АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6492/2014
Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О.П.
Доповідач - Корчевний Г.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого: Корчевного Г.В.,

Суддів: Лапчевської О.Ф., Оніщука
М.І.,

при секретарі: Охневській А.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 28 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У жовтні 2011 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом про поділ
спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що з
відповідачем у справі - ОСОБА_1
перебував у зареєстрованому шлюбі з 15
грудня 2007 року.

В період шлюбу сторони придбали
квартиру АДРЕСА_1, яку придбано за
спільні кошти подружжя та
зареєстровано на ім'я відповідача.

Рішенням Деснянського районного
суду м. Києва від 20 вересня 2013 року шлюб
між позивачем та відповідачем
розірвано (а.с. 89).

Позивач просив визнати квартиру
АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та
визнати право власності на Ѕ частину
вказаної квартири за ним та Ѕ частину
за відповідачем відповідно.

Рішенням Деснянського районного суду
міста Києва від 28 березня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено.

Визнано у порядку поділу майна,
набутого за час шлюбу за ОСОБА_2 право
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1.

Визнано у порядку поділу майна,
набутого за час шлюбу за ОСОБА_1 право
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 120 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду,
відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити.

У апеляційній скарзі зазначила, що
рішення суду є незаконним,
необґрунтованим та таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Зазначає, що висновок суду про
визнання спірної квартири спільною
сумісною власністю подружжя не
відповідає обставинам справи, оскільки
як вбачається з прибуткових касових
ордерів, копії яких містяться в
матеріалах справи, внесення коштів за
договором купівлі квартири
здійснювалося виключно нею, особисто,
за рахунок її власних грошових коштів
(а.с. 59, 62-64).

Крім того апелянт посилається на
те, що вказані грошові кошти, які вона
сплачувала, виконуючи умови договору
інвестування, було надано їй та її сину,
народженому до шлюбу з позивачем, її
матір'ю ОСОБА_3, що підтверджується
доказами, а саме: квитанціями
неодноразового отримання вказаних
грошових коштів матір'ю з її
банківського рахунку та внесення
відповідачем цих коштів на рахунок АКБ
«Аркада» в той самий день (а.с. 58 - 68).

Звертає увагу суду, що з моменту
укладення шлюбу позивач та відповідач
спільного господарства не вели та
спільних коштів не мали, посилаючись на
дану обставину, як на факт,
встановлений рішенням Деснянського
районного суду м.Києва від 20 вересня 2013
року у справі №754/9085/13-ц про розірвання
шлюбу.

Крім того, зазначає, що протягом шлюбу
позивач не працював, перебував на
пенсії, як інвалід II групи та не мав
будь-яких додаткових доходів.

ОСОБА_2 подав до апеляційного суду
заяву, в якій просив розгляд справи
проводити за його відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
апеляційного оскарження, дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції було вірно
встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1
перебували в зареєстрованому шлюбі з 15
грудня 2007 року (а.с. 6).

Рішенням Деснянського районного
суду м. Києва від 20 вересня 2013 року у
справі №754/9085/13-ц шлюб між позивачем та
відповідачем розірвано (а.с. 89).

04 червня 2008 року відповідач уклала з
АКБ «Аркада» договір № 58580 про участь у
Фонді фінансування будівництва, згідно
якого було здійснено інвестування
конкретного об'єкта в сумі 431 019 грн. 29
коп. (а.с. 49-56).

Як вбачається з прибуткових
касових ордерів, копії яких містяться в
матеріалах справи, внесення коштів за
вищевказаним договором здійснювалися
відповідачем (а.с. 59, 62-64).

Встановлено, що спірна квартира
належить ОСОБА_1 на праві власності
згідно свідоцтва, виданого 21 квітня 2011
року Головним управлінням житлового
забезпечення Київської міської
державної адміністрації.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції помилково виходив з
того, що укладення інвестиційного
договору щодо будівництва квартири
АДРЕСА_1, та його повна оплата була
здійснена ОСОБА_1 під час
зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2, а отже
за правилами ст. 60 СК України,
вважається майном, що належить
чоловіку та жінці на праві спільної
сумісної власності.

Суд апеляційної інстанції з таким
висновком суду першої інстанції
погодитися не може, виходячи з
наступного.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач не надав суду жодних належних
доказів своєї участі в оплаті
інвестиційного договору.

Крім того, наявні у справі довідки
свідчать про заробітну плату
відповідача як таку, що недостатня для
повної сплати вказаного договору.

Оскільки позивач та відповідач не
надали суду доказів фінансової
можливості самостійно чи спільними
коштами подружжя сплачувати за спірну
квартиру, отже мало місце залучення для
інвестування будівництва додаткових
коштів, які не були спільними коштами
подружжя, а саме: мати ОСОБА_1 - ОСОБА_3
надала суду докази походження коштів,
та пояснила, що відповідно до договору
№ 8/00206-Д від 21.01.2008 року вона продала
належний їй пакет акцій заводу ВАТ
«Фармак» за 680 250 грн. для купівлі
квартири дочці та онуку.

Судом першої інстанції було
встановлено факт передачі грошових
коштів матір'ю відповідача, який
сторонами у справі не заперечувався і
підтверджений показами свідків.

Сторони у справі не надали
належного підтвердження, що вказана
передача є саме подарунком грошових
коштів матір'ю відповідача сім'ї на
весілля чи особисто відповідачу.

За таких обставин у суду є всі
підстави вважати, що передані кошти є
особистою приватною власністю
відповідача.

Однак судом першої інстанції з
підтвердженого факту передачі
зроблено висновок, який не відповідає
обставинам справи, а саме: що надані
матір'ю відповідача грошові кошти є
спільним майном подружжя, на підставі
чого судом застосовано норми ст. 60 СК
України, а відтак задоволено позов
ОСОБА_2

В той час як суд мав застосувати
норму ч. 7ст. 57 СК України: якщо у
придбання майна вкладені крім спільних
коштів і кошти, що належали одному з
подружжя, то частка у цьому майні,
відповідно до розміру внеску, є його
особистою приватною власністю.

В порушення цих вимог суд першої
інстанції не визначав розмір внеску
особистих коштів, і відповідно частку у
майні кожного з подружжя.

ОСОБА_1 надала суду належні
докази сплати нею повної вартості
спірної квартири, з доказами
походження цих коштів та показами
свідків щодо цільового їх
використання.

Позивачем не надано суду першої
інстанції жодних належних доказів
своєї участі в оплаті інвестиційного
договору чи наявних у нього на момент
шлюбу з відповідачем власних коштів,
які він міг використовувати для такої
оплати.

За таких обставин, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що відповідач придбала
квартиру АДРЕСА_1, в повному обсязі за
кошти, які належали їй особисто.

Відповідно до ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є:

Неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

Невідповідність висновків суду
обставинам справи;

Порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права;

Враховуючи викладене, колегія суду
приходить до висновку про наявність
підстав задоволення вимог апеляційної
скарги про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України
Апеляційний суд задовольняє
апеляційну скаргу і скасовує рішення,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 312, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р
І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 28 березня 2014 року - скасувати
та ухвалити нове рішення наступного
змісту:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 60 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: