Провадження №2/761/1603/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 травня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва

В складі головуючого судді
Волокітіної Н.Б.

При секретарі Михнюк
В.М.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
майна подружжя,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом про поділ майна подружжя, а
саме: квартири АДРЕСА_1; нежитлових
приміщень АДРЕСА_2; машиномісця
АДРЕСА_3; земельної ділянки, яка
розташована на території
Ясногородської сільської ради
Макарівського району Київської
області; садового будинку АДРЕСА_4, в
якому просив визнати за ним право
власності на ? частини зазначеного
майна.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначив, що вони з
відповідачем перебували в
зареєстрованому шлюбі з 26.09.1999 року,
який розірваний відповідно до рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 19.01.2011 року. За час
перебування в шлюбі з відповідачем
було придбано за спільні кошти
вищевказане майно. Оскільки згоди на
добровільний поділ спільного майна між
ними не досягнуто, позивач звернувся до
суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача позовні вимоги
підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач та представник
відповідача в судовому засіданні
заперечували проти позову частково,
оскільки майно, яке просить поділити
позивач, крім офісних приміщень,
придбано за особисті кошти відповідача
і право власності зареєстровано за
відповідачем після припинення між
сторонами фактичних шлюбних відносин.

Вислухавши пояснення сторін та
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
частково, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом
встановлено, що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі з 26.09.1999 року.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 19.01.2011 року шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний. Дане
рішення набрало законної сили 02.08.2011
року (а.с.77).

Як вбачається із вказаного рішення
сторони припинили шлюбні стосунки в 2008
році.

В судовому засіданні було
встановлено, що нежилі приміщення
АДРЕСА_2 були придбані під час
перебування сторін у шлюбі, про що
відповідач не заперечувала, як і не
заперечувала проти їх поділу.

Право власності на ці приміщення
зареєстровано за ОСОБА_2 відповідно до
свідоцтва про право власності,
виданого Головним управлінням
комунальної власності м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) 25.01.2005 року на підставі
наказу Головного управління
комунальної власності м. Києва № 29-В
від 25.01.2005 року (а.с.27).

Відповідно до свідоцтва про право
власності, виданого Головним
управлінням житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради 21.10.2010 року на підставі наказу
Головного управління житлового
забезпечення № 1379-С/КІ від 13.10.2010,
квартира АДРЕСА_1 на праві власності
зареєстрована за ОСОБА_2 (а.с.59).

Відповідач вважає, що оскільки право
власності на вказану квартиру
зареєстровано в 2010 році, тобто після
припинення фактичних шлюбних відносин
з позивачем, а отже квартира не
підлягає поділу.

Судом встановлено, що 12.09.2003 року між
ТОВ фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_1 був
укладений договір про спільну
діяльність щодо пайової участі в
будівництві багатоквартирного
житлового будинку № 2132/225-231 (р), згідно
якого ОСОБА_1 зобов'язався
профінансувати будівництво
багатоквартирного житлового будинку
по АДРЕСА_2 шляхом внесення грошових
коштів в сумі еквівалентній 35131,27
доларів США в національній валюті
України (в гривнях) по курсу НБУ на
момент оплати, а ТОВ фірма «Консоль
ЛТД» зобов'язалося завершити
будівництво вказаного житлового
будинку та передати ОСОБА_1 в натурі
чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 165,5 кв.м. (а.с.89).

21.02.2008 року між ТОВ фірма «Консоль ЛТД»
та ОСОБА_1 було укладено додаткову
угоду № 1 про розірвання договору про
спільну діяльність щодо пайової участі
в будівництві багатоквартирного
житлового будинку № 2132/225-231 (р),
відповідно до якої вищевказаний
договір був розірваний в зв'язку з
передачею пайовиком ОСОБА_1 раніше
внесеного ним паю за договором від
12.09.2003 року в розмірі 35694,32 доларів США в
якості паю за договором № 1221/225-325 від
21.02.2008 року, укладеного між ТОВ фірма
«Консоль ЛТД» та ОСОБА_2 (а.с.93).

21.02.2008 року між ТОВ фірма «Консоль
ЛТД» та ОСОБА_2 був укладений договір
про спільну діяльність щодо пайової
участі в будівництві
багатоквартирного житлового будинку №
1221/225-325, згідно якого ОСОБА_2
зобов'язалася профінансувати
будівництво багатоквартирного
житлового будинку по АДРЕСА_2 шляхом
внесення грошових коштів в сумі
еквівалентній 35874,32 доларів США в
національній валюті України (в гривнях)
по курсу НБУ на момент оплати, а ТОВ
фірма «Консоль ЛТД» зобов'язалося
завершити будівництво вказаного
житлового будинку та передати ОСОБА_2 в
натурі чотирикімнатну квартиру
АДРЕСА_1, загальною проектною площею 152,6
кв.м. (а.с.94).

Як пояснив в судовому засіданні
позивач, договір про пайову участь у
будівництві багатоквартирного будинку
був переоформлений на відповідача з
метою зареєструвати за останньою право
власності на квартиру.

Разом з тим, як вбачається із змісту
додаткової угоди (а.с.93), позивачем були
фактично сплачені кошти в якості
пайового внеску необхідного для
отримання у власність спірної
квартири.

Відповідач не надала доказів того, що
кошти, які були сплачені в рахунок
пайового внеску згідно договору, є її
особистими коштами.

Частиною 1 ст. 60 СК України
передбачено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК
України, що у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловікам є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно,
що є у сумісній власності, може бути
поділено між співвласниками за
домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є у сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві сумісної власності є рівними,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними або законом. За рішенням суду
частка співвласника може бути
збільшена або зменшена з урахуванням
обставин, які мають істотне значення.

В судовому засіданні було
встановлено, що домовленості між
сторонами про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя у запропонованому позивачем
варіанті не було, шлюбний договір між
сторонами не укладався.

У відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ним вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд вважає за необхідне
визнати за позивачем право власності
на ? частини квартири АДРЕСА_1 та на ?
частини нежилих приміщень АДРЕСА_2.

Що стосується позовних вимог про
визнання за позивачем право власності
на ? частини машиномісця, земельної
ділянки та садового будинку, суд
вважає, що в цій частині позовні вимоги
не підлягають задоволенню, з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

В свою чергу Пленум у вищевказаній
постанові роз'яснив, якщо за час
окремого проживання подружжя після
фактичного припинення шлюбних
відносин спільне майно його членами не
придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст.
57 СК України може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
майно, набуте кожним з них за цей період
та за вказаних обставин, і провести
поділ тільки того майна, що було їхньою
спільною власністю до настання таких
обставин.

Як було зазначено вище, шлюбні
стосунки між сторнами припинилися в 2008
році.

Відповідно до матеріалів справи
земельна ділянка, яка розташована на
території Ясногородської сільської
ради Макарівського району Київської
області, загальною площею 0,1264 га, була
придбана відповідачем на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, який укладений 09.02.2009 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.74). На підставі
даного договору відповідачу ОСОБА_2
Ясногородською сільською радою
Макарівського району Київської
області був виданий державний акт на
право власності на земельну ділянку,
який зареєстрований в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі 07.09.2009 року (а.с.
50-51).

Отже, не може бути об'єктом права
сумісної власності подружжя
вищевказана земельна ділянка, оскільки
право приватної власності на неї
відповідно до ст. 125 ЗК України виникло
в 2009 році, в той час, коли сімейні
відносини сторін повністю припинилися
в 2008 році.

Садовий будинок АДРЕСА_4 та який
також є предметом спору,
зареєстрований на праві власності за
відповідачем ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 21.01.2010 року, виданого
на підставі рішення виконкому
Ясногородської сільської ради № 67 від
22.12.2009 року (а.с.70-71).

В ході розгляду справи відповідачем
було надано докази на підтвердження
того, що даний будинок був збудований
за особисті кошти відповідача (а.с.
113-128).

Крім того, відповідно до матеріалів
справи, машиномісце АДРЕСА_3 належить
на праві власності відповідачу на
підставі свідоцтва про право
власності, виданого Головним
управлінням житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради 05.04.2011 року на підставі наказу
Головного управління житлового
забезпечення № 370-С/НП від 25.03.2011 року
(а.с.58).

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд
може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно,
набуте нею, ним за час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин.

Позивач не заперечував той факт, що з
2008 року вони з відповідачем припинили
шлюбні стосунки, проживали окремо,
сімейний бюджет не вели, у позивача є
інша жінка, з якою фактично проживав
під час зареєстрованого шлюбу з
відповідачем.

З урахуванням викладених обставин,
суд приходить до висновку, що вказані
будинок, земельна ділянка та
машиномісце були придбані
відповідачем під час зареєстрованого
шлюбу з позивачем, однак за час їхнього
окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин, а тому вказане майно не може
відноситися до спільної сумісної
власності, в зв'язку з чим суд не вбачає
підстав для визнання за позивачем
права власності на ? частини садового
будинку, земельної ділянки та
машиномісця.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 70 СК України,
ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст. 125 ЗК України,
ст.ст. 10, 11, 79, 59, 60, 88, 212, 215, 218 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ

Позовні вимоги задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
? частини квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частини нежилих приміщень АДРЕСА_2.

Решту позовних вимог залишити без
задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі протягом 10 днів апеляційної
скарги з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя