Яготинський районний суд Київської
Справа 382/905/14-ц
Провадження 2/382/370/14
РІШЕННЯ

іменем України

23 червня 2014 року
Яготинський районний
суд
Київської області. в складі;

Головуючого судді Карпович В.Д.

При секретарі Шипота Я.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Яготині, справу за
позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої
дитини ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк», третя
особа;Приватний нотаріус Яготинського
державного нотаріального округу
ОСОБА_4,.про визнання договору іпотеки
недійсним.

ВСТАНОВИВ:

В позові до суду позивачка вказала
наступне:

13 квітня 2007 року між ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_2 були укладені
договір кредиту № КЗJWGA 15005676 відповідно
до якого відповідач надав ОСОБА_2
кредит в розмірі 22080 доларів США на
споживчі цілі. Того ж дня з метою
забезпечення зобов'язань по кредитному
договору між нею та відповідачем був
укладений договір іпотеки,
зареєстрований в реєстрі під № 1455, за
яким предметом іпотеки була квартира
АДРЕСА_1, яка належить їй на праві
приватної власності.

Однак договір іпотеки не був
погоджений у встановленому порядку
органом опіки та піклування, завданням
якого є захист прав неповнолітніх та
малолітніх дітей при вирішенні питання
розпорядження майном, яким вони
володіють чи користуються.

Оскільки спірний іпотечний договір від
13 квітня 2007 р. суперечить вимогам
чинного законодавства, а саме був
укладений з порушенням вимог ч. 1 ст. 203
ЦК, ч. 1. ст.. 215 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей» для здійснення
будь-яких правочинів стосовно
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, потрібна попередня згода органів
опіки та піклування.

Так, згідно із ч. З ст. 17 Закону України
"Про охорону дитинства" батьки або
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки і піклування
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, відмовлятись
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватись від
імені дитині порукою, видавати
зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України
"Про основи соціального захисту
бездомних осіб і безпритульних дітей"
неприпустиме зменшення або обмеження
прав та інтересів дітей під час
вчинення будь-яких правочинів щодо
жилих приміщень.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, необхідний попередній дозвіл
органів опіки та піклування. Посадові
особи органів опіки та піклування
несуть персональну відповідальність
за захист прав та інтересів дітей при
наданні дозволу на вчинення правочинів
щодо нерухомого майна, яке належить
дітям (ч. 4 цієї статті).

Відповідно до ч. З ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи у
віці до чотирнадцяти років є місце
проживання її батьків або одного з них,
з ким вона проживає.

На момент укладення з відповідачем
кредитного договору, ОСОБА_2 перебував
у зареєстрованому шлюбі з нею - ОСОБА_1,
що підтверджується свідоцтвом про
одруження від 23 лютого 2001 року. Разом з
тим 28 липня 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 було розірвано, що
підтверджується відповідним
свідоцтвом.

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року у
подружжя народився син ОСОБА_2.

13.04.2007 р. приватним нотаріусом ОСОБА_4 у
зв'язку з посвідченням договору
іпотеки накладено заборону на
відчуження зазначеного в договорі
домоволодіння, чи було порушено п. 40
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій, оскільки, батьки
малолітньої дитини не мають права без
дозволу органу опіки та піклування
вчиняти такі правочини щодо її
майнових прав: укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації.

В силу ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК
України неповнолітня дитина має право
на користування житловим приміщенням
вказаної квартири.

Враховуючи наведене вбачається, що на
час укладання спірного договору,
квартирою (АДРЕСА_2), яка стала
предметом іпотеки, мав право
користуватись і фактично з 2002 р.
користується малолітній ОСОБА_2, який є
її сином, що відповідно до ст. 12 Закону
України "Про основи соціального
захисту бездомних осіб і безпритульних
дітей", було перешкодою для укладення
договору іпотеки без згоди органу
опіки та піклування. Докази надання
такої згоди відсутні.

Просила:

Визнати недійсним договір
іпотеки від 13 квітня 2007 р., укладений
між Публічним акціонерним товариством
Комерційний банк «Приватбанк» та
ОСОБА_1, який посвідченим нотаріально
приватним нотаріусом Яготинського
районного нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі за № 1454.

Скасувати заборону відчуження
нерухомого майна, а саме; квартири за
АДРЕСА_1 в м. Яготині Київська область,
яке передано в іпотеку Публічному
акціонерному товариству Комерційний
банк «Приватбанк» за договором
іпотеки, укладеним 13 квітня 2007 року між
Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Приватбанк» та
ОСОБА_1, який посвідченим нотаріально
приватним нотаріусом Яготинського
районного нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі за № 1455.

Виключити запис з Державного
реєстру іпотек та заборон відчуження,
щодо нерухомого майна, а саме; квартири
за АДРЕСА_1 в м. Яготині Київської
області, яке передано в іпотеку
Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Приватбанк» за
договором іпотеки, укладеним 13 квітня
2007 року між Публічне акціонерне
товариство Комерційний банк
«Приватбанк» та ОСОБА_1, посвідченим
нотаріально приватним нотаріусом
Яготинського районного нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрованого в
реєстрі за № 1455.

В судовому засіданні позивачка
підтримала свої позовні вимоги,
відповідач не визнаючи позовних вимог
позивача просив відмовити позивачу в
задоволенні її вимог, в зв»язку з
пропуском останньою строків позовної
давності для звернення до суду.

В судовому засіданні встановлено
наступне:

13 квітня 2007 року між ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_2 були укладені
договір кредиту № КЗJWGA5005676 відповідно
до якого відповідач надав ОСОБА_2
кредит в розмірі 22080 доларів США на
споживчі цілі. Того ж дня з метою
забезпечення зобов'язань по кредитному
договору між нею та відповідачем був
укладений договір іпотеки,
зареєстрований в реєстрі під № 1455, за
яким предметом іпотеки була квартира
АДРЕСА_1, яка належить Позивачу на праві
приватної власності.

Однак договір іпотеки не був
погоджений у встановленому порядку
органом опіки та піклування, завданням
якого є захист прав неповнолітніх та
малолітніх дітей при вирішенні питання
розпорядження майном, яким вони
володіють чи користуються.

Рішенням Яготинського районного суду
Київської області від 20.12.2012 року по
справі за позовом ПАТ КБ « Приват-Банк»
до ОСОБА_1, третя особа; ОСОБА_2, ОСОБА_5,
Служба у справах дітей при
Яготинській РДА про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення, встановлено наступне:

13 квітня 2007 року між ПАТ КБ
«Лриватбанк» та ОСОБА_2 були укладені
договір кредиту № КЗJWGA 15005676 відповідно
до якого відповідач надав ОСОБА_2
кредит в розмірі 22080 доларів США на
споживчі цілі. Цього ж дня, між ПАТ КБ «
Приват банк» та ОСОБА_1 / позивачкою по
даній справі / було укладено договір
іпотеки, предметом якого є квартира за
АДРЕСА_1 в м. Яготині Київської
області, яка належить ОСОБА_1 на праві
власності на підставі договору
дарування квартири від 6 грудня 2004
року. Договір іпотеки зареєстрований в
Державному реєстрі іпотек. На час
укладання даного договору,
неповнолітня дитина відповідачки та
відповідачка - ОСОБА_1 були виписані з
квартири, що є предметом договору
іпотеки, проте, не змінювали місця
свого проживання та фактично
продовжували проживати в даній
квартирі користуючись нею. На ч ас
укладання договору іпотеки не було
попередньої згоди органу опіки та
піклування на укладення даного
договору. Після укладення договору
іпотеки, неповнолітня дитина була
прописана разом з матір»ю- ОСОБА_1

З показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7
даних в судовому засіданні видно, що
вони знайомі з відповідачкою на
протязі п'яти років. Остання проживає
зі своєю неповнолітньою дитиною у
своїй квартирі та нікуди не виїжджали,
дитина відвідувала дитячий садок.

Відповідно до ст.. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній,господарській або
адміністративній справі що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Частиною 6 ст. 203 ЦК України передбачено,
що правочин що вчиняється батьками
(усиновлювачами) не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 17 Закону України «Про охорону
дитинства» регулює право дитини на
майно.

Згідно із ч. З цієї статті батьки або
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки та
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до вимог ст. 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей» для здійснення
будь-яких правочинів стосовно
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, потрібна попередня згода органів
опіки та піклування.

Так, згідно із ч. З ст. 17 Закону України
"Про охорону дитинства" батьки або
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки і піклування
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, відмовлятись
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватись від
імені дитині порукою, видавати
зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України
"Про основи соціального захисту
бездомних осіб і безпритульних дітей"
неприпустиме зменшення або обмеження
прав та інтересів дітей під час
вчинення будь-яких правочинів щодо
жилих приміщень.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, необхідний попередній дозвіл
органів опіки та піклування. Посадові
особи органів опіки та піклування
несуть персональну відповідальність
за захист прав та інтересів дітей при
наданні дозволу на вчинення правочинів
щодо нерухомого майна, яке належить
дітям (ч. 4 цієї статті).

Відповідно до ч. З ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи у
віці до чотирнадцяти років є місце
проживання її батьків або одного з них,
з ким вона проживає.

На момент укладення з відповідачем
кредитного договору, ОСОБА_2 перебував
у зареєстрованому шлюбі з позивачкою
ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом
про одруження від 23 лютого 2001 року.
Разом з тим 28 липня 2007 року шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, що
підтверджується відповідним
свідоцтвом.

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року у
подружжя народився син ОСОБА_2.

13.04.2007 р. приватним нотаріусом ОСОБА_4 у
зв'язку з посвідченням договору
іпотеки накладено заборону на
відчуження зазначеного в договорі
домоволодіння, чи було порушено п. 40
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій, оскільки, батьки
малолітньої дитини не мають права без
дозволу органу опіки та піклування
вчиняти такі правочини щодо її
майнових прав: укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації.

В силу ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК
України неповнолітня дитина має право
на користування житловим приміщенням
вказаної квартири.

Враховуючи наведене вбачається, що на
час укладання спірного договору,
квартирою (АДРЕСА_2), яка стала
предметом іпотеки, мав право
користуватись і фактично з 2002 р.
користується малолітній ОСОБА_2, який є
сином позивачки, що відповідно до ст. 12
Закону України "Про основи соціального
захисту бездомних осіб і безпритульних
дітей" було перешкодою для укладення
договору іпотеки без згоди органу
опіки та піклування. Докази надання
такої згоди відсутні.

Відповідно до ст. З Конвенції «Про
права дитини», схваленої резолюцією
44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25
від 20 листопада 1989 року, ратифікованої
Постановою ВР України від 27 лютого 1991
року №789-Х11, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає
охорону дитинства в Україні як
стратегічний загальнонаціональний
пріоритет і з метою забезпечення
реалізації прав дитини на життя,
охорону здоров'я, освіту, соціальний
захист та всебічний розвиток
встановлює основні засади державної
політики у цій сфері, є Закон України
«Про охорону дитинства», норми якого
узгоджуються із вищеназваними
положеннями Конвенції «Про права
дитини» та не можуть тлумачитися
звужено.

У випадку наявності будь-якої правової
колізії, неповноти, нечіткості або
суперечливості законодавства, що
регулює спірні правові відносини, що
стосуються інтересів дитини, суд
відповідно до вимог ст. 8 ЦПК України та
ст. З Конвенції «Про права дитини»
повинен надавати перевагу
якнайкращому забезпеченню інтересів
дитини. У т.ч. це стосується й положень
такого підзаконного
нормативно-правового акту, як
Інструкція про порядок вчинення
нотаріальний дій нотаріусами України.

Одним із правочинів, які не можуть
вчиняти батьки без дозволу органів
опіки і піклування, відповідно до
статті 177 СК України, є відмова від
майнових прав дитини, до яких
відноситься і право користування жилим
приміщенням. Адже відповідно до
частини другої та третьої статті 18
Закону України «Про охорону дитинства»
діти члена сім'ї наймача або власника
житлового приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

Згідно статті 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»
держава охороняє і захищає права та
інтереси дітей при вчиненні правочинів
щодо нерухомого майна. Неприпустимим є
зменшення або обмеження прав і
охоронюваних законом інтересів.

Аналізуючи норми зазначеного Закону є
чітка вимога, що попередня згода
органів опіки та піклування є
необхідною при вчиненні будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна
право користування на яке мають не
тільки безпритульні діти, а і діти які
не відносяться до цієї категорії,
оскільки зазначені вимоги закону
включені до розділу про попередження
бездомності громадян і
безпритульності дітей.

Наведені положення узгоджуються із
вимогами частини другої статті 64 та
частини першої статті 156 ЖК України та
статті 405 ЦК України.

Таким чином, батьки управляють майном,
майновими правами, які належать дитині,
з обов'язковим врахуванням потреб та
інтересів дитини, зокрема, з
додержанням відповідних правил про
опіку та піклування (з дозволу органу
опіки та піклування), а тому отримання
батьками дозволу органів опіки та
піклування на укладення договорів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації, є
необхідним не тільки тоді, коли ці
договори стосуються майна дитини, але й
тоді, коли вони стосуються її майнових
прав, зокрема, права на користування
жилим приміщенням. Отримання такого
дозволу є необхідною умовою законності
відповідного правочину.

Відповідно до ч.б ст.203 ЦК України
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересах їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з ч.І ст.215 ЦК України
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу - є підставою
недійсності правочину. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч.З ст.215 ЦК
України).

Згідно ст. 224 ЦК України правочин,
вчинений без дозволу органу опіки та
піклування (стаття 71 цього Кодексу), є
нікчемним. Згідно ст. 236 ЦК України
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» відповідно до ст.215 та ст.216
ЦК України, вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним може
бути заявлена як однією із сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушені вчиненням правочину.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.03.2012 року
№5 «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин,
правила статті 114 ЦПК про виключну
підсудність застосовуються до позовів,
що виникають із приводу нерухомого
майна (наприклад, звернення стягнення
на нерухоме майно, передане в заставу
іпотечне майно, передача
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки, визнання договору
іпотеки недійсним тощо).

В судовому засіданні після
дослідження всіх доказів по справі, та
доведеності вимог позивача,
представник відповідача заявив
клопотання про відмову позивачу в
позові в зв'язку із закінченням
строків позовної давності, мотивуючи
тим, що договір іпотеки було укладено
з позивачкою в квітні 2007 року, а до
суду позивачка з даним позовом
звернулася тільки в квітні 2014 року.

Відповідно до листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ за № 24-150/0/4-13 від 28.01. 2013 року « Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав».

Якщо суд на підставі досліджених у
судовому засіданні доказів встановить,
що право позивача, про захист якого він
просить, не порушено, ухвалюється
рішення суду про відмову в задоволенні
позову саме на цій підставі, а не через
пропуск строку позовної давності.

Якщо ж встановлено, що таке право
порушено і строк позовної давності
пропущено без поважних причин, суд
ухвалює рішення про відмову в позові у
зв'язку із закінченням строку позовної
давності. Якщо ж причину пропуску цього
строку суд визнає поважною, порушене
право повинно бути захищене.

Вимогу про захист порушеного права суд
приймає до розгляду незалежно від
закінчення строку позовної давності.

Саме загальна позовна давність
застосовується до вимог, що стосуються
захисту права власності та інших
речових прав.

Особливістю вирішення спору про захист
порушеного права за умови пропуску
строку позовної давності є те, що сплив
строку позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
лише за умови обґрунтованості позову,
тобто за умови наявності порушеного
права.

В силу ст.. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
/ ст. 257 ЦК України /.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила /
ст.. 261 ЦК України /. В силу ст.. 69
ЦПК України, перебіг процесуального
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати
або настання події, з якою пов'язано
його початок.

Таким чином, перебіг процесуального
строку в даному випадку починається з
20.12. 2012 року, а саме; після ознайомлення
позивачкою зх. Рішенням Яготинського
районного суду від 20.12.2012 року по
справі, за позовом ПАТ КБ « Приват-
Банк» до неї, про звернення стягнення
на предмет іпотеки / на квартиру за №
1 по вул.. Черняховського 5 в м. Яготині
Київської області, яка належить їй на
праві приватної власності.. Позовна
заява до суду позивачем була подана
17.04. 2014 року.

В судовому засіданні представником
позивач не надано доказів поважності
причин, пропуску позивачем даного
процесуального строку.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, покази свідка, суд приходить до
наступного висновку, враховуючи те, що
право позивача порушено, строк
позовної давності позивачем пропущено
без поважних причин, причину пропуску
цього строку суд визнає не поважною, то
суд ухвалює рішення про відмову в
позові у зв'язку із закінченням строку
позовної давності.

Керуючись

ст.. ст.. 10, 60, 61,209, 212-215 ЦПК України, ст..
ст.. 29, 203, 21, 405 ЦК України, ст.. 156 ЖК
України, Законом України « Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»,
Законом України « Про охорону
дитинства», суд-

ВИРІШИВ:

Визнати недійсним договір
іпотеки від 13 квітня 2007 р., укладений
між Публічним акціонерним товариством
Комерційний банк «Приватбанк» та
ОСОБА_1, який посвідченим нотаріально
приватним нотаріусом Яготинського
районного нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі за № 1454.

Скасувати заборону відчуження
нерухомого майна, а саме; квартири за
АДРЕСА_1 в м. Яготині Київська область,
яке передано в іпотеку Публічному
акціонерному товариству Комерційний
банк «Приватбанк» за договором
іпотеки, укладеним 13 квітня 2007 року між
Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Приватбанк» та
ОСОБА_1, який посвідченим нотаріально
приватним нотаріусом Яготинського
районного нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі за № 1455.

Виключити запис з Державного
реєстру іпотек та заборон відчуження,
щодо нерухомого майна, а саме; квартири
за АДРЕСА_1 в м. Яготині Київської
області, яке передано в іпотеку
Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Приватбанк» за
договором іпотеки, укладеним 13 квітня
2007 року між Публічне акціонерне
товариство Комерційний банк
«Приватбанк» та ОСОБА_1, посвідченим
нотаріально приватним нотаріусом
Яготинського районного нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрованого в
реєстрі за № 1455.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Київської області
протягом 10 днів, з дня його
проголошення.

Суддя
Карпович В.Д.