справа № 208/8941/13-ц
№ провадження 2/208/378/14
РІШЕННЯ

Іменем
України

13 лютого 2014 р.
м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області у складі: головуючого, судді
Ізотова В.М., при секретарі Кушта І.О., за
участю представника позивача
Батманова В.В. та представниці
відповідачів ОСОБА_2, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, «про звернення стягнення на
предмет іпотеки, виселення та зняття з
реєстрації»,

встановив:

Позивач звернувся до суду з зазначеним
позовом послаючись на те, що 11.12.2007 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
"ПриватБанк" і відповідачем ОСОБА_3 було
укладено договір про іпотечний кредит
відповідно до якого: Банк надав а
ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 90900,00
грв. які зобов'язався повернути до
11.12.2012 року та сплатити відсотки за
користування кредитом в розмірі 15,00%
річних та інші платежі в порядку, на
умовах та в строки визначені цим
договором.

В забезпечення вищезазначеного
договору, 11.12.2007 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» і відповідачами: ОСОБА_4
та ОСОБА_5 як майновими поручителями
було укладено іпотечний договір за
умовами якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5
передали в іпотеку ЗАТ КБ «ПриватБанк»
належну їм на праві власності квартиру.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 свої
зобов'язання по поверненню кредиту не
виконує, унаслідок чого станом на 01.10.2013
року утворилась заборгованість яка
становить 468373,79 грв.; позивач просить
звернути стягнення зазначеної
заборгованості на предмет іпотеки,
шляхом набуття ПАТ КБ "ПриватБанк"
право власності на квартиру яка
належить відповідачам ОСОБА_4 і ОСОБА_5
висилити їх та інших осіб, які
зареєстровані та/або проживають у
вказаній квартирі зі зняттям їх з
реєстраційного обліку у
територіальному органі державної
міграційної служби України і стягнути
з відповідачів судові витрати.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав та просив
задовольнити у повному обсязі,
пославшись на обставини зазначені в
позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 чотири рази в судові
засідання не з'явився, хоча про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, причини неявки суду не
повідомив і з заявою про розгляд справи
у його відсутності не звертався, що
дозволило суду розглянути справу у
його відсутності.

Представниця відповідачів ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 позов не визнала, просила у його
задоволенні відмовити та суду
пояснила, що у 2007 році до її батьків:
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернувся їх знайомий
ОСОБА_3 з проханням виступити
поручителями при укладанні ним
кредитного договору. ОСОБА_3 пояснював,
що це лише формальність, обіцяв кредит
в найкоротший термін повернути і, що у
них з цього приводу не буде ніяких
незручностей. Батьки погодились і в
забезпечення кредитних зобов'язань
ОСОБА_3 перед Банком, передали в іпотеку
Банку належну їм на праві власності
квартиру в якій вони мешкають. Але з 2013
року Банк став вимагати від батьків
погасити заборгованість по кредиту
отриманому ОСОБА_3 який став ухилятися
від спілкування з батьками а потім і
зовсім зник. Відповідачі ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 є людьми похилого віку,
проживають в іпотечній квартирі і
іншого житла не мають. Вона
(представник відповідачів) вважає, що
відповідач ОСОБА_3 шахрайськими діями
вимусив її батьків передати квартиру в
іпотеку та не виключає що ці шахрайські
дії були зроблені не без відома Банку
який з вимогами повернути кредит до
ОСОБА_3 не звертається а бажає лише
заволодіти квартирою яка належить її
батькам.

Під час розгляду даної справи судом
були створені всі умови для реалізації
прав та обов'язків учасниками судового
розгляду, у тому числі й в частині
подання ними доказів та заявления
клопотань.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб в межах заявлених ними
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, доказів.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України
сторони зобов'язані подати свої докази
чи повідомити про них суд до початку
розгляду справи по суті.

Сторони розпорядились своїми правами
за власним розсудом, вказали, що надали
суду всі наявні в них докази, від
подання інших доказів відмовились і
просили розглянути справу за наявними
матеріалами, тому суд розглянув справу
на підставі тих доказів, які є в
матеріалах справи.

Вислухавши учасників судового
розгляду, дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши надані докази у їх
сукупності, суд прийшов до наступного
висновку.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 11.12.2007 року між
ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником
якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_3
було укладено договір про іпотечний
кредит № DZBOGI, відповідно до умов
якого: Банк надав а ОСОБА_3 отримав
кредит в розмірі 90900,00 грв. які
зобов'язався повернути до 11.12.2012 року
та, відповідно до п. 5.3.2. цього договору,
своєчасно сплачувати відсотки за
користування кредитом, у випадку
невиконання, або неналежного виконання
взятих на себе зобов'язань за цим
договором сплати штрафні санкції та
інші платежі, у строки та на умовах, що
визначені цим договором (а.с. 21-29).

В забезпечення договору про іпотечний
кредит, 11.12.2007 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» і відповідачами ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 як майновими поручителями було
укладено іпотечний договір № DZBOGI,
відповідно до умов якого - належна
відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві
власності квартира АДРЕСА_1 була
передана в іпотеку ЗАТ КБ «Приватбанк»
(а.с.30-35). Відповідно п. 2.1.5. іпотечного
договору, іпотекодержатель має право у
випадку невиконання іпотекодавцем
зобов'язань, а також в інших випадках,
передбачених цим договором,
задовольнити свої вимоги за рахунок
предмета іпотеки у порядку,
передбаченому чинним законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України,
порушення зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Позивач стверджує, що невиконання
відповідачем ОСОБА_3 своїх зобов'язань
за договором про іпотечний кредит
призвело до виникнення заборгованості
по кредиту яка, станом на 01.10.2013 року
становить 468373,79 грн. і складається з:
81282,18 грв. -заборгованість за кредитом;
180534,64 грв. - заборгованість по процентам
за користування кредитом; 206556,97 грв. -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором та просить
звернути стягнення зазначеної суми
заборгованості на предмет іпотеки -
квартиру яка належить відповідачам
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шляхом набуття ПАТ КБ
"ПриватБанк" права власності на
зазначену квартиру.

Розв'язуючи цей спір в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання права власності на
предмет іпотеки та виселення суд не
вбачає підстав для задоволення таких
вимог з огляду на таке.

Відповідно ч. 1 ст. 575 ЦК України,
іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Згідно ч. 1 ст. 591 ЦК України, реалізація
предмета застави, на який звернене
стягнення, провадиться шляхом його
продажу з публічних торгів, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Порядок реалізації предмета застави з
публічних торгів встановлюється
законом.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки і на підставі ст.ст. 12, 33, 39, 40
вказаного Закону.

Відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 37 Закону України
"Про іпотеку", іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Іпотекодержатель набуває предмет
іпотеки у власність за вартістю,
визначеною на момент такого набуття на
підставі оцінки предмета іпотеки
суб'єктом оціночної діяльності. У разі
набуття права власності на предмет
іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний
відшкодувати іпотекодавцю перевищення
90 відсотків вартості предмета іпотеки
над розміром забезпечених іпотекою
вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 38 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», у випадку
якщо іпотекодержатель не реалізував
способів позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки, зокрема, шляхом укладення
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя, який передбачав би
передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки у рахунок
виконання основного зобов'язання
(стаття 37 Закону України «Про іпотеку»),
він має право звернутися до суду з
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до статті 39
цього Закону, а не з позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»,
передбачено, що у разі задоволення
судом позову про звернення стягнення
на предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються: загальний розмір вимог
та всі його складові, що підлягають
сплаті іпотекодержателю з вартості
предмета іпотеки; опис нерухомого
майна, за рахунок якого підлягають
задоволенню вимоги іпотекодержателя;
заходи щодо забезпечення збереження
предмета іпотеки або передачі його в
управління на період до його
реалізації, якщо такі необхідні; спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої статтею 38 цього Закону;
пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для подальшої
реалізації.

В пункті 41 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» зазначено, що
при вирішенні спору про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
дати оцінку співмірності суми
заборгованості за кредитом та вартості
іпотечного майна, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав. Оскільки вказане положення
закону є оціночним, то суд має належним
чином його мотивувати, співставити
обставини зі змістом цього поняття,
визначитись, чи не суперечить його
застосування загальному змісту та
призначенню права, яким урегульовано
конкретні відносини (зокрема, про право
на першочергове задоволення вимог за
рахунок предмета застави), та врахувати
загальні засади цивільного
законодавства - справедливість,
добросовісність та розумність (пункт 6
частини першої статті З ЦК).

В даному випадку, позивач, обравши
такий спосіб захисту своїх прав як -
визнання за ним права власності на
предмет іпотеки; в порушення вимог
вищезазначених норм Закону, це право у
позасудовому порядку не реалізував і,
крім того, ні до позовної заяви, ні в
ході проведення судового розгляду,
документи, які б підтвердили
проведення належної оцінки предмета
іпотеки суб'єктом оціночної
діяльності, суду не надав; що позбавило
суд можливості дати об'єктивну оцінку
співмірності суми заборгованості за
кредитом та вартості іпотечного майна
а судове рішення в жодному випадку не
може ґрунтуватись на припущеннях.

Разом з тим, судом враховано, що в
іпотечному договорі зазначено, що
вартість іпотечної квартири, в 2007 році
складала 121000,00 грв., а заборгованість за
кредитом станом на 01.10.2013 року складає
81282,18 грв, що, на переконання суду не є
співмірним. А нараховані позивачем
проценти за користування кредитом в
сумі 180534.64 грв. без дотримання вимог
законодавства щодо необхідності
врахування при їх нарахуванні строку
позовної давності (остання оплата
відсотків відповідачем ОСОБА_3 була
зроблена 19.12.2008 року), і нарахована
позивачем сума пені за шість років у
розмірі 206556,97 грв. значно перевищує
саму заборгованість за кредитом, також
без урахування, передбаченої
законодавством, для цього виду
відповідальності, річного терміну
позовної давності; приводить суд до
переконання, що загальний розмір
заборгованості в сумі 468373,79 грв.
залишився недоведеним і тому
визначений у позовній заяві спосіб
захисту порушеного права у вигляди
визнання права власності на предмет
іпотеки, обраний позивачем передчасно.

Крім того, з наданих позивачем
розрахунків заборгованості за
процентами вбачається, що процентна
ставка поділяється на строкову та
прострочену, що свідчить про подвійне
нарахування процентів за користування
кредитними коштами, що є неприпустимим.

Все вищевідзначене є підставою для
відмови у задоволенні позову в частині
звернення стягнення на нерухоме майно,
що є предметом іпотеки, шляхом визнання
право власності на це майно.

При розгляді справи судом вживалися
заходи для повного з'ясування обставин,
що мають значення у справі, однак
представник позивача вважав, що
заявлені Банком вимоги достатньо
конкретизовані; спосіб реалізації
предмету іпотеки визначений правильно
і від подання доказів, в підтвердження
тих обставин які необхідно було
обов'язково з'ясувати, відмовився.
Діючи відповідно до положень ст. 11 ЦПК
України, суд не може вийти за межі
заявлених позовних вимог.

Як відмічалося вище, положеннями ст. 60
ЦПК України передбачено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд позбавлений можливості
перевірити заявлені вимоги на
відповідність закону, виконати вимоги
ст. 39 Закону України «Про іпотеку»,
самостійно визначити спосіб
реалізації майна та його початкову
вартість, об'єктивно вирішити всі
питання, прямо передбачені законом.

Оскільки вимоги позивача про виселення
відповідачів з квартири, що є предметом
іпотеки та зняття їх з реєстрації, є
похідними від вимоги про звернення
стягнення на предмет іпотеки, в
задоволенні якої судом вирішено
відмовити, то і в частині позову про
виселення відповідачів і зняття їх з
реєстрації теж необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
вимогами: Постанови Пленуму від ЗО
березня 2012 року №6 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», Закону
України «Про іпотеку», ст.ст. 526, 589, 591, 598,
610-611, 625 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11,
11-1, 60, 61, 212, 213, 214, 215, 226 ЦПК України, суд,

вирішив

У задоволені позову Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, «про звернення стягнення на
предмет іпотеки, виселення та зняття з
реєстрації», відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Заводський районний суд
м. Дніпродзержинська шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня отримання копії повного
тексту рішення.

Суддя
Ізотов В. М.