АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Дзюбановський Ю.І.
Провадження № 22-ц/789/335/14 Доповідач -
Щавурська Н.Б.Категорія - 42
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючої - Щавурської Н.Б.

суддів - Ходоровського М. В.,
Фащевської Н. Є.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2, третьої
особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 01 жовтня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя
особа ОСОБА_3 про виселення, визнання
особи такою, що втратила право на
проживання та реєстрацію у житловому
будинку,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_1 про виселення,
визнання особи такою, що втратила право
на проживання та реєстрацію у
житловому будинку. В обґрунтування
позовних вимог посилався на те, що є
власником житлового будинку по
АДРЕСА_1, подарованого його матір'ю
18.02.2012 року. У вказаному будинку
зареєстрований і проживає колишній
чоловік його матері ОСОБА_1, який
відмовляється добровільно виселитись
та продовжує незаконно користуватися
належним позивачу майном.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 01 жовтня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Ухвалено виселити ОСОБА_1 з
будинку, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1.

В частині позовних вимог про визнання
ОСОБА_1 таким, що втратив право на
проживання та реєстрацію у будинку за
адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено.

Вирішено питання про стягнення
судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду скасувати,
посилаючись на порушення норм
процесуального права.

На думку апелянта, суд, ухвалюючи
рішення, порушив принцип змагальності
судочинства та розглянув справу без
участі відповідача за відсутності
будь-яких даних про належне
повідомлення його про день і місце
розгляду справи.

У судовому засіданні апелянт
ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав,
просив її задовольнити - рішення суду
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Представник позивача ОСОБА_5 -
адвокат ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3
апеляційної скарги не визнали,
вважають рішення суду законним і
обгрунтованим, таким, що скасуванню не
підлягає.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення учасників
апеляційного розгляду справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
ознайомившись з матеріалами справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга до задоволення не
підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні
вимоги про виселення ОСОБА_1 з
житлового будинку, суд першої
інстанції виходив із того, що будинок
на праві приватної власності належить
позивачу, право відповідача на
проживання у ньому було похідним від
права колишнього власника, а із втратою
останнім такого, відповідач проживає в
будинку без відповідної правової
підстави, а тому підлягає виселенню без
надання іншого жилого приміщення.

З такими висновками суду слід
погодитись, оскільки вони достатньо
мотивовані, відповідають нормам
матеріального та процесуального права,
грунтуються на матеріалах справи.

Так, судом установлено, що
житловий будинок з надвірними
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_4 на
підставі договору дарування,
укладеного 18 лютого 2012 року з
ОСОБА_3(а.с.6-7).

У даному будинку зареєстрований
та проживає колишній чоловік ОСОБА_3 -
відповідач ОСОБА_1, з яким вона
перебувала у шлюбі з 09.09.2004 року і який
22.12.2012 року розірвано (а.с.13).

4.05.2012 року ОСОБА_4 надсилалося письмове
попередження ОСОБА_1 про звільнення у
строк до 01.06.2012 року житлового будинку
по АДРЕСА_1, яке останнім залишено без
реагування (а.с.14-16).

Також, матеріали справи містять таке,
що вступило в законну силу рішення суду
про відмову ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання майна
(будинковолодіння по АДРЕСА_1) об'єктом
спільної власності подружжя та
визнання недійсним договору дарування
(а.с.47-49).

Відповідно до змісту ст.383 ЦК
України власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї.

У відповідності з ч.1 ст. 156 ЖК
України члени сім'ї власника жилого
будинку (квартири), які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власниками
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

Тобто право члена сім'ї власника
будинку (квартири) користуватися
житлом існує лише при наявності у
власника права приватної власності на
майно. Виникнення прав членів сім'ї
власника будинку на користування
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а припинення
права власності особи на будинок
припиняє право членів її сім'ї на
користування цим будинком.

Як вбачається з матеріалів
справи, після зміни власника будинку,
самостійного права на житло у ньому з
підстав передбачених законом (найм,
оренда, вселення на підставі ордера
тощо) ОСОБА_1 не набув.

Згідно вимог ч.1 ст.391 ЦК України
власник майна вправі вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Вказана норма передбачає
усунення порушень права власності
будь-яким способом, у тому числі, й
шляхом виселення.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції, на думку колегії суддів,
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що у зв'язку з припиненням права
власності ОСОБА_3 на вказаний будинок
та розірванням шлюбу між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1, відповідач втратив право
користування цим будинком, оскільки
його права похідні від прав колишнього
власника будинку, членом сім'ї якого
він був, а самостійного права на житло з
підстав, передбачених законом, він не
набув, у зв'язку з чим підлягає
виселенню на вимогу нового власника
ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом норм процесуального
права та ухвалення заочного рішення за
відсутності належного повідомлення
відповідача про час і місце розгляду
справи на увагу колегії суддів не
заслуговують, оскільки спростовуються
матеріалами справи. Так, як вбачається
з з матеріалів справи та змісту самого
рішення, розгляд справи проводився у
загальному порядку: ухвала про
проведення заочного розгляду справи не
постановлялася, оскільки в судовому
засіданні 06.09.2012 року був присутній
представник відповідача - адвокат
ОСОБА_6, який діяв на підставі ордеру та
угоди про надання правової допомоги
від 05.09.2012 року, давав пояснення по
справі (а.с.31, 33, 44-45, 50, 52, 54а-58).

Сам по собі факт неналежного
повідомлення відповідача, відповідно
до ч.2 ст. 308 ЦПК України на думку колегії
суддів не може бути підставою для
скасування правильного по суті
рішення, оскільки вказане порушення не
є обов'язковою підставою для
скасування рішення, відповідач вправі
був реалізувати, надані йому
процесуальним законом права (і зокрема,
в частині подання доказів) в суді
апеляційної інстанції, чим також не
скористався.

Враховуючи те, що апелянтом
ОСОБА_1 при розгляді справи в
апеляційній інстанції не доведено
фактів наявності порушень судом
законодавства при вирішенні спору по
суті позовних вимог та відсутності
правових підстав для задоволення
позову, рішення суду першої інстанції,
на думку колегії суддів, скасуванню не
підлягає.

У відповідності до ч.1 ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. У відповідності
до ч.2 цієї ж статті не може бути
скасоване правильне по суті рішення
суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 01 жовтня
2013 року ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313
ч.1, 314 ч.1 п.1, 315 ч.ч.1, 2; 317 ч.1, 319 ч.1; 324 ч.1 п.1;
325 ч.1 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 01 жовтня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Н.Б. Щавурська