Справа № 500/5384/13-ц
Провадження № 2/500/340/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2014 року Ізмаїльський
міськрайонний суд Одеської області в
складі:

головуючого - судді Пащенко Т.П.

при секретарі - Топтигіної О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» про визнання умов та
пунктів кредитного договору такими, що
не відповідають законодавству,
визнання недодержання вимог, що
ставляться до правочинів, визнання
недійсними пунктів кредитного
договору, визнання, що щомісячний
платіж не відповідає відсотковій
ставці та визнання кредитного договору
та додатку до кредитного договору
недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

13 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про
визнання умов договору такими, що не
відповідають законодавству, визнання
недодержання відповідачем вимог, що
ставляться до правочинів, визнання п. 2.8
кредитного договору №500364287 від 18.04.2013
року таким, що суперечить положенням
Закону України «Про захист прав
споживачів», визнання недійсним п. 2.8
кредитного договору № 500364287 від 18.04.2013
року, визнання, що щомісячний платіж
зазначений в додатку №1 кредитного
договору №500364287 від 18.04.2013 року в сумі
2534,97 грн., не відповідає відсотковій
ставці в розмірі 0,01 відсотків річних,
визначеній сторонами в п.2.2 кредитного
договору та визнання кредитного
договору недійсним, мотивуючи свої
вимоги тим, що 18.04.2013 року вона
підписала з ПАТ «Альфа-Банк» кредитний
договір №500364287 про видачу грошових
коштів у сумі 50 000,00 грн. з відсотковою
ставкою за кредитом 0,01 % річних з
кінцевим строком повернення кредиту -
19.04.2016 року, щомісячна сума платежу за
кредитом - 2 534,97 грн., цільове
використання кредиту - споживчі
потреби. Також 18.04.2013 року позивачкою
був підписаний Додаток №1 до
кредитного договору №500364287 від 18.04.2013
року, в якому визначений Графік
платежів та розрахунок сукупної
вартості споживчого кредиту та
реальної відсоткової ставки, з
урахуванням вартості всіх сукупних
послуг. Позивачка вказує, що кредитний
договір №500364287 від 18.04.2013 року є
споживчим та в певній його частині
регулюється Законом України «Про
захист прав споживачів». ОСОБА_1 вважає,
що кредитний договір №500364287 від 18.04.2013
року суперечить вимогам законодавства,
а саме, ст.11 Закону України «Про захист
прав споживачів», відповідно до якої
кредитору забороняється встановлювати
в договорі про надання споживчого
кредиту будь-які збори, відсотки,
комісії, платежі тощо за дії, які не є
послугою у визначенні цього Закону.
Відповідно до п. 2.8 кредитного договору
№500364287 від 18.04.2013 року плата за
управління кредитом виплачується
позичальником щомісяця протягом
усього строку користування грошима з
розрахунку 2,75% від суми кредиту
щомісячно. Встановивши в договорі,
щомісячні комісії за управління
кредитом, банк не вказав даних про те,
які саме послуги за вказані комісії
мають бути надані позичальникові в
контексті. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що
умови кредитування, які були реально
встановлені в кредитному договорі, не
відповідають її волевиявленню.
Щомісячний платіж визначений банком не
відповідає умовам оплати відсотків за
користування кредитом. Відповідно до
додатку №1 до кредитного договору
щомісячна мінімальна сума платежу
становить 2534, 97 грн. Згідно п. 2.2
кредитного договору проценти за
користування кредитом розраховуються
на основі процентної ставки в розмірі
0,01 % річних. Кредит надається терміном
на 36 місяців. Однак при відповідних
умовах кредиту щомісячний внесок у
розмірі 2534,97 грн. відповідає 44% річних.
Отже під час укладання договору ПАТ
«Альфа-Банк» ввело позивача в оману
щодо відсоткової ставки. Мотивом
обману, в даному випадку, було
отримання відповідачем прихованого
додаткового прибутку в вигляді
завищеної процентної ставки.
Передбачена в п. 2.8 - плата за управління
кредиту суперечить положенням ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та затвердженому графіку
платежів, щомісячний мінімальний
платіж, визначений банком не
відповідає умовам оплати відсотків за
користування кредитом, що тягне за
собою нікчемність пункту договору про
плату комісії за обслуговування
кредиту. З огляду на вищевказане,
позивач просить визнати умови договору
такими, що не відповідають
законодавству, визнати недодержання
відповідачем вимог, що ставляться до
правочинів, визнати п. 2.8 кредитного
договору №500364287 від 18.04.2013 року таким,
що суперечить положенням Закону
України «Про захист прав споживачів»,
визнати недійсним п. 2.8 кредитного
договору № 500364287 від 18.04.2013 року,
визнати, що щомісячний платіж
зазначений в додатку №1 кредитного
договору №500364287 від 18.04.2013 року в сумі
2534,97 грн., не відповідає відсотковій
ставці в розмірі 0,01 відсотків річних,
визначеній сторонами в п.2.2 кредитного
договору та визнати кредитний договір
недійсним.

В ході розгляду справи позивач
неодноразово змінювала позовні вимоги
та в остаточному варіанті просила суд
визнати недодержання відповідачем
вимог, що ставляться до правочинів;
визнати, що умови п. 2.8 кредитного
договору №500364287, якими передбачена
плата за управління кредитом
позичальником щомісячно на протязі
всього строку користування кредитними
коштами із розрахунку 2,75 % від суми
кредиту порушує вимоги Закону України
«Про захист прав споживачів» та не
відповідає діючому законодавству
України; визнати недійсним п. 2.8
кредитного договору №500364287 від 18.04.2013
року в частині оплати комісії за
управління кредитом із розрахунку 2,75%
від суми кредиту щомісячно; визнати, що
умови п. 2.8 кредитного договору №500364287,
яким передбачена плата за надання
інформації (виписок) по рахунку із
розрахунку 2,75% від суми кредиту порушує
вимоги Закону України «Про захист прав
споживачів» і не відповідає діючому
законодавству України; визнати
недійсним п. 2.8 кредитного договору
№500364287 від 18.042013 року в частині оплати
комісії із розрахунку 2,75% за надання
інформації (виписок) по рахунку від
суми кредиту щомісячно; визнати, що
щомісячний платіж, вказаний в п.2 в
Додатку №1 кредитного договору №500364287
від 18.04.2013 року в сумі 2534,97 грн. не
відповідає відсотковій ставці в
розмірі 0,01 відсоток річних,
встановленій сторонами в п.2.2
кредитного договору; визнати, що умови
договору по оплаті за інші послуги
вказані в п.5.4 в додатку №1 до
кредитного договору №500364287 від 18.04.2013
року в розмірі 41250 грн., порушують
вимоги Закону України «Про захист прав
споживачів» та не відповідають діючому
законодавству України; визнати
недійсним п. 5.4 додатку №1 до кредитного
договору №500364287 від 18.04.2013 року; визнати
недійсним додаток до кредитного
договору №500364287 від 18.04.2013 року (графік
платежів); визнати кредитний договір
№500364287 від 18.04.2013 року недійсним
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

В судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та
наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, повідомлений
належним чином про час та місце
розгляду справи. Заяв та клопотань до
суду не надав. 21.11.2013 року надав
заперечення на позов в яких просить
відмовити в задоволенні позову,
оскільки сума повернення кредиту
складається з погашення основної суми
кредиту, процентів за користування
кредитом, інших послуг банку.
Щомісячний платіж в сумі 2534,96 грн. =
1159,55+0,42+1375. Відповідно до умов договору
та графіку процент 0,01%. Тобто позивач
плутає та порівнює сплату відсотків та
комісії в одне ціле, хоча відповідно до
умов договору це різні платежі з яких
складається щомісячний платіж. ПАТ
«Альфа-Банк» стверджує, що прихованих
платежів кредитний продукт не містить.
А всі нарахування відповідають
кредитному договору, додатку та
діючому законодавству та при укладанні
позивач був ознайомлений з усіма
умовами та законодавством, що
регулюють дані відносини.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
представника позивача, суд прийшов до
висновку, що у задоволенні позову
необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними
засадами цивільного законодавства є,
зокрема, свобода договору, яка полягає
у визнані за суб'єктом цивільного права
можливості укладати договори (або
утримуватись від укладання договорів)
і визначати їх зміст на свій розсуд
відповідно до досягнутої домовленості.

Відповідно до вимог ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматись від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених ст. 11
цього Кодексу.

Як роз'яснено судам в п.14 постанови
Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті
215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України
«Про захист прав споживачів». При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент чинення правочину стороною
вимог. Які встановлені ч.ч. 1-3,5-6 ст. 203 ЦК
України.

Статтею 203 ЦК України визначено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 627 ЦК України встановлено
принцип свободи договору, згідно якому
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначеності умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Крім цього, відповідно до ст. 6 ЦК
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачено актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства, сторони
мають право врегулювати в договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами, відступити
від положень цих актів і врегулювати
свої відносини на власний розсуд, і не
можуть відступити від положень цих
актів, якщо в цих актах прямо вказано
про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень цих
актів відносин між сторонами.

Судом встановлено, що 18.04.2013 року між
ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» було
укладено кредитний договір №500364287 про
надання кредиту в сумі 50 000 грн., з
процентною ставкою за користування
кредитом 0,01% річних. З датою
остаточного повернення кредиту, яка є
датою нарахування відсотків та
нарахування комісій 19.04.2016 року. (а.с. 9)

Згідно п. 2.7 кредитного договору
сукупна вартість кредиту: сукупна
вартість кредиту з урахуванням
вартості усіх супутніх послуг
визначена в додатку №1 до цього
договору, який є його невід'ємною
частиною.

Як визначено в п. 2.8 кредитного договору
комісійна винагорода банку:

за управління кредитом - 2,75% від суми
кредиту (без ПДВ). Комісійна винагорода,
що вказана в цьому підпункті
розраховується від суми кредиту,
зазначеної в п. 2.1 Розділу №1 цього
договору та сплачується позичальником
щомісячно за кожен місяць користування
кредитом відповідно до графіку
платежів, який є додатком №1 до цього
договору та його невід'ємною частиною.
Зазначена в цьому підпункті комісійна
винагорода сплачується починаючи з
місяця наступного за місяцем отримання
кредиту, по дату остаточного
повернення позичальником кредиту, що
вказана в п. 2.3 Розділу №1 цього
договору, при цьому за останній місяць
користування кредитом комісійна
винагорода сплачується в повному
обсязі, незважаючи на фактичну
кількість днів користування
позичальником кредитом в останньому
місяці користування кредитом. В
будь-якому випадку сплата
позичальником комісійної винагороди
за управління кредитними коштами за
останній місяць користування
позичальником кредитом здійснюється
не пізніше дати остаточного повернення
кредиту за цим договором;

За надання (інформації) виписок за
рахунком становить:

- за період з 1-го місяця
користування кредитом по 30 -й місяць
користування кредитом - 2,75% від суми
кредиту,

- за період з 31-го місяця
користування кредитом по 36-й місяць
користування кредитом - 0% від суми
кредиту,

- - за виконання операцій переказу
коштів за допомогою
програмно-технічного комплексу
самообслуговування (надалі ПТКС)
агентів банку, без ПДВ становить 1,8% від
суми переказу, без ЄПДВ. Комісійна
винагорода, що вказана в цьому
підпункті, сплачується позичальником
кожного разу під час здійснення
будь-яких платежів за цим договором із
використанням ПТКС;

- за прийняття готівкових коштів з
перерахунком для зарахування на
рахунок в касах банку у випадку, якщо
сума платежу становить до 1500 грн.
(включно) - 35 грн. Комісійна винагорода,
що вказана в цьому підпункті
сплачується позичальником за
здійснення розрахункового -
обслуговування позичальника в
операційних касах банку.

- за переказ коштів за допомогою
програмно-технічного комплексу
самообслуговування ПАТ «Альфа-Банк»
(банкомат з функцією cash-in) у випадку,
якщо сума платежу становить до 1500 грн.
(включно) - 10 грн.

Як вбачається зі ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
перед укладанням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: 1) особу та
місцезнаходження кредитодавця; 2)
кредитні умови, зокрема: а) мету, для
якої споживчий кредит може бути
витрачений; б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача; г)
тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту (в
процентному значенні та грошовому
виразі) з урахуванням відсоткової
ставки за кредитом та вартості всіх
послуг (реєстратора, нотаріуса,
страховика, оцінювача тощо), пов'язаних
з одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту; е) строк, на який кредит може
бути одержаний; є) варіанти повернення
кредиту, включаючи кількість платежів,
їх частоту та обсяги; ж) можливість
дострокового повернення кредиту та
його умови; з) необхідність здійснення
оцінки майна та, якщо така оцінка є
необхідною, ким вона здійснюється; и)
податковий режим сплати відсотків та
про державні субсидії, на які споживач
має право, або відомості про те, від
кого споживач може одержати докладнішу
інформацію; і) переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

18.04.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ
«Альфа-Банк» підписано додаток №1 до
кредитного договору №500364287 від 18.04.2013
року (графік платежів та розрахунок
сукупної вартості споживчого кредиту
та реальної процентної ставки, з
урахуванням вартості всіх супутніх
послуг) згідно якого визначено суму
платежу за розрахунковий період в п.2 у
сумі 2534,9 грн., щомісячно, та зокрема в п.
5.4 якого визначено платежі за надані
супутні послуги, а саме за інші послуги
банку (валютно-обмінні операції,
юридичне оформлення, тощо) у розмірі 1375
грн.

Таким чином, судом встановлено, що у
додатку №1 до кредитного договору
докладно розписано графік платежів та
сукупна вартість кредиту за кожним
платіжним періодом, отже підстав
вважати, що договір чи окремі його
пункти не відповідають Закону України
«Про захист прав споживачів» судом не
виявлено.

Згідно ч.2 ст. 1056 ЦК України позичальник
має право відмовитись від одержання
кредиту частково або в повному обсязі,
повідомивши про це кредитодавця до
встановленого договором строку його
надання, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Позивач не відмовлялася від
одержання кредиту на умовах зазначених
в договорі та додатку до нього, що з
огляду на вимоги ч1 ст. 61 ЦПК України є
обставиною, яка не підлягає
доказуванню.

Як вбачається зі ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Перелік несправедливих умов
не є вичерпним, нечіткі або двозначні
положення договорів із споживачами
тлумачаться на користь позивача.

Судом не встановлено не справедливих
умов в кредитному договорі.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснено судам в п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
6.11.2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Оскільки умови щодо сплати комісії
викладені в кредитному договорі та їх
розмір оплати визначений в додатку №1
до договору ОСОБА_1 не вчиняла договір
під впливом обману зі сторони ПАТ
«Альфа-Банк».

Крім того, позивач не заперечувала
свого вільного волевиявлення та своєї
вільної згоди щодо всіх умов даного
кредитного договору на момент його
укладення. Підстав вважати, що умови
договору суперечать Цивільному
кодексу України та іншим актам
цивільного законодавства суд не
вбачає.

Також згідно ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» кредитодавцю
забороняється встановлювати у
договорі про надання споживчого
кредиту будь-які збори, відсотки,
комісії, платежі тощо за дії, які не є
послугою у визначенні цього Закону.
Умова договору про надання споживчого
кредиту, яка передбачає здійснення
будь-яких платежів за дії, які не є
послугою у визначенні цього Закону, є
нікчемною.

Як роз'яснено судам в п.5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
6.11.2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» вимога про
встановлення нікчемності правочину
підлягає розгляду в разі наявності
відповідного спору. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. У цьому разі в резолютивній
частині судового рішення суд вказує
про нікчемність правочину або відмову
в цьому.

Позивач в своєму позові не посилається
на нікчемність окремих умов договору, а
зазначає, що вони є недійсними, однак
якщо умова договору є нікчемною
відсутні підстави для визнання її
недійсною.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, щодо відмови в задоволенні
позову ОСОБА_1, оскільки він є
необґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 219
ЦПК України, ст.ст. 3, 6, 203, 215, 230, 549, 626, 627,
638, 1054ЦК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» про визнання умов та
пунктів кредитного договору такими, що
не відповідають законодавству,
визнання недодержання вимог, що
ставляться до правочинів, визнання
недійсними пунктів кредитного
договору, визнання, що щомісячний
платіж не відповідає відсотковій
ставці та визнання кредитного договору
та додатку до кредитного договору
недійсними - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через
Ізмаїльський міськрайонний суд
Одеської області шляхом подання в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя
Т.П.Пащенко