Номер провадження: 22-ц/785/3484/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Виноградової Л.Є.

Кононенко Н.А.

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 (третя особа, що не заявляє
самостійних вимог Одеська міська рада)
про захист права власності від
порушень, не пов'язаних із позбавленням
володіння за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 (в інтересах ОСОБА_3) на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
06 лютого 2014 року,

встановила:

11 вересня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4 (третя особа,
що не заявляє самостійних вимог
Одеська міська рада) і просила ухвалити
рішення, яким зобов'язати ОСОБА_4 знести
самочинно зведену прибудову до
квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_3
послалась на те, що прибудова негативно
впливає на якісні властивості її
квартири.

В судовому засіданні:

- представник позивачки вимоги
підтримав;

- представник відповідача позов не
визнав.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 06 лютого 2014 року ОСОБА_3
відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 (в
інтересах ОСОБА_3) просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи й
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню повністю.

Відмовляючи у задоволенні
вищевказаного позову, районний суд
виходив з того, що

на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого УЖКГ
виконкомом Одеської міськради 28 лютого
2003 року квартира АДРЕСА_2 належить на
праві спільної часткової власності
ОСОБА_3 і ОСОБА_6

Суміжна квартира АДРЕСА_1 належить
на праві власності ОСОБА_4.

28 лютого 2013 року за №01-0791 управлінням
архітектури та містобудування
Одеської міськради ОСОБА_4 були видані
містобудівні умови та обмеження
забудови земельної ділянки для
реконструкції квартири АДРЕСА_1. 14
березня 2013 року інспекція ДАБК в
Одеській області зареєструвала
декларацію №ОД17 про початок
виконання будівельних робіт з
реконструкції квартири АДРЕСА_1 з
улаштуванням прибудови для розміщення
аптеки.

ОСОБА_4 виконав реконструкцію квартири,
зробив прибудову і розмістив аптеку у
цих приміщеннях.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 4 липня 2013
року і Постановою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 5 листопада 2013 року скасовано
реєстрацію декларації від 14 березня 2013
року про початок будівельних робіт з
підстав порушення ОСОБА_4 прав та
законних інтересів ОСОБА_3

Посилаючись на зазначені судові
рішення ОСОБА_3 звернулась до суду з
вимогами зобов'язати ОСОБА_4 знести
самочинну прибудову до квартири
АДРЕСА_1 стверджуючи, що реконструкція
суміжної квартири вплинула на якісні
властивості квартири, що належить
позивачці на праві власності.

При цьому, суд першої інстанції
вказав, що ОСОБА_3 не зазначила в чому
полягає порушення її права власності
на квартиру.

З огляду на викладене, районний суд
дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 є не
доведеним.

Судова колегія вважає, що з
вищевказаним рішенням суду першої
інстанції погодитися не можна,
оскільки суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, недоведені обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи, суд неправильно застосував
норми матеріального права.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до невірного
вирішення справи, а тому суд
апеляційної інстанції на підставі п.п.
1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду
першої інстанції скасовує, ухвалює
нове рішення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

За положеннями ч. 2 ст. 6 Конституції
України органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження в установлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

Згідно з ч. 2 ст. 41 Конституції України
право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 13 грудня 2000 р. № 14-рп/
2000 у справі № 1-16/2000, правовий режим
власності, порядок та умови придбання і
припинення права власності, а також
права володіння, користування та
розпорядження майном встановлюються
чинним законодавством України.

За змістом п.п. 1 п. «б» ч. 1 ст. 31 Закону
України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР
«Про місцеве самоврядування в Україні»
(у редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів у порядку, встановленому
законодавством, відноситься до відання
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад.

Згідно зі ст. 9 Закону України від 20
травня 1999 року «Про архітектурну
діяльність» (у редакції, яка була
чинною на час виникнення спірних
правовідносин) будівництво (нове
будівництво, реконструкція,
реставрація, капітальний ремонт)
об'єкта архітектури здійснюється
відповідно до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів у порядку,
визначеному ст. 24 Закону України «Про
планування і забудову територій»
(у редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин),
тобто заінтересовані особи зобов'язані
отримати від виконавчих органів
відповідних рад, міської державної
адміністрацій, у разі делегування їм
таких повноважень відповідними
радами, дозвіл на будівництво об'єкта.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 7 ст. 376 ЦК
України, житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважається самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельні ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього. Право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно. У
разі істотного відхилення від проекту,
що суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Згідно ст. 5 Закону України «Про основи
містобудування» при здійсненні
містобудівної діяльності повинні бути
забезпечені:

- розробка містобудівної
документації, проектів конкретних
об'єктів згідно з вихідними даними на
проектування, з дотриманням державних
стандартів, норм і правил, регіональних
і місцевих правил забудови; розміщення
і будівництво об'єктів відповідно до
затверджених у встановленому порядку
містобудівної документації та
проектів цих об'єктів;

- раціональне використання земель
та територій для містобудівних потреб,
підвищення ефективності забудови та
іншого використання земельних ділянок;

- урахування державних та
громадських інтересів при плануванні
та забудові територій;

- урахування законних інтересів та
вимог власників або користувачів
земельних ділянок та будівель, що
оточують місце будівництва;

- захист прав громадян та
громадських організацій згідно з
законодавством.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
архітектурну діяльність», будівництво
(реконструкція) об'єкту здійснюється
відповідно до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів.

Ст. 12 Закону України „Про основи
містобудування" передбачено, що до
компетенції органів місцевого
самоврядування у сфері
містобудівельної діяльності на їх
території належить право затвердження
місцевих правил забудови, внесення
змін у зазначені документи за поданням
спеціально уповноважених органів
містобудування та архітектури
відповідно до законодавства.

Рішенням Одеської міської ради від 17
квітня 2001 р. № 2153-XXIII затверджено
Положення про порядок реконструкції
вбудованих, вбудовано-прибудованих та
прибудованих приміщень в м. Одесі (далі
- Положення).

У відповідності до п. 1 ст. 73 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні», акти органів місцевого
самоврядування, прийняті в межах,
наданих їм повноважень є обов'язковими
для виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, об'єднаннями
громадян, підприємствами, установами й
організаціями, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Положення регламентує порядок
отримання дозволу та збирання вихідних
даних для проектування, здійснення
проектних робіт, узгодження,
експертизи та затвердження проектів
реконструкції вбудованих,
вбудовано-прибудованих та
прибудованих приміщень зі зміною та
без зміни функціонального призначення,
здійснення будівельних робіт та
прийняття в експлуатацію.

Положення обов'язкове для усіх
суб'єктів містобудівної діяльності -
фізичних та юридичних осіб, незалежно
від форм власності,
організаційно-правової форми та
підпорядкованості й поширюється на всю
територію міста Одеси.

Згідно п.1.10 Положення, учасники
містобудівної діяльності несуть
відповідальність за правопорушення,
які були допущені при реконструкції
вбудованих, вбудовано-прибудованих та
прибудованих приміщень, згідно діючого
законодавства України.

Відповідно до п. 5.5 Положення,
реконструкція приміщень, яка розпочата
та здійснюється без реєстрації в
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
Одеської області та без дозволу на
здійснення будівельних робіт,
вважається самовільною та
забороняється всім суб'єктам
містобудівної діяльності.

Крім того, наказом державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 05 грудня
2000 р. № 273 затверджено Положення про
порядок надання дозволу на виконання
будівельних робіт (далі - Положення).

Це положення встановлює порядок та
умови надання дозволу на виконання
будівельних робіт з нового
будівництва, розширення,
реконструкції, технічного
переоснащення, реставрації та
капітального ремонту. Положення
обов'язкове для застосування усіма
суб'єктами будівництва незалежно від
форм власності, відомчої належності та
джерел фінансування.

Згідно п. 1.1. Положення, дозвіл на
виконання будівельних робіт є
документом, що посвідчує право
забудовника (замовника) на виконання
будівельних робіт, у відповідності до
затвердженої проектної документації,
підключення до інженерних мереж та
споруд. Виконання будівельних робіт
без вищезазначеного дозволу
забороняється.

П. 5.1 Положення зазначено, що виконання
будівельних робіт на об'єктах без
одержання дозволу або його завчасної
перереєстрації, а також виконання не
зазначених у дозволі будівельних
робіт, вважається самочинним і тягне за
собою відповідальність згідно діючого
законодавства.

В матеріалах даної справи відсутні
належні дані про відповідність
вищевказаної прибудови протипожежним,
санітарним, архітектурним нормам.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право
власності на нерухомі речі підлягає
державній реєстрації.

Згідно зі ст. 331 ЦК України, якщо законом
передбачене прийняття об'єкта
нерухомості в експлуатацію, право
власності виникає з моменту його
прийняття в експлуатацію.

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

У відповідності зі ст. 18 Закону України
"Про основи містобудування", закінчений
реконструкцією об'єкт нерухомості
підлягає прийняттю в експлуатацію.
Експлуатація неприйнятих об'єктів
забороняється.

У матеріалах цієї справи відсутні
докази щодо введення зазначеної вище
прибудови в експлуатацію.

Згідно зі ст. 30-1 Закону України «Про
планування і забудову територій» від 20
квітня 2000 року (з наступними змінами),
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів здійснюється на
підставі сертифіката відповідності,
який видається інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю.

Експлуатація не прийнятих у
встановленому законодавством порядку
об'єктів будівництва забороняється.

Отже, зазначена вище, самочинна зведена
прибудова до АДРЕСА_1 є новоствореним
нерухомим майном, яке в установленому
законом порядку не зареєстроване і не
прийняте в експлуатацію, в матеріалах
справи відсутні будь-які докази
наявності у відповідачів дозволу на
здійснення будівельних робіт по
зведенню вищевказаної прибудови.

Відповідно до п. 4 Постанови № 6
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року (далі Постанови), при розгляді
справ зазначеної категорії судам слід
мати на увазі, що самочинним вважається
будівництво житлового будинку,
будівлі, споруди, іншого нерухомого
майна, якщо вони збудовані (будуються)
на земельній ділянці, що не була
відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил.

Самочинним також вважаєтся
будівництво хоча і на підставі проекту,
але за наявності істотних порушень
зазначених норм та правил як у самому
проекті, так і при будівництві, за
наявності рішень спеціально
уповноважених органів про усунення
порушень.

Будівництвом об'єкта нерухомості
на земельній ділянці, що не була
відведена для цієї мети, вважається
спорудження таких об'єктів на
земельній ділянці, що не віднесена до
земель житлової й громадської
забудови, зокрема, наданій для ведення
городництва, сінокосіння, випасання
худоби тощо, цільове призначення або
вид використання якої не змінено в
установленому законом порядку.

Під наданням земельної ділянки
слід розуміти рішення компетентного
органу влади чи органу місцевого
самоврядування про передачу земельної
ділянки у власність або надання у
користування, або передачу права
користування земельною ділянкою на
підставі цивільно-правових договорів
із фізичною чи юридичною особою.

Не може вважатися наданням
земельної ділянки лише рішення
компетентного органу влади про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або для розробки проекту
забудови.

Під метою надання земельної
ділянки слід розуміти вид використання
земельної ділянки (стаття 19 ЗК України,
класифікація видів цільового
призначення земель, затверджена
наказом державного комітету України із
земельних ресурсів від 23 липня 2010 року
№ 548), зазначений у рішенні
відповідного компетентного органу
державної влади чи місцевого
самоврядування про надання земельної
ділянки у користування або передачу у
власність з урахуванням цільового
призначення земельної ділянки.

Під належним дозволом слід
розуміти передбачений Законом України
№ 3038-VI дозвільний документ (статті 35- 37),
що дає право виконувати підготовчі та
будівельні роботи саме того об'єкту і
на тій земельній ділянці, яка передана
з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти
залежно від категорії об'єкта
будівництва відповідний склад
документації, визначеної статтями 1, 7
та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої
відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI,
а також будівельний паспорт та
технічні умови, отримані відповідно до
статей 27, 30 зазначеного Закону.

Будівництвом, яке здійснюється з
істотним порушенням будівельних норм і
правил, вважається у тому числі
будівництво, яке хоча і здійснюється за
наявності проекту, але з порушенням
державно-будівельних норм та
санітарних правил, що загрожують життю
та здоров'ю людини у разі невиконання
приписів інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
про усунення порушень вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил тощо.

Згідно з п. 5 Постанови, відповідно
до вимог статті 376 ЦК України право на
звернення до суду з позовом про
знесення або перебудову самочинно
збудованого об'єкта нерухомості мають
як органи державної влади, так і органи
місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших
осіб право на звернення до суду
належить і таким особам за умови, що
вони доведуть наявність порушеного
права (стаття 391 ЦК України).

Як вбачається з роз'яснень викладених в
п.п. 22, 24 Постанови, знесення
самочинного будівництва є крайньою
мірою і можливе лише тоді, коли
використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотним
порушенням будівельних норм і правил (у
тому числі за відсутності проекту),
можливе лише за умови, що неможлива
перебудова нерухомості відповідно до
проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення житлового будинку або іншого
нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови
слід вважати як його заяву про це, так і
його дії чи бездіяльність щодо цього,
вчинені до або після ухвалення рішення
суду про зобов'язання здійснити
перебудову.

Згідно з Постановою Одеського
окружного адміністративного суду від 04
липня 2013 року та Постановою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 05 листопада 2013 року, скасована
реєстрація декларації виданої ОСОБА_4
про початок виконання будівельних
робіт для розміщення аптеки від 14
березня 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.
10-12, 50-58).

При цьому, судами встановлено, що
ОСОБА_3 довела факт порушення ОСОБА_4
прав позивачки, пов'язаних з початком
виконання будівельних робіт без
узгодження з усіма власниками суміжних
приміщень, відповідач самочинно
збудував прибудову на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети.

Зазначені вище рішення
адміністративних судів, що набрали
законної сили, є підставою звільнення
від доказування ОСОБА_3 наявності
порушеного її вищевказаного права
відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Також, в судовому засіданні
встановлено, що неможлива перебудова
вищевказаної нерухомості відповідно
до проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами,
відповідач, який здійснив зазначене
вище будівництво, відмовляється від
такої перебудови про що свідчать:

- заяви ОСОБА_4, його представника;

- бездіяльність відповідача щодо
вчинення перебудови.

Таким чином, оскільки технічна
можливість перебудови спірного об'єкта
нерухомості відсутня, відповідач
відмовляється від такої перебудови,
судова колегія дійшла до висновку про
необхідність задоволення
вищевказаного позову.

На підставі викладеного вище,
керуючись ст. ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307,
п.п. 1-4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317,
319 ЦПК України, судова колегія судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 (в інтересах
ОСОБА_3) - задовольнити повністю.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 06 лютого 2014 року по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 (третя особа, що не заявляє
самостійних вимог Одеська міська рада)
про захист права власності від
порушень, не пов'язаних із позбавленням
володіння - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити
повністю.

Зобовязати ОСОБА_4 знести самочинно
зведену прибудову до квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судові витрати у розмірі 351 гривню 20
копійок (триста п'ятдесят одну гривню
двадцять копійок).

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді

С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко