Справа № 265/594/14-ц
Провадження № 2/265/829/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Скоробогатько Г. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення боргу та визнання права
власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовними
вимогами до відповідачів про стягнення
боргу за договором позики, посилаючись
на те, що 19 жовтня 2011 року за договором
позики із доповненнями від 18 листопада
2011 року відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
отримали від позивача під заставу
автомобіля «Тойота Кемрі» грошові
кошти в розмірі 60000 грн. До теперішнього
часу сума позики, відсотків за
користування позикою та пені не була
повернута. Станом на 19 березня 2014 року
загальний розмір невиконаних
відповідачами зобов'язань за договором
позики від 19 жовтня 2011 року та від 18
листопада 2011 року складає 430500 грн., з
яких сума позики - 60000 грн., відсотки за
користування позикою - 139200 грн., 3%
річних на суму позики - 3600 грн., пеня за
порушення зобовязання - 227700 грн. В
забезпечення виконання умов договору
позики було позивачу передано
заставлене майно, автомобіль «Тойота
Кемрі» 2003 року випуску номерний знак
НОМЕР_1, на який була оформлена
генеральна довіреність на ОСОБА_1 При
цьому за умовами договору позики
передбачалось, що в разі неповернення у
передбачені договором строки позики,
заставлене майно переходить у
власність позивача. На підставі
переліченого просив суд стягнути з
відповідачів солідарно суму боргу в
розмірі 430500 грн. та в рахунок виконання
зобовязання визнати за ним право
власності на автомобіль «Тойота Кемрі»
2003 року випуску н/з НОМЕР_1.

В судовому засіданні ОСОБА_1 повністю
підтримав заявлені позовні вимоги,
вказуючи, що із ним договір позики під
заставу автомобіля «Тойота Кемрі»
укладав ОСОБА_3, якому він передавав
грошові кошти на загальну суму 60 000 грн.
Однак у подальшому у нього переданий
позивачу автомобіль «Тойота Кемрі»
викрали. Додавав, що ОСОБА_3 на
виконання договорів позики
неодноразово сплачував якісь суми,
однак скільки було сплачено він не
знає, бо це не фіксувалось
документально. Зазначав, що вартість
спірного автомобіля «Тойота Кемрі» н/з
НОМЕР_1 визначалась експертами, які
оцінили її у 80 000 грн. Просив на підставі
переліченого повністю задовольнити
заявлені позовні вимоги, визнавши за
ним право власності на автомобіль
«Тойота Кемрі» 2003 року випуску н/з
НОМЕР_1 в рахунок часткового погашення
суми боргу за договором позики та зі
стягненням залишку боргу з ОСОБА_3 та
ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 у суді позов ОСОБА_1
не визнавав, просив у задоволенні
заявлених вимог відмовити, вказуючи, що
він не укладав договори позики із
позивачем, не отримував від ОСОБА_1
грошові кошти, не був при цьому
присутній, та де перебуває спірний
автомобіль йому невідомо.

Доводи відповідача також викладені у
наданих суду запереченнях
представника ОСОБА_2, за якими
представник відповідача вказувала, що
позивачем не було доведено вартість
автомобіля «Тойота Кемрі» н/з НОМЕР_1,
на якій він претендує. Просила
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Представник ОСОБА_2, яка діє на підставі
договору, ОСОБА_5, у судовому засіданні,
не визнаючи вимоги ОСОБА_1 вказувала, що
ОСОБА_1 була видана генеральна
довіреність на розпорядження
предметом застави, автомобілем «Тойота
Кемрі» н/з НОМЕР_1, після укладення
договорів позики, тому позивач міг
самостійно розпорядитися предметом
застави. Вказувала також, що позовні
вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі,
тому не підлягають задоволенню.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання
не з'явився, будучи належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи.

Представник ОСОБА_3, який діє на
підставі довіреності, ОСОБА_6, в
судовому засіданні, визнаючи частково
позов ОСОБА_1, вказував, що позивач
передавав грошові кошти позичальнику
за договорами від 19 жовтня 2011 року та
від 18 листопада 2011 року, та за цими
договорами на користь позивача ОСОБА_3
сплачувались грошові кошти, що однак
документально не підтверджено.
Додавав, що ОСОБА_1 передавався у
заставу автомобіль «Тойота Кемрі» н/з
НОМЕР_1, на який у ОСОБА_3 була оформлена
довіреність. Визнає вимоги ОСОБА_1
частково, оскільки сума заявлених за
позовом вимог є занадто великою, яку,
враховуючи нараховані штрафні санкції,
просив зменшити. Просив таким чином суд
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
в частині стягнення з ОСОБА_3 відсотків
за користування позикою та відповідних
штрафів.

Відповідач, ОСОБА_4, залучений до участі
у справі ухвалою суду, до засідання не
з'явився повторно, будучи належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи.

Суд, вислухавши учасників процесу, що
з'явились, вивчивши письмові докази по
справі, вважає заявлені позовні вимоги
ОСОБА_1 такими, що підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу від 15 вересня 2009
року автомобіль «Тойота Кемрі» 2003 року
випуску н/з НОМЕР_1 зареєстрований за
ОСОБА_2 у ВРЕР смт. Володарське при УДАІ
ГУ МВС України в Донецькій області (а. с.
12).

За відомостями ЦНППВАЗ з
обслуговування Володарського та
Першотравневого районів в Донецькій
області від 7 березня 2014 року
вбачається, що ОСОБА_2 27 червня 2012 року
зняв з обліку для реалізації належний
йому автомобіль «Тойота Кемрі» 2003 року
випуску н/з НОМЕР_1 (а. с. 29).

З інформації ЦНППВАЗ з обслуговування
в місті Маріуполі № 2 вбачається, що
автомобіль «Тойота Кемрі» 2003 року
випуску н/з НОМЕР_1 зареєстрований
станом на 14 березня 2014 року за ОСОБА_4 (а.
с. 31).

Вказані відомості були також
підтверджені відповіддю УДАІ в місті
Києві ГУ МВС України та наданими
документами, з яких вбачається, що
ОСОБА_4 є власником автомобіля «Тойота
Кемрі» н/з НОМЕР_1 з 20 грудня 2012 року на
підставі довідки-розрахунку від 15
грудня 2012 року, за якою вартість
вказаного автомобіля визначена у
розмірі 80 000 грн. При цьому колишнім
власником вказаного автомобіля була
ОСОБА_7, що вбачається з копії свідоцтва
про реєстрацію транспортного засобу
від 9 липня 2012 року, виданого 2-м ВРЕР
міста Маріуполя УДАІ ГУ МВС України в
Донецькій області, та обліковою
карткою (а. с. 60-66).

З оглянутого у судовому засіданні
договору позики-застави від 19 жовтня 2011
року вбачається, що між ОСОБА_1, з одного
боку, та ОСОБА_3, який також діяв від
імені ОСОБА_2 за довіреністю від 27
травня 2010 року, з іншого боку, була
укладена угода, за якою ОСОБА_1 передає
грошові кошти в сумі 50 000 грн.
позичальнику на строк до 19 лютого 2012
року із щомісячною сплатою 6% за кожен
місяць користування позикою до повного
повернення. В разі ж несвоєчасної
сплати відсотків позичальник
зобов'язується у такому разі
сплачувати позичальнику 8% за кожен
місяць користування позикою. При
несвоєчасному поверненні позики або
відсотків позичальник сплачує
позикодавцю пеню в розмірі 0,5% від суми
позики за кожен день прострочки та
сплачує 3% річних. В договорі зазначено,
що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 несуть солідарну
відповідальність перед ОСОБА_1 В
договорі також зазначено, що уся сума
позики була отримана 19 жовтня 2011 року
ОСОБА_3 (а. с. 3).

За вказаним договором позики-застави
від 19 жовтня 2011 року також вбачається,
що позика була надана під заставу
автомобіля «Тойота Кемрі» 2003 року
випуску н/з НОМЕР_1 з передачею
документів на транспортний засіб
ОСОБА_1 Також в договорі зазначено, що
позикодавець в разі порушення умов з
боку позичальника має право
розпорядитися вказаним автомобілем на
підставі довіреності від 19 жовтня 2010
року (а. с. 3).

На умовах вказаного договору
позики-застави від 19 жовтня 2011 року
сторони визначили позовну давність за
вимогами по поверненню позики, сплаті
відсотків та пені тривалістю у 5-ть
років (а. с. 3).

З оглянутого у судовому засіданні
доповнення від 18 листопада 2011 року до
договору позики-застави від 19 жовтня 2011
року вбачається, що ОСОБА_1 надав
ОСОБА_3, який також діяв від імені
ОСОБА_2 за довіреністю від 27 травня 2010
року, під заставу автомобіля «Тойота
Кемрі» 2003 року випуску н/з НОМЕР_1
грошові кошти в сумі 10 000 грн. до 18
лютого 2012 року із щомісячною сплатою 6%
за кожен місяць користування позикою
до повного повернення. В разі ж
несвоєчасної сплати відсотків
позичальник зобов'язується у такому
разі сплачувати позичальнику 8% за
кожен місяць користування позикою. При
несвоєчасному поверненні позики або
відсотків позичальник сплачує
позикодавцю пеню в розмірі 0,5% від суми
позики за кожен день прострочки та
сплачує 3% річних. В договорі зазначено
також, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 несуть
солідарну відповідальність перед
ОСОБА_1, а також, що сума позики в
розмірі 10 000 грн. була отримана 18
листопада 2011 року ОСОБА_3 За цим
договором також умовлено, що ОСОБА_1 має
право звернутись до суду із позовом про
визнання права власності за ним на
закладений автомобіль «Тойота Кемрі»
н/з НОМЕР_1 (а. с. 4).

За довіреністю від 27 травня 2010 року,
посвідченою приватним нотаріусом,
реєстр № 881, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3
бути представником з питань керування
та розпорядження належним довірителю
автомобілем «Тойота Кемрі» 2003 року
випуску н/з НОМЕР_1 з правом продажу,
обміну, передачі у оренду, позичку, на
підставі чого довіритель уповноважив
повірену особу розписуватись за ОСОБА_2
та укладати всі необхідні договори.
Довіреність була видана з правом
передоручення строком на 3 (три) роки (а.
с. 9).

За довіреністю від 19 жовтня 2011 року,
посвідченою приватним нотаріусом,
реєстр № 5202, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1
користуватися та розпоряджатися, в
тому числі продавати та передавати у
заставу, належним довірителю
автомобілем «Тойота Кемрі» 2003 року
випуску н/з НОМЕР_1. Довіреність була
видана з правом передоручення строком
на 1 (один) рік (а. с. 10).

З простої письмової довіреності від 19
жовтня 2011 року вбачається, що ОСОБА_2
доручив ОСОБА_3 розпорядитися, в тому
числі передати в заставу, автомобілем
«Тойота Кемрі» 2003 року випуску н/з
НОМЕР_1 та отримати за це грошові кошти
(а. с. 11).

За змістом ст. 546 Цивільного кодексу
України (далі за текстом - ЦК) виконання
зобов'язання може забезпечуватися,
крім іншого, заставою.

Згідно ст. 572 ЦК в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 577 ЦК, якщо
предметом застави є нерухоме майно, а
також в інших випадках, встановлених
законом, договір застави підлягає
нотаріальному посвідченню.

На підставі ч. 3 ст. 577 ЦК застава
рухомого майна може бути зареєстрована
на підставі заяви заставодержателя або
заставодавця з внесенням запису до
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна.

Відповідно до ст. 583 ЦК заставодавцем
може бути боржник або майновий
поручитель. Заставодавцем може бути
власник речі або особа, якій належить
майнове право, а також особа, якій
власник речі або особа, якій належить
майнове право, передали річ або майнове
право з правом їх застави.

Суд зазначає, що головним у правовому
положенні майнового поручителя є те, що
він є заставодавцем, проте не є
боржником за основним зобов'язанням,
яке забезпечується заставою.

За ст. 584 ЦК в договорі застави
визначаються суть, розмір і строк
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, подається опис предмета
застави, а також визначаються інші
умови, погоджені сторонами договору.

Відповідно до ст. 585 ЦК право застави
виникає з моменту укладення договору
застави, а у випадках, коли договір
підлягає нотаріальному посвідченню, - з
моменту його нотаріального
посвідчення. Якщо предмет застави
відповідно до договору або закону
повинен перебувати у володінні
заставодержателя, право застави
виникає в момент передання йому
предмета застави. Якщо таке передання
було здійснене до укладення договору
застави, право застави виникає з
моменту його укладення.

За змістом ч. 2 ст. 586 ЦК заставодавець
має право відчужувати предмет застави,
передавати його в користування іншій
особі або іншим чином розпоряджатися
ним лише за згодою заставодержателя,
якщо інше не встановлено договором.

На підставі ст. 589 ЦК в разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна.

При цьому за положеннями ст. 3 Закону
України «Про заставу» (далі за текстом -
Загальний закон) заставою може бути
забезпечена будь-яка існуюча або
майбутня вимога, що не суперечить
законодавству України, зокрема така, що
випливає з договору позики, кредиту,
купівлі-продажу, оренди, перевезення
вантажу тощо. При цьому застава має
похідний характер від забезпеченого
нею зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 13, 14 Загального
закону (в редакції від 27 липня 2010 року) у
випадках, коли предметом застави є
нерухоме майно, космічні об'єкти, а
також транспортні засоби, що
підлягають державній реєстрації,
договір застави повинен бути
нотаріально посвідчений на підставі
відповідних правовстановлюючих
документів. При цьому недотримання
вимог щодо форми договору застави та
його нотаріального посвідчення тягне
за собою недійсність договору з
наслідками, передбаченими
законодавством України.

На підставі зазначених положень закону
суд прийшов до висновку, що договір
позики-застави від 19 жовтня 2011 року та
доповнення до нього від 18 листопада 2011
року повинні були укладатися в частині,
що стосувалась застави транспортного
засобу, нотаріально, що однак не було
дотримано сторонами угоди, бо
предметом застави виступав
транспортний засіб, який підлягає
державній реєстрації.

Таким чином внаслідок недотримання
нотаріальної форми договорів
позики-застави транспортного засобу
від 19 жовтня 2011 року та від 18 листопада
2011 року вказані договори є недійними в
частині застави транспортного засобу
«Тойота Кемрі» 2003 року випуску н/з
НОМЕР_1, як засобу забезпечення
виконання основного зобовязання.

Суд також зазначає, що Закон України
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» є спеціальним
законом з питань правового режиму
регулювання обтяжень рухомого майна, у
зв'язку з чим Закон України «Про
заставу» та Цивільний кодекс України
підлягають застосуванню лише в
частині, що йому не суперечить
(постанова Верховного Суду України від
3 жовтня 2012 року в справі N 6-70цс12).

Так на підставі ст. 2 Закону України
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» (далі за текстом -
Спеціальний закон) боржником є особа,
яка має виконати на користь обтяжувача
забезпечене обтяженням зобов'язання,
або майновий поручитель за таким
зобов'язанням; особа, у володінні якої
знаходиться майно, що належить
обтяжувачу; особа, яка має виконати на
користь обтяжувача зобов'язання за
договором, на підставі якого виникло
договірне обтяження; особа, яка
відступила право вимоги, що є предметом
обтяження.

За ст. 10 Спеціального закону в разі
відчуження рухомого майна боржником,
який не мав права його відчужувати,
особа, що придбала це майно за
відплатним договором, вважається його
добросовісним набувачем згідно зі
статтею 388 Цивільного кодексу України
за умови відсутності в Державному
реєстрі обтяжень рухомого майна
відомостей про обтяження цього
рухомого майна. Добросовісний набувач
набуває право власності на таке рухоме
майно без обтяжень.

При цьому згідно до ст. 12 Спеціального
закону взаємні права та обов'язки за
правочином, на підставі якого виникло
обтяження, виникають у відносинах між
обтяжувачем і боржником з моменту
набрання чинності цим правочином, якщо
інше не встановлено законом, а
реєстрація обтяження надає
відповідному обтяженню чинності у
відносинах з третіми особами, якщо інше
не встановлено цим Законом. У разі
відсутності реєстрації обтяження таке
обтяження зберігає чинність у
відносинах між боржником і
обтяжувачем, проте воно є не чинним у
відносинах з третіми особами, якщо інше
не встановлено цим Законом.

За розглядом справи судом було
виявлено, що застава спірного
транспортного засобу не була
зареєстрована у Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна, тому за
відсутності реєстрації обтяження на
автомобіль «Тойота Кемрі» н/з НОМЕР_1
вказане обтяження не є чинним у
відносинах з третіми особами.

Таким чином суд встановив, що
теперішній власник спірного
транспортного засобу, ОСОБА_4, є
добросовісним набувачем автомобіля
«Тойота Кемрі» н/з НОМЕР_1 внаслідок
відсутності в державному реєстрі
обтяжень рухомого майна відомостей про
обтяження цього автомобіля.

Також суд зауважує, що за положеннями,
передбаченими ст. 237 ЦК,
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє, а на підставі ст. 245 ЦК
форма довіреності повинна відповідати
формі, в якій відповідно до закону має
вчинятися правочин.

Суд встановив, що за посвідченою
нотаріально довіреністю від 27 травня
2010 року ОСОБА_2 не надавав повноваження
ОСОБА_3 на заставу належного йому
автомобіля «Тойота Кемрі» 2003 року
випуску н/з НОМЕР_1, а довіреність від 19
жовтня 2011 року, якою ОСОБА_2 уповноважив
ОСОБА_3 на передачу в заставу вказаного
автомобіля, не була посвідчена
нотаріально.

Тому суд встановив, що довіреність від
19 жовтня 2011 року ОСОБА_2, якою той
уповноважив ОСОБА_3, не відповідала
формі, в якій повинен був бути
укладений договір застави
транспортного засобу, тобто не була
нотаріально посвідчена.

В свою чергу довіреність від 27 травня
2010 року не містила для ОСОБА_3
повноважень від ОСОБА_2 на передачу у
заставу спірного автомобіля.

Таким чином ОСОБА_2 не виступав за
договорами від 19 жовтня 2011 року та від 18
листопада 2011 року майновим
поручителем.

З наведених обґрунтувань суд дійшов
переконання, що вимоги ОСОБА_1 про
набуття права власності на автомобіль
«Тойота Кемрі» 2003 року випуску н/з
НОМЕР_1 на підставі договорів
позики-застави від 19 жовтня 2011 року та
від 18 листопада 2011 року є
необґрунтованими, тому не підлягають
задоволенню, бо суперечать положенням
закону.

Вирішуючи ж питання про стягнення
боргу за вказаними договорами позики
на користь ОСОБА_1, суд виходив з
наступного.

Згідно ст. 526 ЦК зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства.

За ст. 610 ЦК порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання.

Згідно до ст. 612 ЦК боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

На підставі ст. 1048 ЦК позикодавець має
право на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором.

Згідно до ст. 1049 ЦК позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Суд з огляду на вказані норми
встановив, що за договорами позики 19
жовтня 2011 року та 18 листопада 2011 року
ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошові кошти на
загальну суму 60 000 грн., факт чого
підтверджується розпискою ОСОБА_3, що
міститься у тексті відповідних
договорів.

При цьому суд відхиляє посилання
ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 є солідарним
відповідачем нарівні з ОСОБА_3, бо
отримання грошових коштів ОСОБА_2 за
договорами позики від 19 жовтня 2011 року
та від 18 листопада 2011 року не було
доведено позивачем жодними належними
доказами.

На підставі зазначеного суд встановив,
що у ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 існують
невиконані зобов'язання, що випливають
з договорів позики від 19 жовтня 2011 року
та від 18 листопада 2011 року.

Дослідивши викладені у позовній заяві
розрахунки позивача щодо загальної
суми заборгованості за зазначеними
договорами позики, суд дійшов того, що
вказані розрахунки були виконані з
дотриманням змісту договорів позики та
вимог закону.

Таким чином за договорами позики від 19
жовтня 2011 року та від 18 листопада 2011
року загальна сума боргу становить 430500
грн., з яких борг за позикою - 60000 грн.,
борг за відсотками за користування
позикою - 139200 грн., 3% річних від суми
позики - 3600 грн., пеня - 227700 грн.

Відповідно до ст. 551 ЦК предметом
неустойки може бути грошова сума,
рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. При цьому
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

За п. 27 Постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
істотними обставинами в розумінні ч. 3
ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

Враховуючи наведені норми закону, а
також те, що сторони договору позики не
заперечували, що ОСОБА_3 фактично
проводилось часткове погашення боргу,
та, що сума пені в розмірі 227700 грн.
значно перевищує розмір наданої
позичальнику позики в розмірі 60000 грн.,
то суд вважає за доцільне на підставі
відповідного клопотання представника
ОСОБА_3 зменшити розмір заборгованої
неустойки за договорами позики від 19
жовтня 2011 року та від 18 листопада 2011
року з суми 227700 грн. до суми 60000 грн.

Таким чином на підставі переліченого з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає
стягненню сума боргу за договорами
позики від 19 жовтня 2011 року та від 18
листопада 2011 року в загальному розмірі
262800 грн.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений за законом
від сплати судового збору за подання
позову до суду, то на підставі ст. 88 ЦПК
України з ОСОБА_3 на користь держави
підлягає стягненню судовий збір
відповідно до частці задоволених
позовних вимог, який дорівнює 2628 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
про стягнення боргу та визнання права
власності - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІПН: НОМЕР_2,
зареєстрованого в АДРЕСА_1, на користь
ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_3, зареєстрованого в
АДРЕСА_2, заборгованість за договором
позики в розмірі - 262 800 (двісті
шістдесят дві тисячі вісімсот) грн.

У задоволенні решти заявлених позовних
вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір в розмірі 2628 (дві тисячі
шістсот двадцять вісім) грн.

Рішення суду може бути оскаржено у
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення, а учасниками процесу, що
не були присутні при проголошенні, -
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя