Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі ЧЕЙПЕШ С.І.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення боргу, за
апеляційною скаргою ПАТ КБ
«ПриватБанк» на рішення Іршавського
районного суду від 28 січня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» 14.01.2014 р. звернулося
до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1
Банк мотивував позов тим, що Закрите
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк», 24.10.2008 р.
уклало із відповідачем договір, за яким
надало кредит у розмірі 12000,00 грн у
вигляді кредитного ліміту на платіжну
картку зі сплатою за користування
коштами 30% річних. Пунктом 9.12. Умов і
правил надання банківських послуг, які
є невід'ємною частиною договору,
встановлено, що договір діє протягом 12
місяців з моменту підписання.
Відповідач порушив свої зобов'язання і
спричинив виникнення боргу, який
станом на 30.11.2013 р. складав 14279,77 грн, з
яких: 11200,00 грн - заборгованість за
кредитом, 1827,06 грн - заборгованість за
процентами, 96,53 грн - заборгованість за
комісією, а також 500,00 грн. фіксованої
частини штрафу і 656,18 грн процентної
складової штрафу. Посилаючись на ці
обставини та на передбачене договором
і нормами ЦК України право вимоги
боргу, банк просив стягнути з
відповідача заборгованість за
кредитним договором від 24.10.2008 р. б/н у
розмірі 14279,77 грн із вищевказаними
складовими та покласти на нього судові
витрати.

Рішенням Іршавського районного суду
від 28.01.2014 р. у позові відмовлено за
спливом строку позовної давності.

Позивач ставить в апеляції питання про
скасування рішення суду та задоволення
позову. На думку апелянта, рішення
ухвалено із порушенням норм
матеріального та процесуального права,
оскільки позов був поданий у межах
строку позовної давності, а пред'явлені
вимоги були доведені.

Заслухавши доповідь судді, пояснення:
представника апелянта Гринихи Т.Ю., яка
скаргу щодо необхідності скасування
рішення суду та стягнення боргу
підтримала, відповідача ОСОБА_1, яка
факт заборгованості визнала, однак,
просила стягнути борг з урахуванням
коштів, сплачених на час розгляду
справи апеляційним судом, обговоривши
доводи сторін, дослідивши матеріали
справи, оцінивши докази в сукупності,
суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що банк
пропустив строк позовної давності.
Однак, погодитись із таким рішенням не
можна оскільки свого висновку суд
дійшов унаслідок неправильного
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права.

Встановлено, що ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк» (а.с. 26-30), 24.10.2008 р. уклало
із ОСОБА_3, яка після укладення 25.06.2012 р.
шлюбу змінила прізвище на «ОСОБА_1» (а.с.
24-25), кредитний договір б/н, що
складається із заяви на отримання
кредиту та Умов і Правил надання
банківських послуг, що є невід'ємною
частиною договору (далі - Умови,
Правила) (а.с. 15-23). Банк надав
відповідачу кредит у розмірі 12000,00 грн у
вигляді кредитного ліміту на платіжну
картку зі сплатою за користування
коштами 30% річних. Оскільки в справі не
встановлено інше, відповідно до п. 9.12.
Умов строк дії договору становив один
рік з моменту підписання із
автоматичною пролонгацією на такий
самий строк, якщо протягом цього
терміну жодна із сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору.

Доданим до заяви розрахунком
заборгованості за договором
стверджується, що станом на 30.11.2013 р.
заборгованість складала: за кредитом -
11200,00 грн, за процентами - 1827,06 грн, за
комісією - 96,53 грн, разом - 13123,59 грн, крім
того, до стягнення пред'явлено штраф,
який складається з фіксованої частини
у 500,00 грн. і процентної складової (13123,59
грн х 5%) у розмірі 656,18 грн (а.с. 7-14).
Розрахунок боргу узгоджується з
положеннями п. 8.6. Умов щодо
відповідальності позичальника за
порушення зобов'язання, з іншими
умовами договору. З розрахунку та з
виписки по рахунку (а.с. 62-67) вбачається,
що відповідач регулярно протягом 2009-2013
рр. здійснював неодноразові протягом
кожного року платежі за кредитом,
погашав частково заборгованість і
останній такий платіж, що був
врахований позивачем, зробив 14.08.2013 р. в
сумі 1500,00 грн.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 не
заперечувала наявності боргу, його
розрахунку і в судовому засіданні
28.01.2014 р. визнала позов та посилалася
лише на труднощі у сплаті боргу через
нестачу коштів. Цей факт зафіксовано в
журналі судового засідання (а.с. 40-42), в
апеляційному суді відповідач повністю
підтвердив таку позицію, визнавши як
позов, так і апеляцію. Відповідач на
власний розсуд розпоряджається своїми
цивільними і процесуальними правами,
зокрема, правом на захист від позову,
таке визнання позову є правом
відповідача і у справі, що
розглядається, не суперечить закону, не
порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд не приймає визнання
позову відповідачем лише в тому
випадку, якщо таке суперечить закону
або порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, тоді суд постановляє ухвалу
про відмову у прийнятті визнання
відповідачем позову і продовжує
судовий розгляд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК
України (тут і далі норми матеріального
права в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин), ст.
10 ч. 1, ст. 11 ч. 2, ст. 174 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

Між тим, суд першої інстанції всупереч
вимогам ст. 214 ч. 1 п.п. 2, 5, ст. 215 ч. 1 п.п. 2, 3
ЦПК України не зазначив у рішенні (а.с.
44-46) про визнання позову відповідачем,
жодним чином не вмотивував питання про
відмову у прийнятті визнання позову,
доказів постановлення судом ухвали про
відмову у прийнятті визнання позову і
продовження судового розгляду (ст. 208 ч.
2, ст. 209 ч.ч. 4-6 ЦПК України).

Встановивши наявність боргу, що його
просив стягнути позивач, суд першої
інстанції дійшов висновку, що
кредитний договір діяв до 24.10.2009 р., тому
строк позовної давності за вимогами
про стягнення боргу за цим договором
закінчився 24.10.2012 р. При цьому, суд не
дав ніякої оцінки поданим позивачем
доказам, які свідчать про неодноразові
протягом 2009, 2010, 2011, 2012, 2013 рр. сплати
відповідачем коштів на погашення боргу
після 24.10.2009 р. і по 14.08.2013 р. включно,
тоді як в силу положень ст.ст. 256, 257, ст.
261 ч. 1, ст. 264 ч.ч. 1, 3 ЦК України,
відповідач вчинив дії, що свідчать про
визнання боргу, перервав перебіг
позовної давності, а кредитор пред'явив
позов до боржника у межах трирічної
позовної давності.

Посилання суду в контексті спору на п. 7
ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» як на підставу для
застосування незалежно від наявності
заяви відповідача позовної давності за
вимогою про повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув,
необґрунтоване. По-перше, відповідний
строк давності переривався і не минув,
по-друге, норма указаного Закону, на яку
послався суд, стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту,
при розгляді ж відповідного спору
судом застосовуються правила про
позовну давність, установлені ЦК
України, із урахуванням особливостей,
передбачених іншими законодавчими
актами.

Таким чином, суд неправильно застував
норми закону щодо позовної давності та
порушив норми процесуального права
щодо вирішення питання про визнання
позову, що призвело до неправильного
вирішення справи. Внаслідок цього, суд
не застосував положення ст.ст. 11-16, 202, 509,
525, 526, 610, 614, 622-625, 629, 1054 ЦК України, що
підлягають застосуванню і відповідно
до яких цивільні зобов'язання, що
виникають з договорів, повинні належно
виконуватися; позичальник зобов'язаний
повернути кредитору усе заборговане, а
кредитор управі відповідно до умов
договору та положень закону вимагати
виконання порушеного зобов'язання;
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання;
відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Обов'язком апеляційного суду є
остаточне вирішення спору за вимогами,
які підтримуються позивачем (ст.ст. 291,
304, 306, ст. 307 ч. 1, ст.ст. 313-316 ЦПК України).
Під час апеляційного розгляду справи
представник позивача та відповідач
визнали, що у зв'язку із неодноразовими
частковими сплатами коштів боржником у
2014 році станом на 19.05.2014 р.
заборгованість складає 12679,75 грн, що
підтверджується банківської випискою
з рахунку позичальника та квитанціями
про сплату коштів. Обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню
(ст. 61 ч. 1 ЦПК України). Отже, підстав для
стягнення боргу в розмірі 14279,77 грн на
час вирішення справи апеляційним судом
немає, позивач стягнення боргу в такому
розмірі не вимагає і проти стягнення
коштів у розмірі дійсного на час
вирішення спору боргу не заперечує. При
цьому, заяву про часткову відмову від
позову банк не подавав. Беручи до уваги
положення ст.ст. 10, 11, 27, 31, 174, ст. 306 ЦПК
України щодо диспозитивності судового
процесу та прав сторони, апеляційний
суд констатує, що подача заяви про
відмову від позову є правом сторони.
Особа не може бути примушена до дій,
вчинення яких не є обов'язковим для неї
(ст. 14 ч. 2 ЦК України), тому апеляційний
суд розглядає справу в межах реально
підтримуваних позовних вимог
відповідно до з'ясованого
волевиявлення сторони і не має підстав
вирішувати вимоги, яких сторона по-суті
не підтримує. Суд враховує також, що
фактичне зменшення суми, яка
пред'явлена до стягнення, не порушує
прав відповідача, вимоги не виходять за
межі тих, що були заявлені у суді першої
інстанції. Позиція відповідача щодо
визнання позову і апеляції у межах
зменшеної суми боргу відповідає
обставинам справи (ст. 300 ч. 5 ЦПК
України), а з урахуванням встановлених
фактів і обставин, що мають значення
для остаточного розрахунку сторін за
кредитним договором, сторони не
позбавлені права за взаємною згодою
врегулювати свої стосунки, а у випадку
недосягнення такої - звернутися до суду
з відповідних підстав.

Відтак, рішення суду першої інстанції,
що не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК
України, слід на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1,
2, 4 ЦПК України скувати, апеляцію і
позов задовольнити частково, стягнути
на користь банку з відповідача борг у
розмірі 12679,75 грн. Враховуючи дії
відповідача із регулярної сплати
заборгованості, що виникла, які
свідчать про добросовісність сторони,
реальне бажання сплатити борг та
зменшити збитки кредитора,
недостатність на даний час коштів для
повної сплати боргу, що представником
позивача не заперечувалося, колегія
суддів вважає за можливе розстрочити
виконання рішення суду на дванадцять
місяців (ст. 217 ЦПК України).

Керуючись ст. 217, ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1
п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково, рішення Іршавського
районного суду від 28 січня 2014 р.
скасувати, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення боргу
задовольнити частково, стягнути на
користь банку з ОСОБА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
зареєстрованої в АДРЕСА_1, мешканки
АДРЕСА_2, заборгованість за кредитним
договором від 24.10.2008 р. б/н станом на
19.05.2014 р. у розмірі 12679,75 грн (дванадцять
тисяч шістсот сімдесят дев'ять гривень
75 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 365,40 грн. у відшкодування
сплаченого судового збору.

Розстрочити виконання рішення суду на
12 місяців, зобов'язавши ОСОБА_1
сплачувати кошти щомісячно рівними
частками по 1056,65 грн починаючи з червня
2014 р., допустивши можливість
дострокової сплати боргу.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді