Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №280/2571/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Коростишівського районного суду
Житомирської області від 16 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, приватний
нотаріус Коростишівського районного
нотаріального округу ОСОБА_4, про
стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом, в якому
зазначив, що 6 грудня 2012 року уклав з
ОСОБА_1 договір позики, за умовами якого
він передав останній кошти в сумі 1200000
грн., строком до 1 червня 2013 року.
Вказаний договір був посвідчений
приватним нотаріусом Коростишівського
районного нотаріального округу ОСОБА_4
Відповідачка частково погасила борг,
зокрема, 22 липня 2013 року повернула йому
100000 грн., та 19 вересня 2013 року сплатила
ще 900000 грн. Проте, повернути решту боргу
в добровільному порядку відмовляється.

Враховуючи вищезазначене,
позивач просив стягнути з ОСОБА_1
заборгованість за договором позики в
сумі 200000 грн., а також три відсотки
річних за порушення виконання
зобов'язання, що становить 11104 грн. 09
коп.

Рішенням Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 16 квітня 2014 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 заборгованість за договором
позики в сумі 200000 грн., а також три
відсотки річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання у
розмірі 3008 грн.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
позивача 2030 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог. Зокрема, зазначає, що
кошти за договором позики вона не
отримувала, а укладення та підписання
вказаного договору зумовлене
розстроченням платежу за придбане нею
у позивача нерухоме майно (приміщення
кафе, сауни та земельних ділянок).
Вказані обставини не заперечував і сам
позивач в судовому засіданні.

Поза увагою суду залишилась та
обставина, що вона повністю
розрахувалась з позивачем, про що
свідчать його заяви, підпис на яких
засвідчений нотаріусом.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав доводи, викладені в
апеляційній скарзі.

Представник позивача не визнав
апеляційну скаргу, зауваживши, що кошти
за договором позики дійсно не
передавались, проте, ОСОБА_1 мала перед
позивачем борг за придбане нею
нерухоме майно. Розрахунки між
сторонами здійснювались частинами.
Станом на 19 вересня 2013 року загальна
сума боргу становила 1100000 грн. Заяви про
наявність боргу в сумі 900000 грн. були
написані позивачем 18 та 19 вересня 2013
року на прохання ОСОБА_1, яка мала намір
отримати банківський кредит для
розрахунку з ОСОБА_2 Оскільки банк
погоджувався надати кредит для
погашення боргу лише за умови
відсутності простроченої
заборгованості, позивач погодився
написати такі заяви. Проте, 12 вересня
2013 року ОСОБА_1 власноручно написала
розписку про те, що кошти в сумі 200000 грн.
позивачеві вона не повертала.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що між
сторонами був укладений договір
позики, а тому відповідачка зобов'язана
повернути позивачеві отримані в борг
кошти та сплатити три відсотки річних.

Проте погодитись з таким
висновком суду не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні ( позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів ( суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є реальною угодою та
вважається укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.
Підписання сторонами тексту договору
без фактичної передачі грошових коштів
не породжує в подальшому обов'язку
позичальника повернути зазначену в
угоді суму коштів.

Матеріали справи містять договір
позики, посвідчений приватним
нотаріусом Коростишівського районного
нотаріального округу 6 грудня 2012 року,
за умовами якого ОСОБА_2 передав у борг
ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1200000 грн.
терміном до 1 червня 2013 року. 4 вересня
2013 року до договору позики були внесені
зміни, зокрема, зазначено, що позика
надається терміном до 15 жовтня 2013 року,
про що свідчить нотаріально засвідчена
угода ( а.с.108).

Судом встановлено, що договір
позики, підписаний сторонами 6 грудня
2012 року, є безгрошовим, оскільки кошти
ОСОБА_1 не були передані.

Зазначену обставину визнав в
судовому засіданні позивач. На цьому
також наголошував його представник під
час розгляду справи судом апеляційної
інстанції.

При вирішенні спору суд першої
інстанції не встановив дійсну природу
укладеного договору та не з'ясував, які
правовідносини виникли між сторонами.

Під час розгляду справи судом
першої інстанції сторони пояснили, що
боргове зобов'язання виникло у ОСОБА_1
внаслідок придбання нею нерухомого
майна, а саме: приміщення кафе, сауни та
земельних ділянок, розташованих в
АДРЕСА_1. В судовому засіданні
представник позивача пояснив, що,
підписавши договір позики, сторони
таким чином оформили розстрочення
платежу за договором купівлі-продажу.

Наявна в матеріалах справи заява
ОСОБА_2 від 12 вересня 2013 року свідчить
про те, що він отримав від ОСОБА_1 24
липня 2013 року - 100000 грн., та 11 вересня 2013
року - 200000 грн.

12 вересня 2013 року на вказаній
заяві відповідачкою була написана
розписка про те, що заява була складена
ОСОБА_2 на вимогу банку, а кошти в сумі
200000 грн. нею фактично не передавались. (
а.с. 62).

18 та 19 вересня 2013 року ОСОБА_2 були
підписані заяви про те, що борг ОСОБА_1
становить 900000 грн.

Окрім того, зміст іншої заяви
позивача від 19 вересня 2013 року свідчить
про те, що борг в сумі 900000 грн. за
договором позики від 6 грудня 2012 року
від ОСОБА_1 ним отриманий повністю (
а.с.56).

Справжність підпису ОСОБА_2 на
вищезазначених заявах засвідчена
нотаріально.

Таким чином, матеріали справи
містять докази про відсутність
боргових зобов'язань ОСОБА_1, на які
вказує позивач.

Враховуючи вищезазначене,
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового,- про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209,303,307,309,313,314,316,319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коростишівського районного
суду Житомирської області від 16 квітня
2014 року скасувати, ухваливши нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з дня
його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча
Судді: