Cправа № 127/9001/14-ц
Провадження № 2/127/3633/14
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 червня 2014 року
Вінницький міський суд
Вінницької області

в складі: головуючого -
судді Прокопчук А.В.,

при секретарі -
Демидюк А.О.,

за участю відповідача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Вінниці
цивільну справу за позовом
Летичівської центральної районної
лікарні до ОСОБА_1 про стягнення
вартості навчання,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2014 року Летичівська
центральна районна лікарня звернулася
в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення
вартості навчання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
згідно письмового договору від 01.08.2012
року ОСОБА_1 був направлений
Летичівською центральною районною
лікарнею в інтернатуру з виплатою
зарплати з бюджету лікарні. За період
навчання відповідачу було виплачено 10
531, 67 грн. зарплати, на які здійснені
відповідні нарахування в сумі 3822, 99 грн.
Всього лікарня витратила на навчання
ОСОБА_1 14 354,66 грн.

31.01.2014 року відповідач написав заяву на
звільнення за власним бажанням, яку
адміністрація ЦРЛ змушена була
задовольнити згідно вимог чинного
законодавства. В зв'язку з цим
відповідач зобов'язаний відшкодувати
лікарні кошти, потрачені на його
навчання. Під час звільнення ОСОБА_1
було вручено письмову пропозицію
добровільно повернути лікарні кошти,
потрачені на його навчання.

18.02.2014 року відповідачем було надіслано
письмову відповідь про те, що
інтернатуру він не закінчив з ряду
причин, в інтернатурі не лише навчався,
а й працював, тому мав законне право на
зарплату. Зважаючи на вищевикладене,
позивач звернувся до суду з даним
позовом та просить стягнути з
відповідача потрачені кошти на його
навчання.

В судове засідання представник
позивача не з'явився, в позовній заяві
просив розглянути справу у його
відсутність. Також від нього до суду
надійшла заява, в якій він просить
розглянути справу у його відсутність
та не заперечує проти заочного
розгляду справи.

Відповідач позов не визнав. Пояснивши
суду, що позивач просить стягнути з
нього заробітну плату як і зазначає в
позовній заяві. Вважає, що заробітня
плата була нарахована йому за його
роботу, і це не є коштами, які позивач
затратив на його навчання. В
інтернатурі він не лише навчався, а й
працював, тому мав законне право на
заробітну плату. Просив відмовити в
задоволенні позову.

Вислухавши пояснення відповідача,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши докази в їх сукупності, судом
встановлено наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Згідно договору про спеціалізацію
(інтернатуру) випускника вищого
медичного (фармацевтичного) закладу
освіти III-IV рівня акредитації від 01.08.2012
року, укладеного між Летичівською
центральною районною лікарнею та
ОСОБА_1, згідно якого позивач взяв на
себе зобов'язання забезпечити якісну
практичну підготовку відповідача;
створити належні умови для набуття
відповідачем необхідних професійних
знань і практичних навиків
лікувального процесу; встановити
відповідачу розмір заробітної плати,
згідно з діючими умовами оплати праці
для відповідних спеціалістів галузі та
надати роботу за спеціальністю, яку він
отримав після проходження інтернатури
(а.с. 5).

Згідно ч.2 договору відповідач
зобов'язався оволодіти всіма видами
професійної діяльності, передбаченими
відповідною кваліфікаційною
характеристикою фахівця за напрямом
підготовки; дотримуватись правил
внутрішнього трудового розпорядку
лікарні та не допускати порушень
трудової дисципліни; після закінчення
інтернатури прибути до місця
призначення, згідно з направленням
Міністерства охорони здоров'я України
і відпрацювати там 3 роки та в разі
відмови приступити до роботи,
компенсувати лікарні всі витрати
пов'язані з підготовкою лікаря-інтерна.

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК, а також у
встановлений строк його виконання.

Згідно довідки № 53 від 07.04.2014 року, суд
вбачає, що ОСОБА_1 за період проходження
інтернатури з 01.08.2012 року по 05.02.2013 року
було виплачено 10531,67 грн. заробітної
плати та нараховано відповідних
нарахувань в сумі 3822,99 грн. (а саме яких
нарахувань відповідачем не зазначено і
не доведено), а загальна сума складає
14354, 66 грн. (а.с. 6).

Також судом встановлено, що 07.02.2014 року
на адресу ОСОБА_1 надіслано пропозицію
про компенсацію всіх витрат, пов'язаних
з навчанням в сумі 14354,66 грн., а саме:
10531,67 грн. - зарплати та 3822,99 грн. -
нарахувань на зарплату (а.с. 7).

З відповіді на пропозицію від 18.02.2014
року вбачається, що інтернатуру він не
зміг закінчити через складні сімейні
обставини, також під час проходження
інтернатури він не лише навчався, а й
працював, тому на його думку, мав
законне право на зарплату. У зв'язку з
цим незаконно і несправедливо
стягувати з нього зароблені ним кошти
(а.с.8).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 631 ЦК України визначено, що
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Договір набирає чинності з
моменту його укладення. Сторони можуть
встановити, що умови договору
застосовуються до відносин між ними,
які виникли до його укладення.
Закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

Згідно ч. 3 договору від 01.08.2012 року між
сторонами по справі, договір набирає
чинності з моменту видачі наказу
керівника лікарні про призначення
відповідача на посаду, виданого на
підставі цього договору і діє протягом
3 років після завершення навчання в
інтернатурі.

Жодних письмових документів, які б
свідчили про те, що було видано наказ
керівника лікарні про призначення
ОСОБА_1 на посаду, позивачем суду не
надано.

Таким чином, суд вважає, що договір
чинності не набрав, оскільки відсутній
наказ про призначення відповідача на
посаду.

Крім того, відповідно до вимог ст.
1215 ЦК України, не підлягає поверненню
безпідставно набуті заробітна плата і
платежі, що прирівнюються до неї,
пенсії, допомоги, стипендії,
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, аліменти та інші грошові
суми, надані фізичній особі як засіб до
існування, якщо їх виплата проведена
фізичною або юридичною особою
добровільно, за відсутності рахункової
помилки з її боку і недобросовісності з
боку набувача.

З аналізу вищезазначених
документів та позовної заяви, суд
вважає, що позивач просить стягнути з
відповідача заробітну плату, а не
відшкодування вартості навчання в
інтернатурі.

Зважаючи на вищевикладене, суд не
вбачає підстав для задоволення
позовних вимог Летичівської
центральної районної лікарні

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищевикладене,
суд не вбачає підстав для задоволення
позовних вимог Летичівської
центральної районної лікарні.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 526, 530, ч.1 ст. 626, ст.ст. 631,
1215 ЦК України, ст.ст. 10, 57-60, 212-215 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И
В:

В задоволенні позову Летичівської
центральної районної лікарні до ОСОБА_1
про стягнення вартості навчання -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Вінницької області
через Вінницький міський суд
Вінницької області протягом 10 днів з
дня його проголошення, а особами, у
відсутність яких воно ухвалене, -
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

Суддя: