РІШЕННЯ

Іменем України

04.06.2014 року
м. Львів.

Франківський районний суд міста Львова
у складі

головуючого судді- Мартинишин М.О.

при секретарі- Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за позовом

ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Львівавтокомплектація», Товариства з
обмеженою відповідальністю «Львівські
автобусні заводи», ОСОБА_3, ОСОБА_4

про визнання ордеру недійсним, про
виселення та знаття з реєстрації, про
вселення, визнання права на
користування житловим приміщення та
стягнення моральної шкоди, судових
витрат, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Львівавтокомплектація», Товариства з
обмеженою відповідальністю «Львівські
автобусні заводи», ОСОБА_3 в якому після
надання заяв про уточнення та
доповнення позовних вимог, просив суд:

Визнати недійсним ордер №171 від 26.07.2010
року виданий на підставі спільного
рішення адміністрації та
профспілкового комітету ТзОВ «ЛАЗи»,
за №10 від 11.05.2010 року на прізвище
ОСОБА_3 на жиле приміщення - кімнати
АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4
- ІНФОРМАЦІЯ_2 із житлового приміщення -
кімнати АДРЕСА_1 та знати їх з
реєстрації - кімнати АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 в жиле
приміщення - кімнату АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 право
на користування кімнатою АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Львівавтокомплектація», Товариства з
обмеженою відповідальністю «Львівські
автобусні заводи», ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000
гривень та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він
з 15.08.1984 року працював на різних посадах
на Львівському автобусному заводі, в
даний час ТзОВ «Лази». У зв'язку з
трудовими відносинами та потребою
житла йому було в гуртожитку надано
окрему кімнату в будинку АДРЕСА_1. Даний
гуртожиток перебував на балансі та
обслуговуванні Автобусного заводу, а
пізніше ТзОВ «Львівавтокомплектація»
та згідно угоди між ними у вказаному
гуртожитку проживають і працівники
ТзОВ «ЛАЗи». Житлова площа в гуртожитку
надавалась йому згідно заяв на
підставі спільних рішень
адміністрації та профкому. Останній
раз у 2000 році він отримав окрему
кімнату АДРЕСА_1, в якій проживав до
02.11.2010 року, за яку він оплачував всі
комунальні послуги за проживання. У
видачі рішень про надання йому житла в
гуртожитку відмовлено, а також
відмовлено йому у прописці(реєстрації)
за місцем фактичного проживання та у
видачі ордера на житло. При цьому,
неодноразово незаконно його було
звільнено з роботи з ініціативи
роботодавця, з метою позбавлення його
житлової площі в гуртожитку, однак він
рішеннями суддів був поновлений на
роботі та продовжував працювати у ТзОВ
«Лази». 02.11.2010 року в період його
відсутності його було позбавлено
житла, виламано двері у його кімнаті
АДРЕСА_1 та викрадено речі та гроші. З
приводу чого він звертався у
правоохоронні органи. Крім цього, гр.
ОСОБА_3 внаслідок винесення спільних
рішень адміністрації та профкому від
11.05.2010 року, видано незаконно ордер №171
від 26.07.2010 року на спірне житло, чим
позбавили його права на житло
передбачене Конституцією України, а
тому для захисту свого права та
інтересу змушений звернутись до суду.

Крім цього, діями відповідачів йому
було заподіяно моральну шкоду, яка
виразилась у погіршенні стану здоров'я,
порушення ритму життя, нервовими
переживаннями через відсутності житла
для особистого проживання. Втратив
нормальні життєві зв'язки, які
вимагають від нього багато зусиль для
організації свого повноцінного життя.
Це завдає йому значних незручностей, а
тому змушений витрачати багато часу на
відстоювання свого права в різних
органах влади. Моральну шкоду оцінює у
сумі 20000 грн..

У судовому засіданні позивач уточненні
позовні вимоги підтримав повністю, дав
пояснення аналогічні викладеним у
позовній заяві. Просить уточнений
позов задовольнити.

Представник відповідача у судове
засідання, будучи належним чином
повідомленим про день, час та місце
слухання справи, не з'явився. В
письмових запереченнях проти позову
заперечив, просить у задоволенні
позову відмовити, оскільки підстав для
задоволення позову не має, а тому суд
вважає, що справу слід слухати у їх
відсутності на підставі наявних у
справі даних чи доказів, достатніх для
постановлення рішення, проти чого і не
заперечив позивач.

Відповідач ОСОБА_4 та представники
відповідачів Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Львівавтокомплектація» та Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Львівські автобусні заводи» в
судовому засіданні позов не визнали,
заперечували проти його задоволення,
посилаючись докази які містяться в
матеріалах справи та з підстав, які
зазначені в письмових запереченнях та
поясненнях, які містяться в матеріалах
справи. Просять відмовити позивачу у
задоволенні його позовних вимог,
оскільки обраний позивачами спосіб
звернення до суду не відповідає
законодавству та за недоведеністю.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явився, про причини своєї неявки
суд не повідомив, хоча належним чином
був повідомлений про день, час та місце
слухання справи, а тому суд вважає, що
справу слід слухати у його відсутності
на підставі наявних у справі даних чи
доказів, достатніх для постановлення
рішення.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_4,
оглянувши матеріали справи, дослідивши
наявні у справі докази у їх сукупності,
суд приходить до висновку, що уточнений
позов підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду
може звернутись кожна особа за
захистом своїх порушених прав, а також
інтересах інших осіб у випадках
встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільного права та
інтересів є визнання права, припинення
дії, яка порушували право. Суд може
захистити цивільне право і інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених цим кодексом. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.191 ЖК України житлові спори
вирішуються відповідно до закону.

Судом встановлено, що з 15.06.1984 року
ОСОБА_1 був у трудових відносинах із ДП
«Львівським автобусним заводом», який
було перейменовано на ТзОВ «ЛАЗи», з
приводу чого останній отримав право на
проживання у гуртожитку на АДРЕСА_1 та
проживав у гуртожитку на АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що з 2000
року ОСОБА_1 був заселений в кімнату
АДРЕСА_1, за згодою адміністрації
власника гуртожитку і проживав у
вказаній кімнаті, що підтверджується
інвентаризаційним актом складеним
районною інвентаризаційною комісією
за участю директора та заступника ТзОВ
«Львівавтокомплектація» від 06.09.2010
року(а.с.16), актом фактичного проживання
від 18.05.2010 року(а.с.15) та планом
розміщення кімнат другого поверху
гуртожитку(а.с.14). при цьому ОСОБА_1
написав заяву від 10.07.2000 року про
виділення йому ліжка місце у вказаному
гуртожитку(а.с.43).

Як вбачається із заяв ОСОБА_1 від 22.10.2009
року, від 28.11.2009 року, від 09.03.2011 року, від
01.06.2011 року, від 08.06.2011 року, від 09.06.2011
року, від 26.07.2010 року, від 20.10.2010 року, від
27.10.2010 року, від 03.11.2010 року, від 19.11.2010
року, 06.12.2010 року, 20.03.2012 року що позивач
звертався до Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Львівавтокомплектація», Товариства з
обмеженою відповідальністю «Львівські
автобусні заводи» та їх органів з метою
захисту свого права на проживання та
реєстрації у кімнаті АДРЕСА_1(а.с.40, 44-58).

В листопаді 2010р. без відома позивача
його речі з кімнати АДРЕСА_1 були
винесенні в загальний коридор, замок на
вхідних дверях поміняно, чим обмежено
доступ до вказаної кімнати та
викрадено особисто його майно, з
проводу чого позивач звертався до
органу місцевого самоврядування та
правоохоронних органів(а.с.32-35).

Відповідно до ч. 1 ст. 130 ЖК України,
порядок користування жилою площею в
гуртожитках визначається
законодавством Союзу РСР і Української
РСР.

Згідно з ч. 1 ст. 131 ЖК України,
відповідно до законодавства Союзу РСР
Примірне положення про гуртожитки
затверджується Радою Міністрів
Української РСР, міністерствами,
державними комітетами і відомствами
СРСР за погодженням з відповідними
профспілковими і комсомольськими
органами.

Відповідно до п. 1 Примірного положення
про гуртожитки, затвердженого
постановою Рада Міністрів УРСР від
03.06.1986 р.,це Примірне положення
встановлює порядок надання жилої площі
в гуртожитках підприємств, установ,
організацій, користування цими
гуртожитками та їх утримання.

Таким чином, правовідносини між
власником гуртожитку та його мешканцем
регулюються Примірним положенням про
гуртожитки. Обов'язок мешканця
гуртожитку укласти договір найму
законодавством не визначений, а тому
укладання вказаного договору можливе
лише за умов добровільної згоди на це
користувача житлової площі в
гуртожитку.

Як вбачається із поданих позивачем
платіжних документів, що позивачу
відбувалось нарахування за комунальні
послуги за користування кімнатою
АДРЕСА_1, в яких із зазначено відомості
про позивача та видані на його ім'я.

Позивач за власний рахунок сплачував
всі платежі за кімнату АДРЕСА_1,
заборгованості зі сплати цих платежів
у нього не було та немає. На час
прийняття спільного рішення
адміністрації та профспілкового
комітету ТзОВ «ЛАЗи», за №10 від 11.05.2011
року та на час видачі ордеру №171 від
26.07.2010 року позивач вживав всі належні
заходи, спрямовані на вселення до
спірного житла.

Суд приймає до уваги та вважає за
належні докази численні листування,
заяви та скарги позивача на дії
відповідачів до органів, оскільки з
матеріалів справи вбачається, що
цивільний спір між сторонами виник
щодо житлових прав позивача, які було
порушено.

Згідно ч.1 ст. 19 Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» забороняється
виселення, переселення та відселення
мешканців гуртожитків, на яких
поширюється дія цього Закону, без
попереднього надання їм (їх сім'ям)
іншого житла, придатного для
постійного проживання людей, крім
випадків, передбачених частиною другою
цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст. 25 Закону України
«Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків» громадяни,
які вважають, що їх житлові права чи
житлові права членів їх сімей порушені,
мають право для вирішення спорів
звертатися безпосередньо до суду.

Разом із тим у 2010 році ОСОБА_1 без
відповідного рішення суду про
позбавлення його права користування
кімнатою АДРЕСА_1, виселення чи
визнання його втратившим право
користуванням вказаним житловим
майном, або надання іншого житлового
приміщення позивачу, було АДРЕСА_1
приєднано до АДРЕСА_2 відповідача
ОСОБА_3, з метою позбавлення права
користування даною кімнатою.

У судовому засіданні представник
відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Львівавтокомплектація», підтвердив
ту обставину, що власником гуртожитку,
рішення про переселення позивача із
одного жилого приміщення у гуртожитку
в інше не приймалось та не видавався
ордер на зайняття іншого жилого
приміщення.

Відповідно до п.10 Примірного
положення про гуртожитки,
затвердженого Ради Міністрів УРСР №208
від 3 червня 1986р. (далі Примірне
положення про гуртожитки)
адміністрація підприємства, установи,
організації веде облік ордерів, що
видаються громадянам на зайняття жилої
площі. Бланки ордерів зберігаються як
документи судової звітності.

11.05.2010 р. прийнятно спільне рішення
адміністрації та профспілкового
комітету ТзОВ «ЛАЗи», за №10 від 11.05.2010
року, яким надано ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1
право на житлове приміщення - кімнату
АДРЕСА_1(а.с.65).

26.07.2010 р. на підставі зазначеного
рішення керівництво Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Львівавтокомплектація», видано
відповідний ордер № 171 ОСОБА_3 -
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.66).

Крім цього, 12.11.2010 р. прийнятно спільне
рішення адміністрації та
профспілкового комітету ТзОВ «ЛАЗи»,
за №16 від 12.11.2010 року, яким надана сину
відповідача - ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2
право на реєстрацію до свого батька
ОСОБА_3, що проживає за адресою: АДРЕСА_2,
АДРЕСА_1, АДРЕСА_3(а.с.194).

20.11.2010 року на підставі зазначеного
рішення керівництво Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Львівавтокомплектація», видано
відповідний ордер № 218 ОСОБА_4 -
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.196).

Як вбачається із показань свідка
ОСОБА_6, що Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Львівавтокомплектація»(колишній ВАТ
«ЛАЗ») порушувало права мешканців
гуртожитку на АДРЕСА_1, в тому числі
ОСОБА_1, оскільки з метою виселення
мешканців гуртожитків, реєструвало
невідомих людей до кімнат, які були вже
заселені, та віддавало іншим особам їх
кімнати. В тому числі і позбавили
ОСОБА_1 його право на проживання в
кімнаті АДРЕСА_1 за яку він платив
комунальні послуги, та після чого і
відмовлялись від позивача брати плату
за надані комунальні послуги.

Позицію позивача підтверджує в
судовому засіданні свідок ОСОБА_6 Суд
вважає, що такі пояснення свідка є
логічними, вірними та не
спростовуються іншими матеріалами
справи.

Пояснення свідка ОСОБА_4 в суд до уваги
не бере, оскільки він є сином
відповідача ОСОБА_3, є зацікавленою
особою, а також те, що він проживає у
спірному житловому приміщені.

Суд критично ставить до пояснення
представником відповідача Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Львівські автобусні заводи», щодо
неподання документів: рішення профкому
за 1985 рік та 2010 рік щодо надання ОСОБА_1
щодо надання місця проживання у
гуртожитку по АДРЕСА_1; документу, який
підтверджує чергу на надання житла у
гуртожитку по АДРЕСА_1 та заяви ОСОБА_1 у
2006 році щодо надання йому дозволу на
проживання у гуртожитку по по АДРЕСА_1.

При цьому, суд приходить до висновку, що
заперечення відповідачів про те, що
право на проживання та на жиле
приміщення - кімнату АДРЕСА_1 позивачем
не набувалось, та дане житлове
приміщення до надання ОСОБА_3 було
вільне є необґрунтовані, при цьому
відповідачами не надано належних,
достатніх та допустимих доказів на
спростування позову, тому суд діє в
такому випадку відповідно до положень
ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

Згідно свідоцтва про право власності
на житло від 25.10.1993 року (а.с.251) та
свідоцтва про право власності на
будинковолодіння в селі Беньківці від
22.01.2003 року(а.с.252), видно що власником
квартири в АДРЕСА_4 та будинком АДРЕСА_5
є не позивач, а тому свідчить, що
останній іншим житлом не забезпечений.

Відповідно до ст.129 ЖК України на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Пунктом 10 Примірного положення
про гуртожитки передбачено, що на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер
(додаток), який є єдиною підставою
вселення на надану площу. Ордер може
бути виданий лише на вільну жилу площу.

Пунктом 19 Примірного положення
про гуртожитки передбачено, що
переселення в разі необхідності
громадян з одного жилого приміщення в
інше в даному гуртожитку проводиться
за рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації та
профспілкового комітету з видачею
нового ордера.

Відповідно до частин 1, 2 статті 58
ЖК на підставі рішення про надання
жилого приміщення в будинку державного
або громадського житлового фонду
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті, селищної, сільської
Ради народних депутатів видає
громадянинові ордер, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення. Ордер може бути видано лише
на вільне жиле приміщення.

Аналіз диспозиції приведеної
норми дає підстави для висновку про те,
що передумовами видачі ордеру на
приміщення є його незайнятість та
наявність у нього статусу жилого.

Між тим, матеріали справи
свідчать про те, що на час видачі
оспореного ордеру спірне приміщення не
було вільним.

Згідно з частиною 1 статті 59 ЖК
України ордер на жиле приміщення може
бути визнано недійсним у судовому
порядку у випадках подання громадянами
не відповідаючих дійсності відомостей
про потребу в поліпшенні житлових умов,
порушення прав інших громадян або
організацій на зазначене в ордері жиле
приміщення, неправомірних дій
службових осіб при вирішенні питання
про надання жилого приміщення, а також
в інших випадках порушення порядку і
умов надання жилих приміщень.

Пунктом 73 Правил обліку громадян,
які потребують поліпшення житлових
умов і надання їм житлових приміщень,
затверджених постановою Ради
Міністрів УРСР від 11.12.1984р. № 470, ордер
на житлове приміщення може бути
визнаний недійсним в судовому порядку
у випадках надання громадянам
недостовірних відомостей про потребу в
покращенні житлових умов, порушення
прав інших громадян чи організацій на
вказане в ордері житлове приміщення,
неправомірних дій посадових осіб при
вирішенні питання про видачу ордеру,
тощо.

Згідно ст. 1 ЖК України відповідно
до Конституції СРСР і Конституції
Української РСР громадяни Української
РСР мають право на житло. Це право
забезпечується розвитком і охороною
державного і громадського житлового
фонду, сприянням кооперативному та
індивідуальному житловому
будівництву, справедливим розподілом
під громадським контролем жилої площі,
яка надається в міру здійснення
програми будівництва благоустроєних
жител, наданням громадянам за їх
бажанням грошової компенсації за
належне їм для отримання жиле
приміщення для категорій громадян,
визначених законом, а також невисокою
платою за квартиру і комунальні
послуги.

Статтею 47 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
житло. Держава створює умови, за яких
кожний громадянин матиме змогу
побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального
захисту, житло надається державою та
органами місцевого самоврядування
безоплатно або за доступну для них
плату відповідно до закону. Ніхто не
може бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Вищевикладене свідчить про те, що
відповідачем видачею ордера №171 від
26.07.2010 року на ім'я ОСОБА_3, з порушенням
житлових прав позивача.

Окрім цього, відповідачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 мають у власності приватизовану
квартиру за адресою АДРЕСА_6, та
забезпеченні належним житлом, а тому
підстав для надання спірного житла у
відповідачів не було взагалі.

За таких обставин, суд приходить
до висновку, що спірний ордер було
видано на приміщення, що не було
вільним та за таких фактів та
відповідних їм правовідносин, суд
вважає, що такий ордер №171 від 26.07.2010
року виданий на підставі спільного
рішення адміністрації та
профспілкового комітету ТзОВ «ЛАЗи»,
за №10 від 11.05.2010 року на прізвище
ОСОБА_3 на жиле приміщення - кімнату
АДРЕСА_1 підлягає визнанню недійсним .

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений з займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
встановлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

В п.6 роз'яснень Пленуму Верховного суду
України №2 від 12.04.85 із змінами «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», зазначено, що судам слід мати
на увазі, що виданий на жиле приміщення
ордер у випадках , зазначених у ст.59 ЖК
України, підлягає визнанню недійсним з
наслідками, передбаченими ст.117 ЖК
України.

Згідно ст. 117 ЖК України, у разі визнання
ордеру на жиле приміщення недійсним
внаслідок неправомірних дій осіб, які
одержали ордер, вони підлягають
виселенню без надання іншого жилого
приміщення. Якщо громадяни, зазначені в
ордері раніше користувалися жилим
приміщенням в будинку державного або
громадського житлового фонду, їм
повинно бути надано жиле приміщення,
яке вони раніше займали, або інше жиле
приміщення. У випадку визнання ордеру
на жиле приміщення недійсним з інших
підстав, крім випадку, передбаченого
частиною першою цієї статті, громадяни,
зазначені в ордері, підлягають
виселенню з наданням іншого жилого
приміщення або приміщення, яке вони
раніше займали.

Із матеріалів справи випливає, що
ОСОБА_3 тільки раніше проживав у
кімнаті АДРЕСА_2.. Тому ОСОБА_3 та його
член сім'ї ОСОБА_4 при визнанні
вказаного ордеру недійним, підлягають
виселенню із житлового приміщення -
кімнати АДРЕСА_1 в кімнату АДРЕСА_2, а
оскільки останні і проживають у
кімнаті АДРЕСА_2, яку раніше займали, а
тому суд приходить до висновку, що
виселення здійснити без зазначення
наданням іншого жилого приміщення.
Крім цього, у зв'язку із тим, що
реєстрація відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 порушує житлові права позивача,
а тому їх слід зняти з реєстрації -
кімнати АДРЕСА_1.

Оскільки позивач не має вільного
доступу в кімнату то він підлягає
вселенню у жиле приміщення - кімнату
АДРЕСА_1. При цьому слід визнати за
ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 право на
користування кімнатою АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода відшкодовується
грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Відповідно до ст.4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Під моральною шкодою, згідно з п.3
Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", слід розуміти:
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Судом встановлено, що позивачу дійсно
було заподіяну моральна шкода
внаслідок незаконних дій відповідачів
щодо позбавлення права позивача на
житло, позивачу було завдано моральну
шкоду, яка виразилось у тому, що в нього
погіршився стан здоров'я, порушено ритм
життя, переноси нервові переживаннями
через відсутності житла для особистого
проживання. Втратив нормальні життєві
зв'язки, які вимагають від нього багато
зусиль для організації свого
повноцінного життя. Це завдає йому
значних незручностей, а тому він
змушений витрачати багато часу на
відстоювання свого права в різних
органах влади.

На підставі зазначеного, дослідивши
матеріали справи, аналізуючи зібрані
по справі докази в їх сукупності та
співставленні, суд приходить до
висновку, щодо необхідності стягнути
солідарно з Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Львівавтокомплектація», Товариства з
обмеженою відповідальністю «Львівські
автобусні заводи», ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000
гривень. При призначенні розміру суд
враховує характер та обсяг заподіяних
фізичних та моральних страждань їх
тривалість, можливість відновлення
попереднього стану, ступінь вини та
інші обставини справи, а також виходить
з засад розумності, виваженості та
справедливості.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачів
на користь позивача слід солідарно
стягнути понесені останнім судові
витрати в розмірі 429,20 гривень судового
збору, що було сплачено при поданні
позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 31, 57, 60, 88, 169, 209,
214-215, 218 ЦПК України, -

вирішив:

уточнений позов задоволити.

Визнати недійсним ордер №171 від 26.07.2010
року виданий на підставі спільного
рішення адміністрації та
профспілкового комітету ТзОВ «ЛАЗи»,
за №10 від 11.05.2010 року на прізвище ОСОБА_3
на жиле приміщення - кімнати АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4
- ІНФОРМАЦІЯ_2 із житлового приміщення -
кімнати АДРЕСА_1 та знати їх з
реєстрації - кімнати АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 в жиле
приміщення - АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 право
на користування кімнатою АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Львівавтокомплектація», Товариства з
обмеженою відповідальністю «Львівські
автобусні заводи», ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000
гривень та судові витрати в розмірі 429,20
гривень судового збору,що було
сплачено при поданні позовної заяви, а
всього разом 20429,20 грн.( двадцять тисяч
чотириста двадцять дев'ять гривень
двадцять копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Мартинишин
М.О.