Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Карайван Т.Д.
Справа № 437/5603/14-ц
Провадження № 22ц/782/2436/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Луганської області у складі:

Головуючого - Карайван Т.Д.,

Суддів: Матвєйшиної О.Б. Стахової Н.В.,

при секретарі: Вербицькому І.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську апеляційну
скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах
відповідача ОСОБА_3 на ухвалу
Ленінського районного суду м.
Луганська від 07 травня 2014 року у
цивільній справі за заявою ОСОБА_4 про
забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про стягнення вартості невід'ємних
поліпшень,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3, в якому послався,
що ним 26 грудня 2012 року було укладено
договори купівлі-продажу , згідно яких
він придбав у власність частину не
житлових приміщень за адресою АДРЕСА_1,
а саме: літ. А-1, А-1-1, А-2-1 - не житлові
приміщення кафе -бар" ІНФОРМАЦІЯ_1"
площею 132,2 кв. м., Б-1 - павільйон для
відпочинку з вхідними ганками, №1,№2 -
огорожа, №3 - замощення загальною
площею 199,7 кв.м . Під час володіння цим
нерухомим майном, позивачем було
проведено його капітальний ремонт та
здійснено невід'ємні поліпшення,
вартість яких склала 100000 гр. рішенням
апеляційного суду Луганської області
від 17.09.2013 року права та обов'язки
покупця за цими договорами переведено
на відповідача. Вважаючи, що
відповідач має право на переважне
придбання вказаного майна у його
первісному виді і не має ніякого
відношення до виконаних поліпшень,
позивач вважає, що ці поліпшення є для
відповідача безпідставно набутим
майном, яке він повинен повернути в
натурі. Однак оскільки у натурі
повернути це майно у вигляді
поліпшень неможливо, відповідач має
відшкодувати вартість поліпшень. Тому
позивач просив стягнути з відповідача
суму поліпшень 100000 гр.

Крім того, позивач звернувся до
суду з заявою, в якій просив
забезпечити його позов шляхом
накладення на належне відповідачеві
нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1, а
саме: літ. А-1, А-1-1, А-2-1 - не житлові
приміщення кафе -бар" ІНФОРМАЦІЯ_1"
площею 132,2 кв. м., Б-1 - павільйон для
відпочинку з вхідними ганками, №1,№2 -
огорожа, №3 - замощення загальною
площею 199,7 кв.м, яке було поліпшено
позивачем за свій рахунок.

Ухвалою Ленінського районного
суду м. Луганська від 7 травня 2014 року
заява про забезпечення позову
задоволена.

В апеляційній скарзі відповідач в
особі представника з ухвалою не
згоден, вважає її такою, що не
відповідає вимогам закону, просить
скасувати та відмовити позивачеві у
задоволенні заяви.

Заслухавши доповідача, осіб, які
приймають участь у справі
обговоривши доводи апеляційної
скарги, та перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення,
колегія суддів приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України
забезпечення позову за заявою осіб, які
беруть участь у справі, допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Відповідно до п. 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.2006 р. № 9 «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог пересвідчитися, зокрема, в
тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову; з'ясувати обсяг позовних вимог,
дані про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд має брати до
уваги інтереси не тільки позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Згідно зі ст.. 152 ЦПК України :

1. Позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити
певні дії;

4) забороною іншим особам здійснювати
платежі або передавати майно
відповідачеві чи виконувати щодо нього
інші зобов'язання;

5) зупиненням продажу арештованого
майна, якщо подано позов про визнання
права власності на це майно і про
зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі
виконавчого документа, який
оскаржується боржником у судовому
порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору,
на зберігання іншим особам.

2. У разі необхідності судом можуть бути
застосовані інші види забезпечення
позову. Суд може застосувати
кілька видів забезпечення позову.

3. Види забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами.

4. Не допускається забезпечення позову
шляхом накладення арешту на заробітну
плату, пенсію та стипендію, допомогу по
загальнообов'язковому державному
соціальному страхуванню, яка
виплачується у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю (включаючи догляд за
хворою дитиною), вагітністю та
пологами, по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, на
допомогу, яка виплачується касами
взаємодопомоги, благодійними
організаціями, а також на вихідну
допомогу, допомогу по безробіттю. Ця
вимога не поширюється на позови про
стягнення аліментів, про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи, про відшкодування
збитків, завданих злочином.

5. Не може бути накладено арешт на
предмети, що швидко псуються.

6. Не допускається забезпечення позову
шляхом зупинення тимчасової
адміністрації або ліквідації банку,
заборони або встановлення обов'язку
вчиняти певні дії Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб при здійсненні
тимчасової адміністрації чи
ліквідації банку.

Як вбачається з заяви про
забезпечення позову, позивач просить
забезпечити його шляхом накладення
арешту на конкретно визначене майно
відповідача.

Виходячи зі змісту ст.. 151 ЦПК
України, передбачений нею спосіб
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на конкретно визначене майно є
співмірним із заявленими вимогами, у
разі, якщо предметом спору є це майно і
є підстави вважати, що існує реальна
загроза невиконання чи утруднення
виконання можливого рішення суду про
задоволення позову.

У даному випадку, як вбачається з
позовної заяви, майно, щодо якого
позивач просить накласти арешт у
якості забезпечення позову, не є
предметом спору.

Предметом спору є грошові кошти,
які позивач просить стягнути з
відповідача.

Таким чином, є підстави вважати,
що заявлений позивачем у даній справі
спосіб забезпечення не може бути
визнаний, як спосіб забезпечення щодо
заявлених позовних вимог, передбачений
частиною 1 ст. 152 ЦПК України.

Не може він бути розцінений і як
іншій спосіб, який може бути
застосований судом, також виходячи зі
змісту позовних вимог.

Зазначивши у даному випадку про
арешт конкретного майна відповідача,
суд вийшов за межі своєї компетенції
при вирішенні цього питання.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку способом забезпечення позову
могло бути накладення арешту на майно
боржника у межах ціни позову без
визначення конкретного майна.

При цьому питання накладення
арешту має виконуватися у порядку
Закону України „ Про виконавче
провадження", згідно якому боржник має
право визначити певне майно, на яке
державний виконавець накладає арешт.

Однак позивачем вимог про
забезпечення його позову таким
способом не заявлено.

Забезпечивши у даному випадку
позов накладенням арешту на зазначене
конкретне майно, суд тим самим вирішив
питання з порушенням норм
процесуального права, чим також
порушив права відповідача.

Відповідно до ст.. 312 ЦПК України
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд:

1) відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону;

2) змінює або скасовує ухвалу суду
першої інстанції і постановляє ухвалу
з цього питання, якщо воно було
вирішено судом першої інстанції з
порушенням норм процесуального права
або при правильному вирішенні було
помилково сформульовано суть
процесуальної дії чи підстави її
застосування;

3) скасовує ухвалу і передає питання на
новий розгляд до суду першої інстанції,
якщо останній порушив порядок,
встановлений для його вирішення.

Таким чином, оскаржувана ухвала
підлягає скасуванню, оскільки вона
прийнята з порушенням норм
процесуального права..

При цьому судова колегія вважає
можливим прийняти нову ухвалу про
відмову у задоволенні цієї заяви.

Враховуючи, що судова колегія
дійшла висновку про відмову з
задоволенні заяви позивача про
забезпечення позову, арешт накладений
на вказане майно оскаржуваною ухвалою
підлягає скасуванню.

Керуючись ст.. 303,307,312, 313, 314, 315ЦПК
України, судова колегія апеляційного
суду Луганської області, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в
інтересах відповідача ОСОБА_3
задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м.
Луганська від 07 травня 2014 року
скасувати.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4
про забезпечення позову.

Скасувати арешт належного ОСОБА_3
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків: НОМЕР_1) нерухомого
майна, а саме: нежитлового приміщення,
що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та
складається з: літ. А-1, А1-1, А2-1 -
нежитлове приміщення «Кафе-бар
«ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 132.2 м.кв.; Б-1 -
павільйон для відпочинку з вхідними
ґанками; № 1, № 2 - огорожа; № 3 замощення
загальною площею 199,7 кв.м., накладений
ухвалою судді Ленінського районного
суду м. Луганська від 07 травня 2014 року.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: