою Пленуму
Верховного суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», п. 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
Правилами державної реєстрації та
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок,
затвердженими Постановою Кабінету
Міністрів України від 7 вересня 1998 року
№ 1388,-

В
И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
визнання майна спільною сумісною
власністю та розподіл майна, набутого
під час шлюбу - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право
власності на автомобіль марки ВАЗ-21063,
реєстраційний номер НОМЕР_2, 1984 року
випуску, свідоцтво про реєстрацію
НОМЕР_8 від 13 березня 1998 року, ринкова
вартість 11016 (одинадцять тисяч
шістнадцять) гривень 10 (десять) копійок.

У задоволенні інших
позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 грошову компенсацію за різницю
у вартості виділеного майна -
автомобіля марки ВАЗ-21063, реєстраційний
номер НОМЕР_2, 1984 року випуску в розмірі
5508 (п'ять тисяч п'ятсот вісім) гривень 05
(п'ять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід
держави недоплачений судовий збір у
сумі 6 (шість) гривень 41 (сорок одну)
копійку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 судовий збір у сумі 318 (триста
вісімнадцять) гривень 59 (п'ятдесят
дев'ять) копійок.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги. Особами, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення може
бути подана апеляційна скарга протягом
10 днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо воно
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: