Справа № 368/2522/13-ц
провадження № 2-п/368/7/14
Рішення

іменем України

"12" травня 2014 р. Кагарлицький районний
суд Київської області

в складі: головуючого - судді
Шевченко І.І.

при секретарі
Губенко А.П.

з участю представника
відповідача Штронди А.М.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Кагарлик
справу за позовом

ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Акцент Банк»
про захист прав споживачів та визнання
кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

позивач уточнив свої позовні вимоги та
просить суд визнати порушеними його
права як споживача, визнати недійсним
кредитний договір у формі заяви
позичальника № ABH0RX109460037 від 13.08.2013 р..
укладений між ним, ОСОБА_2, та Публічним
акціонерним товариством «Акцент-Банк»,
звільнити його, ОСОБА_2, звільнити від
сплати судового збору згідно ст. 22
Закону України «Про захист прав
споживачів», судові витрати покласти
на відповідача - Публічне акціонерне
товариство «Акцент - Банк», посилаючись
на те, що 13.08.2013 року, до його будинку
приїхали двоє чоловіків, які
запропонували виготовити та
встановити металопластикові вікна у
його житловому будинку. Поскільки
названа ними вартість вікон була
прийнятною для нього, він погодився на
виготовлення таких вікон. В цей же день
він з двома чоловіками поїхав до них у
офісу, де почали проводити розрахунки
вартості вікон, та вартість значно
збільшилась, ніж називалась раніше.

В цей же день під час перебування в
офісі чоловіки надали йому на підпис
якісь документи, який він не читав. При
цьому, чоловіки пояснили, що ці
документи ні до чого не зобов'язують.
Довірившись їм, він підписав документи,
не читаючи їх.

Коли він приїхав додому, прочитав
підписані ним документи та дізнався, що
він писав заяву позичальника №
ABH0RX109460037 від 13.08.2013 р., яка відповідно до
п. 15 якої заява разом із
запропонованими ПАТ «Акцент-Банк»
умовами та правилами, тарифами складає
між ним та Банком кредитно заставний
договір.

Відповідно до заяви позичальника №
ABH0RX109460037 від 13.08.2013 р. він отримав від
ПАТ «Акцент-Банк» кредит у сумі 9088,45
гривень.

При цьому, на вказаній заяви
позичальника № ABH0RX109460037 від 13.08.2013 р.,
яка є кредитним договором, від імені
ПАТ «Акцент-Банк» стоїть не оригінал
підпису та печатки банку.

Після чого, на даний час вікна, які
повинні були виготовленні та
встановленні йому, ніхто не виготовив
та не встановив.

Він зрозумів, що його обманули та
шахрайським шляхом заволоділи коштами
від кредиту, який було оформлено на
нього. У зв'язку із шахрайськими діями
щодо нього, він звернувся до
правоохоронних органів із заявою про
порушення кримінального провадження.

З підстав зазначених нижче кредитний
договір повинен бути визнаний
недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Згідно ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Згідно ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу
України використання при вчиненні
правочинів факсимільного відтворення
підпису за допомогою засобів
механічного або іншого копіювання,
електронно-числового підпису або
іншого аналога власноручного підпису
допускається у випадках, встановлених
законом, іншими актами цивільного
законодавства, або за письмовою згодою
сторін, у якій мають міститися зразки
відповідного аналога їхніх
власноручних підписів.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 207
Цивільного кодексу України
використання факсимільного
відтворення підпису при вчиненні
правочинів допускається у випадках,
встановлених законом, іншими актами
цивільного законодавства, або за
письмовою згодою сторін.

Необхідно зазначити, що випадків, які
встановлені законом або іншими актами
цивільного законодавства, не
передбачено використання
факсимільного відтворення підпису при
підписанні кредитних договорів та
договорів страхування.

Отже, підписання кредитних договорів
та договорів страхування з
використанням факсимільного
відтворення підпису допускається лише
за письмовою згодою сторін, у якій
мають міститися зразки відповідного
аналога їхніх власноручних підписів.

Підписуючи кредитний договір він не
давав згоди на використання
факсимільного відтворення підпису,
тому використання такого підпису
суперечить ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу
України.

Слід також звернути увагу на те, що ч. 3
ст. 207 Цивільного кодексу України
передбачено лише використання
факсимільного відтворення підпису. При
цьому, вказаною нормою не передбачено
використання факсимільного
відтворення печатки юридичної особи.

Під час підписання кредитного договору
ПАТ «Акцент-Банк» було використано
факсимільне відтворення печатки банку,
що суперечить ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України, оскільки правочин,
який вчиняє юридична особа
скріплюється печаткою.

Отже, кредитний договір суперечать
вимогам Цивільного кодексу України (ч. 1
ст. 203 Цивільного кодексу України).

Відсутність його згоди на використання
факсимільного відтворення підпису та
печатки ПАТ «Акцент-Банк» на
кредитному договорі не вважатись
проявом волевиявлення на укладання
таких правочинів. Отже, при підписанні
кредитного договору не було дотримано
вимоги ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу
України.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу
України правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення.

Враховуючи те, що під час підписання
кредитного договору та договору
страхування не було дотримано вимог ч. 1
та ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України
такі договору мають бути визнані
недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист
прав споживачів» крім інших випадків
порушень грав споживачів, які можуть
бути встановлені та доведені виходячи
з відповідних положень законодавства у
сфері захисту прав споживачів,
вважається, що для цілей застосування
цього Закону та пов'язаного з ним
законодавства про захист прав
споживачів права споживача вважаються
в будь-якому разі порушеними, якщо: при
реалізації продукції будь-яким чином
порушується право споживача на свободу
вибору продукції; при реалізації
продукції будь-яким чином порушується
свобода волевиявлення споживача та/або
висловлене ним волевиявлення; при
наданні послуги, від якої споживач не
може відмовитись, а одержати може лише
в одного виконавця, виконавець нав'язує
такі умови одержання послуги, які
ставлять споживача у нерівне становище
порівняно з іншими споживачами та/або
виконавцями, не надають споживачеві
однакових гарантій відшкодування
шкоди, завданої невиконанням
(неналежним виконанням) сторонами умов
договору; порушується принцип рівності
сторін договору, учасником якого є
споживач; будь-яким чином (крім
випадків, передбачених законом)
обмежується право споживача на
одержання необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про відповідну продукцію.

Згідно ст. 22 Закону України «Про захист
прав споживачів» захист прав
споживачів, передбачених
законодавством, здійснюється судом.
Споживачі звільняються від сплати
судового збору за позовами, що
пов'язані з порушенням їх прав.

При підписанні спірних договорів були
порушені права його як споживача,
оскільки було порушено свободу вибору
продукції, свободу волевиявлення та
принцип рівності сторін.

Відповідач уточнені позовні вимоги
позивача не визнав та просив суд у
задоволенні його позовних вимогах
відмовити повністю з наступних
підстав. Предметом доказування під час
судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи -
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Поняття
"достатніх доказів" нерозривно
пов'язане з поняттям "сукупності
доказів". Сукупність доказів це не
просто кількісна характеристика
джерел та доказових фактів, а також не
об'єднання доказів. Необхідна
взаємопов'язана, внутрішньо узгоджена,
система доказів. Кожний доказ повинний
не тільки входити до предмету
доказування, але й бути об'єктивно
пов'язаним з іншими доказами, оскільки
всі докази є наслідком однієї причини,
і в них знаходять своє відображення
різні обставини справи. Необхідною
передумовою формування сукупності
доказів є виконання під час судового
розгляду вимог повного, всебічного та
об'єктивного дослідження обставин
справи, що допомагає утворенню
достатності доказів. Суд розглядає
цивільні справи не інакше як на
підставі доказів сторін, наданих суду
для обгрунтування своєї правової
позиції. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення в справі і щодо яких
у сторін виникає спір. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.
Одиничний непрямий доказ завжди є
недостатнім, тому що дозволяє зробити
лише можливий, а не достовірний
висновок про факт, що доказується, тому
вірогідність доказу - висновку
експерту сумнівна. Враховуючи
викладене, позивачем не надано
належних та достатніх доказів, які б
підтвердили той факт, що договір є
недійсним. Договір, укладений між
позивачем та відповідачем не містить
жодного з дефектів його моменту, та в
повній мірі відповідає законодавству
України, насамперед - ЦК України (статті
215 ЦК України), з огляду на наступне:
зміст договору не суперечить ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; досягнення між позивачем та
відповідачем згоди з усіх істотних
умов договору; договір укладений у
встановленій законодавством формі -
письмовій формі; спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; позивач при
укладанні договору мав необхідний
обсяг цивільної дієздатності
(усвідомлював значення своїх дій та міг
керувати ними); волевиявлення позивача
було вільним і відповідало його
внутрішній волі. Згідно ст. 627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. При укладанні договору
позивач був ознайомлений з умовами
договору, із своїми правами і
обов'язками по даному договору та мав
право вибору укладати даний договір
або не укладати. Таким чином, укладений
між позивачем та відповідачем договір
є правомірними, адже його недійсність
прямо не встановлена законом, - договір
не містить жодного з дефектів його
елементів, в повній мірі відповідає
законодавству України, сторони на
підставі вільного волевиявлення, маючи
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, досягли згоди з усіх
істотних умов договору, уклали його у
письмовій формі. Окрім того, позивачем
тричі проводилась оплата за отримання
кредиту, тому підстав для задоволення
позовних вимог позивача відсутні.

Вислухавши сторони та вивчивши
матеріали справи, суд вважає за
необхідне у задоволенні уточнених
позовних вимогах позивачу необхідно
відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні суд встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК
України цивільні права й обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Як встановлено судом між позивачем
ОСОБА_2 і відповідачем Публічним
акціонерним товариством «Акцент -
Банк» укладено договір у формі заяви
позичальника про надання споживчого
кредиту № АВНОRХ109460037 від 13.08.2013 року, по
якому відповідач Публічне акціонерне
товариство «Акцент - Банк»
відповідно до умов договору
перерахував суму кредиту на користь
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
програми споживчого кредитування для
виготовлення для позивача ОСОБА_2
металопластикових вікон.

Пунктом 13 заяви
позичальника підтверджується, що своїм
підписом позивач підтвердила факт
надання їй повної інформації про умови
кредитування. Також пунктом 15 заяви
позичальника підтверджується, що
позивач погодився, що заява
позичальника разом із запропонованими
відповідачем Умовами та правилами,
Тарифами складає між ним та
відповідачем кредитно - заставний
договір.

Заявляючи позов, позивач
надав суду письмові докази, а саме:
договір споживчого кредиту, договір
між позивачем та ПП ОСОБА_4 на
виготовлення металопластикових вікон
та замовлення до договору № 183.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК
України, доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Як роз'яснено в п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК України, саме
на момент вчинення правочину. Не є
укладеними правочини (договори), у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо).
Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним.

В пункті 14 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.03.2012 року №5
"Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
зазначено, що при вирішенні спорів про
визнання кредитного договору
недійсним суди мають враховувати
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема ЦК
України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055),
статті 18-19 ЗУ "Про захист прав
споживачів". Кредитний договір
обов'язково має укладатись у письмовій
формі (стаття 1055 ЦК України);
недодержання письмової форми тягне
його нікчемність та не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його нікчемністю.

Суди повинні
розмежовувати кредитний договір, який
є недійсним у силу закону (нікчемний),
або може бути визнаний таким у судовому
порядку (оспорюваний) з підстав,
встановлених частиною першою статті 215
ЦК України, та кредитний договір, який є
неукладеним (не відбувся), що не може
бути визнаний недійсним, зокрема, у
випадку, коли сторони в належній формі
не досягли згоди щодо хоча б з однієї
його істотної умови або зміст яких
неможливо встановити, виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України
передбачено, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

В ст. 215 ЦК України такої підстави
недійсності правочину, як недодержання
в момент вчинення правочину стороною
вимог встановлених частиною четвертою
статті 203 ЦК України, не передбачено.

Підписання договору та скріплення
печаткою стосується форми правочину, а
не його змісту згідно ст. 207 ЦК України.

Таким чином, наявними у справі
доказами не доводиться порушення прав
позивача при укладанні кредитного
договору.

Суд не може взяти до уваги посилання
позивача на те, що він не давала згоду
при укладенні договору на використання
факсимільного підпису та печатки,
оскільки при підписанні спірних
договорів позивач погодилась з його
умовами, не заперечував проти надання
кредиту, про що свідчить її підпис.

Відповідно до статей 526, 530 Цивільного
кодексу України, зобов'язання повинно
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а якщо у зобов'язанні
встановлений термін його виконання, то
воно підлягає виконанню у цей термін.

Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України
використання при вчиненні правочинів
факсимільного відтворення підпису за
допомогою засобів механічного або
іншого копіювання, електронного
підпису або іншого аналога
власноручного підпису допускається у
випадках, встановлених законом, іншими
актами цивільного законодавства, або
за письмовою згодою сторін, у якій
мають міститися зразки відповідного
аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», порушення
вимог закону щодо укладення правочину
в письмовій формі є підставою для
визнання його недійсним лише в разі,
коли це прямо передбачено законом,
зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059,1107, 1118
ЦК тощо.

На підставі вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що підстав
визнавати кредитний договір недійсним,
які передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України
не встановлено, тому суд позивачу у
задоволенні його уточнених позовних
вимогах відмовляє повністю.

Розподіляючи судові витрати, суд
керується положеннями ст. 88 ЦПК
України.

На підставі викладеного та
керуючись Конституції України, ЦК
України, Законом України «Про захист
прав споживача», ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214,
215, 218 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні уточнених позовних
вимогах ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Акцент Банк»
про захист прав споживачів та визнання
кредитного договору недійсним
відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця с. Стайки, Кагарлицького
району Київської області,
ідентифікаційний код НОМЕР_1, на
користь держави судовий збір на рр
0324, МФО 821018, код 22030001, ЄДРПОУ -
37341907, банк - ГУ ДКСУ у Київській області
в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Кагарлицький районний суд
протягом десяти днів з дня
проголошення, а особами , які брали
участь у справі і не були присутніми в
судовому засіданні протягом 10 днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя: І. І. Шевченко