АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №683/3728/13-ц
Провадження №22-ц/792/1328/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
м.Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючої - судді
Матковської Л.О.,

суддів: Карпусь С.А., Федорової Н.О.,

при секретарі: Терлич А.В.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою костьолу
римсько-католицької парафії Святого
Іоанна Хрестителя на рішення
Старокостянтинівського районного суду
Хмельницької області від 29 квітня 2014
року по справі за позовом костьолу
римсько-католицької парафії Святого
Іоанна Хрестителя до виконавчого
комітету Старокостянтинівської
міської ради Хмельницької області,
ОСОБА_3, з участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні позивача -
Благодійного Братства Менших Братів
Капуцинів при Житомирській дієцезії
Римо-католицької церкви, про визнання
незаконним та скасування
розпорядження відділу приватизації
Старокостянтинівської міської ради,
свідоцтва про право власності на
квартиру та визнання права власності
на квартиру.

Заслухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи,
ознайомившись з доводами апеляційної
скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Костьол римсько-католицької парафії
Святого Іоанна Хрестителя в
обґрунтування позовних вимог вказав,
що рішенням виконавчого комітету
Хмельницької обласної ради народних
депутатів №173 від 16 жовтня 1991 року
громаді Римсько-католицької церкви м.
Старокостянтинова, передано у
власність культову будівлю, пам'ятку
архітектури - костьол із монастирем та
господарськими спорудами. Рішенням
виконавчого комітету
Старокостянтинівської міської ради
від 15.03.2012 року позивачу відмовлено у
____________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції:
Сагайдак І.М.
Провадження № 22-ц/792/1328/14

Доповідач: Матковська Л.О.

Категорія: 2,5 безоплатному
поверненні квартири АДРЕСА_1, оскільки
відсутні докази належності спірних
квартир конфесії в минулому, та на
квартиру зареєстровано право
власності за відповідачкою ОСОБА_5
Однак, будівлі зі спірною квартирою по
АДРЕСА_8 у м.Старокостянтинові були
побудовані для обслуговування
головної речі - Костьолу Святого Іоанна
Хрестителя і пов'язані з нею спільним
призначенням. Відповідно до ст.186 ЦК
України вони є приналежністю до
головної речі та повинні слідувати за
нею. Вважає, що орган приватизації
Старокостянтинівської міської ради не
мав права надавати дозвіл на
приватизацію квартири в культовій
будівлі монастиря, оскільки вона
підлягала поверненню релігійній
громаді. Тому розпорядження про
передачу квартири у власність та
свідоцтво про право власності на
квартиру є незаконним та підлягає
скасуванню. З урахуванням збільшених
позовних вимог позивач просив суд
визнати незаконним та скасувати
розпорядження відділу приватизації
Старокостянтинівської міської ради
від 16.12.2002 року №5753 про передачу
квартири АДРЕСА_2 в приватну власність
ОСОБА_5, свідоцтво про право власності
на квартиру АДРЕСА_3, виданого 10.01.2003
року відділом приватизації
Старокостянтинівської міської ради на
ім'я ОСОБА_5, визнати за костьолом
римсько-католицької парафії Святого
Іоанна Хрестителя право власності на
нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_4.

Ухвалою Старокостянтинівського
районного суду від 12 березня 2014 року до
участі в справі залучено ОСОБА_6, яка є
правонаступником померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_5.

Рішенням Старокостянтинівського
районного суду від 29 квітня 2014 року в
задоволенні позову костьолу
римсько-католицької парафії Святого
Іоанна Хрестителя відмовлено.

В апеляційній скарзі костьол
римсько-католицької парафії Святого
Іоанна Хрестителя не погоджується з
рішенням суду, просить його скасувати
та ухвалити нове рішення, в якому
визнати незаконним та скасувати:
розпорядження відділу приватизації
Старокостянтинівської міської ради
від 16.12.2002 року №5753 про передачу
квартири АДРЕСА_2 в приватну власність
ОСОБА_5, свідоцтво про право власності
на квартиру АДРЕСА_3, виданого 10.01.2003
року відділом приватизації
Старокостянтинівської міської ради на
ім'я ОСОБА_5, визнати за костьолом
римсько-католицької парафії Святого
Іоанна Хрестителя право власності на
нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_5.
Вважає, що судом допущено неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які суд визнав
встановленими, висновки викладені в
рішенні суду, не відповідають
обставинам справи, неправильно
застосовані норми матеріального права.
Не погоджується з висновком суду про
те, що право власності на спірну
квартиру було набуте правомірно. Суд у
своєму рішенні визнав, що будівля із
квартирою була побудована разом з
костьолом Іоанна Хрестителя та
монастирем, будівлі якого були
переобладнанні під квартири, однак
невірно дійшов висновку, що орган
приватизації Старокостянтинівської
міської ради мав право давати дозвіл на
приватизацію квартир в культовій
будівлі монастиря. Крім того, судом не
взято до уваги такі обставини як
самочинне перепланування та
самовільна добудова спірної квартири,
так як з матеріалів інвентаризаційних
справ вбачається, що площа квартири, її
планування повністю відрізняється від
матеріалів технічної інвентаризації
спірної будівлі виготовленої станом на
1968 рік.

Апеляційну скаргу слід відхилити з
наступних мотивів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що предметом даного спору
є право на володіння користування та
розпорядження культовими спорудами та
приналежними до них будівлями.

Відповідно до ч.2,5 ст.17 Закону України
"Про свободу совісті та релігійні
організації" культові будівлі і майно,
які становлять державну власність,
передаються організаціями, на балансі
яких вони знаходяться, у безоплатне
користування або повертаються у
власність релігійних організацій
безоплатно за рішеннями обласних,
Київської та Севастопольської міських
державних адміністрацій, а в
Республіці Крим - Уряду Республіки
Крим. Клопотання про передачу
релігійним організаціям культових
будівель і майна у власність чи
безоплатне користування розглядається
в місячний термін з письмовим
повідомленням про це заявників.

Пунктом 3 Указу Президента України "Про
заходи щодо повернення релігійним
організаціям культового майна" №125, від
04 березня 1992 року передбачено, що
організації, на балансі яких
знаходяться культові будівлі і майно,
котрі становлять державну власність,
зобов'язані протягом 1992 - 1993 років
здійснити передачу релігійним
громадам у власність чи безплатне
користування культових будівель, що
використовуються не за призначенням.

Розпорядженням Президента України від
22 червня 1994 року №53/94 дію цього пункту
продовжено до 01 грудня 1997 року, а
розпорядженням Кабінету Міністрів
України №290-р від 07 травня 1998 року дано
вказівку Раді міністрів Автономної
Республіки Крим, обласним, Київській та
Севастопольській міським державним
адміністраціям забезпечити згідно із
законодавством України поетапне
повернення релігійним організаціям
культових будівель, які не
використовуються або використовуються
не за призначенням.

У підпункті 9.8 п.9 роз'яснення Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання, що виникають при застосуванні
Закону України "Про свободу совісті та
релігійні організації" від 29 лютого 1996
року зазначено, що до введення в дію
Закону все майно церковних і
релігійних громад в Україні було
визнано державною власністю згідно зі
ст.366 Адміністративного кодексу
Української РСР 1927 року. Зазначене
законодавство не було визначено
нечинним з дня його прийняття, тобто
таким, що не породило правових
наслідків. Тому держава в особі
органів, передбачених в ст. 17 Закону, є
належним власником культових будівель
і майна. Відповідно до ст.4 Закону
України "Про власність" зазначені
державні органи мають право володіти,
користуватися і розпоряджатися цими
будівлями і майном, а також вчиняти
щодо цих майнових об'єктів будь-які дії,
що не суперечать закону.

До введення в дію Закону України "Про
свободу совісті та релігійні
організації" костьол Святого Іоанна
Хрестителя разом з монастирем і
господарськими спорудами перебував у
державній власності. Будівля костьолу
знаходилась на балансі відділу
культури виконавчого комітету
Старокостянтинівської районної ради, а
будівлі монастиря та монастирських
келій були переобладнані під житлові
квартири і належали до житлового фонду
Старокостянтинівської міської ради та
перебували на балансі
Старокостянтинівської ЖЕК.

З матеріалів справи вбачається, що
костьол Іоанна Хрестителя і при ньому
монастир Ордену Менших Братів
Капуцинів були побудовані у 1751-1778 роках
і діяли як культові будівлі до 1935 року.

Відповідно до ст.366 Адміністративного
кодексу Української РСР 1927 року все
майно церковних і релігійних громад в
Україні було визнано державною
власністю. Костьол Святого Іоанна
Хрестителя разом з монастирем та
господарськими спорудами вибув з
володіння парафії і використовувався
не за призначенням. Будівля костьолу
перебувала на балансі відділу культури
виконавчого комітету
Старокостянтинівської районної ради, а
дві будівлі монастиря були
переобладнанні під житлові будинки та
передані на баланс
Старокостянтинівської ЖЕК.

По мірі звільнення вказаних будівель у
різний період часу, вони передавалися
позивачу для використання за їх
первинним призначенням.

Будинок по АДРЕСА_1 в м.
Старокостянтинові, знаходиться на
балансі Староконстянтиніської ЖЕК.

Спірна квартира та інші квартири,
питання щодо звільнення яких уже
вирішувалося судом, були передані у
власність громадян в порядку
приватизації державного житлового
фонду.

Власником квартири АДРЕСА_6 була
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
що підтверджується свідоцтвом про
право власності від 10.01.2003 року і її
спадкоємницею є ОСОБА_3

Приймаючи до уваги, що спірне
приміщення не є вільним, перебуває у
власності фізичних осіб на законних
підставах і це право також підлягає
захисту, суд обґрунтовано відмовив
костьолу римсько-католицької парафії
Святого Іоанна Хрестителя в визнанні
за ним права власності.

Та обставина, що житловий будинок по
АДРЕСА_1 був побудований як
монастирська споруда ніким не
оспорюється і судом цьому факту дана
належна оцінка. Посилання в
апеляційній скарзі на те,що суд не
прийняв до уваги ці обставини є
безпідставними.

На час прийняття розпорядження відділу
приватизації Старокостянтинівської
міської ради №5753 від 16 грудня 2002 року
квартира АДРЕСА_7, де проживала ОСОБА_5
відносилася до державного житлового
фонду і підстав для відмови в її
приватизації не було.

Рішення суду ухвалено з дотриманням
вимог матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування в
межах доводів апеляційної скарги не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу костьолу
римсько-католицької парафії Святого
Іоанна Хрестителя відхилити.

Рішення Старокостянтинівського
районного суду Хмельницької області
від 29 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
Л.О.Матковська