РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 рокум. Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області у складі судді
Полянчука Б. І., при секретарі Івакіній
Ю. П., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Бердянської міської ради до ОСОБА_1 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Бердянська міська рада
звернулась з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про визнання осіб такими, що втратили
право користування жилим приміщенням,
вказуючи, що гуртожиток по АДРЕСА_1 є
власністю Бердянської міської ради. У
кімнаті АДРЕСА_1 гуртожитку
зареєстровано місце постійного
проживання відповідачів ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, які не проживають у зазначеній
кімнаті більше шести місяців без
поважних причин. Просили визнати їх
такими, що втратили право користування
кімнатою АДРЕСА_1 на підставі ст. 71 та 72
ЖК України.

Ухвалою Бердянського
міськрайонного суду від 29.10.2013 року
позовна заява Бердянської міської ради
до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням залишено без розгляду по
заяві представника позивача.

У судовому засіданні
представник позивача вимоги до ОСОБА_1
підтримав і пояснив суду, що відповідач
вселилася у спірне житло у 2007 році на
підставі ордеру і з того часу не
проживає в ньому. Деякий час у жилому
приміщенні проживав брат ОСОБА_1, а
потім вона робила в ньому ремонт.
Відповідач вселилася та завезла в
кімнату речі після пред'явлення позову.

Відповідач позовні вимоги
не визнала і пояснила суду, що після
вселення у гуртожиток вона проживала в
кімнаті разом з чоловіком з яким
перебувала в фактичних шлюбних
відносинах. Осінню 2010 року вона почала
робити ремонт кімнати, але в зв'язку з
вселенням в кімнату ОСОБА_2 вона
змушена була з вересня 2010 року перейти
на проживання в житлове приміщення її
співмешканця. Після вселення ОСОБА_2
вона інколи приходила в кімнату,
оплачувала комунальні послуги. На
теперішній час вона проживає в спірній
кімнаті, оскільки в неї зіпсувались
відношення зі співмешканцем і у неї
немає іншого житла.

З'ясувавши обставини справи
та перевіривши їх доказами, суд
приходить до наступного.

Згідно свідоцтва про право
власності на гуртожиток від 06.06.2002 року
будівля по АДРЕСА_1 належить
Бердянській міській раді (а.с.51).

Главою 4 ЖК УРСР не
передбачено можливості визнати особу,
яка користується житловим приміщенням
у гуртожитку, такою, що втратила право
користування зазначеним приміщенням.

У статті 130 ЖК УРСР
передбачено, що порядок користування
житловою площею в гуртожитках
визначається законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

У «Примірному положенні про
гуртожитки» та «Положенні про
гуртожитки територіальної громади м.
Бердянськ», якими передбачено
відповідальність за порушення правил
надання жилої площі в гуртожитку,
користування гуртожитками та їх
утримання, зазначено, що особи, винні у
порушенні правил користування
гуртожитками, несуть відповідальність
відповідно до законодавства.

Статтею 1 ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» передбачено, що
сфера дії цього Закону поширюється на
громадян, які не мають власного житла,
більше п'яти років на законних
підставах зареєстровані за місцем
проживання у гуртожитках та фактично
проживають у них.

Цей Закон не поширюється на
громадян, які проживають у гуртожитках,
призначених для тимчасового
проживання у зв'язку з навчанням,
перенавчанням чи підвищенням
кваліфікації у навчальних закладах та
у зв'язку з роботою (службою) за
контрактом; осіб, які мешкають у
гуртожитку без законних підстав (без
офіційної реєстрації місця
проживання); громадян, які проживають у
спеціальних гуртожитках, призначених
для тимчасового проживання осіб, які
відбували покарання у виді обмеження
волі або позбавлення волі і потребують
поліпшення житлових умов, або жила
площа яких тимчасово заселена, або
повернути колишнє жиле приміщення яким
немає можливості; на
військовослужбовців, працівників
Збройних Сил України та Міністерства
внутрішніх справ України, які
проживають у гуртожитках; а також на
осіб, які потребують медичної допомоги
у зв'язку із захворюванням на
туберкульоз; на осіб, які проживають у
гуртожитках, що мають статус
соціальних на момент набрання чинності
цим Законом.

Сфера дії цього Закону
поширюється на гуртожитки, які є
об'єктами права державної та
комунальної власності, крім
гуртожитків, що перебувають у
господарському віданні чи в
оперативному управлінні військових
частин, закладів, установ та
організацій Збройних Сил України,
інших військових формувань, утворених
відповідно до закону, Міністерства
внутрішніх справ України та державних
навчальних закладів.

Дія цього Закону не
поширюється на гуртожитки, що
знаходяться у приватній власності,
крім гуртожитків, що було включено до
статутних капіталів товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації).

Статтею 4 ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» визначено, що
громадяни, на яких поширюється дія
цього Закону, мають право на
приватизацію житлових приміщень у
гуртожитках, які перебувають у
власності територіальних громад і
можуть бути приватизовані відповідно
до закону.

Приватизація житлових
приміщень у гуртожитках здійснюється
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» з урахуванням особливостей,
визначених цим Законом.

Громадяни, які на законних
підставах проживають у гуртожитках
державної форми власності,
гуртожитках, що було включено до
статутних капіталів товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації), набувають право на
приватизацію житлових приміщень у
таких гуртожитках після їх передачі у
власність відповідної територіальної
громади.

Оскільки правовий режим
гуртожитків, житлові приміщення яких
підлягають приватизації згідно ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду» прирівняні до правового режиму
житлових приміщень в будинках
державного і громадського житлового
фонду, то до мешканців таких
гуртожитків у разі їх тимчасової
відсутності поширюються вимоги статей
71, 72 ЖК УРСР.

Відповідач ОСОБА_1 вселилися
в спірне жиле приміщення на законних
підставі, що підтверджується ордером
від 15.03.2007 року та випискою із протоколу
№5 засідання міської громадської
комісії по житловим питанням при
виконавчому комітеті від 05.03.2007 року
(а.с.59,60).

Відсутність у відповідача
власного житла підтверджується
інформацією, що надана суду державним
реєстратором (а.с.27-28).

Реєстрація відповідача за
місцем проживання у гуртожитку
підтверджується телефонограмою
управління Бердянського МВ УДМС
України в Запорізькій області (а.с.12).

Зазначені докази та
пояснення свідка ОСОБА_2 підтверджують
фактичне проживання відповідача у
спірному жилому приміщенні більше
п'яти років на законних підставах, що
дає підстави вважати, що відповідач
відноситься до мешканців гуртожитків
на які поширюються гарантії,
передбачені ЗУ «Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків» та ЗУ «Про приватизацію
державного житлового фонду» і до цих
правовідносин підлягають застосуванню
ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Згідно ст. 71 ЖК УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

За статтею 72 ЖК УРСР
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Згідно довідок КП
«Житлосервіс-2А» від 29.01.2013 року в
кімнаті АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1
та ОСОБА_2 (а.с.10,11).

На підтвердження не
проживання ОСОБА_1 у спірному житловому
приміщенні позивач надав акт без дати
його складання за яким на момент його
складання у кімнаті АДРЕСА_1 зі слів
сусідів встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 в кімнаті не проживають
тривалий час (більше шести місяців)
місце знаходження їх невідоме. Цей акт
затверджено в.о. директора КП
«Житлосервіс-2А» 08.11.2012 року (а.с.9). Суд
вважає, що цей акт не може
підтверджувати непроживання
відповідача у спірному жилому
приміщенні більше шести місяців,
оскільки він не містить дату його
складання. Крім того, акт дослідження
може підтвердити певні обставини на
момент його складання, а не обставини
за певний період, які стали відомі з
пояснень невідомих осіб. Пояснення
осіб, про наявність або відсутність
обставин можуть бути прийняті до уваги
судом шляхом допиту їх в якості
свідків.

За ст. 63 ЦПК України,
показання свідка - це повідомлення про
відомі йому обставини, які мають
значення для справи. Не є доказом
показання свідка, який не може назвати
джерела своєї обізнаності щодо певної
обставини.

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду,
що сусіди відповідачів повідомили їй
про непроживання відповідача у
спірному жилому приміщенні більше
шести місяців. Назвати прізвища осіб,
які ці обставини повідомили не змогла.
Враховуючи, що свідок не змогла назвати
джерело її обізнаності щодо
непроживання відповідача у спірному
жилому приміщенні її показання не є
належним доказом.

Разом з тим, поясненнями
свідка ОСОБА_2 встановлено, що при її
вселенні у спірній кімнаті знаходились
речі відповідача, але остання не
проживала в кімнаті у зв'язку з
проведенням в ній ремонтних робіт.

Враховуючи встановлені у
судовому засіданні обставини, суд
вважає, що відповідач не проживала в
спірному житловому приміщенні з
поважних причин і не втратила з ним
зв'язку, тому підстави для задоволення
позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК
України, ст. 71, 72 ЖК УРСР, ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду», «Примірним положенням про
гуртожитки», «Положенням про
гуртожитки територіальної громади м.
Бердянськ», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних
вимог відмовити.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
рішення.

Суддя