Справа № 464/8369/13-ц
пр.№ 2/464/179/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.06.2014 Сихівський районний суд
м.Львова в складі:

головуючого-судді
Борачка М.В.

при секретарі
Гарасимович Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4,
Публічне акціонерне товариство
«ПроКредит Банк», Орган опіки і
піклування Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в
якому просить визнати недійсним
договір купівлі-продажу 1/5 частки
квартири АДРЕСА_1 від 05.11.2003 року,
посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО
ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі
№2415; скасувати витяг про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
№1912393 від 05.11.2003р. на ім'я ОСОБА_2,
зобов'язати ОСОБА_2 повернути їй 1/5
частки спірної квартири; в порядку
виконання рішення зобов'язати
реєстраційну службу ЛМУЮ
зареєструвати за нею право власності
на дану частку.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що вона разом з
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були
співвласниками квартири за адресою
АДРЕСА_1, яка належала їм на праві
спільної приватної власності на
підставі свідоцтва про право власності
на квартиру (будинок) від 23 травня 2002
року № С-00520.

03.11.2003р. Сихівська районна
адміністрація Львівської міської ради
своїм розпорядженням № 909 «Про дозвіл
гр.ОСОБА_3 щодо надання згоди
неповнолітній ОСОБА_1 на підписання
угоди про визначення ідеальних часток
в квартирі, укладення договору
купівлі-продажу квартири та укладення
договору дарування» дозволила ОСОБА_3
надати згоду позивачу підписати угоду
про визначення ідеальних часток в
приватизованій квартирі АДРЕСА_1;
укласти договір купівлі-продажу
належної позивачу частки у вказаній
квартирі АДРЕСА_1, а також укласти
договір дарування будинку АДРЕСА_2 на
ім'я позивача.

05.11.2003 року між усіма співвласниками
квартири АДРЕСА_1 був укладений та
нотаріально посвідчений договір про
визначення часток у квартирі, в якому
сторони домовились, що визначають за
кожним із співвласників по 1/5 частині
квартири на праві спільної часткової
власності. Того ж дня нотаріально
посвідчено і договір купівлі-продажу 1/5
частини квартири, що належала позивачу
і яка за згодою її матері була продана
ОСОБА_2. Позивач стверджує, що внаслідок
укладення вказаного договору
купівлі-продажу її позбавили права
власності на частину нерухомого майна,
а згода Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
на відчуження частки у квартирі
суперечила її інтересам.

Крім того, позивач вказує на те, що
вказаним розпорядженням Сихівської
районної адміністрації Львівської
міської ради № 909 від 03.11.2003р. ОСОБА_3
було зобов'язано представити секретарю
опікунської ради копію договору
дарування будинку АДРЕСА_2 на ім'я
позивача в термін до 01.05.2004р., проте
такого договору укладено не було, що, на
її думку, є підставою для визнання
договору купівлі-продажу недійсним та
таким, що порушує житлові та майнові
права позивача, виходячи з положень ст.
ст. 203, 215, 216 ЦК України. Вподальшому в
судовому засіданні та в поясненнях (в
порядку ст. 27 ЦПК України) від 04.02.2014р.
позивач просила визнати недійсним
договір на підставі ст. 48 ЦК УРСР від 1963
року.

Представник позивача ОСОБА_7 у судовому
засідання позовні вимоги підтримав,
дав пояснення, аналогічні змісту
позовної заяви, просить позов
задовільнити.

Позивач допитувалась в судовому
засіданні в якості свідка та
повідомила, що про порушення своїх прав
дізналася у 2013 році, коли звернулась у
паспортний стіл для того, щоб
зареєструвати сина у квартирі і
виявила, що не являється власником її
частки. Зазначила, що грошей за
оспорюваним договором не отримувала.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_11 в судовому
засіданні позов заперечила, пояснила,
що при укладанні договору були
дотримані усі вимоги чинного
законодавства України. Зазначила, що
позивач проживає з ОСОБА_2 в одній
квартирі, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, стосунки між ними нормальні.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась
про день та час розгляду справи
повідомлялась належним чином. Подала
до суду заяву від 24.10.2013 року, якою
просила розглядати справу за її
відсутності. Зазначила, що при
вирішенні спору покладається на розсуд
суду.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився про день та час розгляду
справи повідомлявся належним чином.
Подав до суду заяву від 24.10.2013 року, якою
просив розглядати справу за його
відсутності. Зазначив, що при вирішенні
спору покладається на розсуд суду.

Представник третьої особи Публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» Грицик Н.В. в судовому засіданні
позов заперечила та просила у
задоволенні позову відмовити, оскільки
вважає, що відсутні будь-які правові
підстави для визнання договору
купівлі-продажу недійсним. Зазначає, що
наявність дозволу органу опіки та
піклування на укладення оспорюваного
договору купівлі-продажу свідчить про
додержання усіх, визначених чинним
законодавством України, умов чинності
цього правочину. Вказує, що метою
подання цього позову є намагання
уникнути звернення стягнення на
іпотечне майно.

Представник третьої особи органу опіки
і піклування Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
Петришин О.І. в судовому засіданні
позов підтримав та зазначив, що п. 1.2.2.
розпорядження Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
від 03.11.2003р. щодо укладення договору
дарування будинку АДРЕСА_2 на ім'я
позивача не був виконаний.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, з'ясувавши дійсні обставини
справи та перевіривши їх доказами, суд
вважає що позов не підлягає
задоволенню.

Судом встановлено, що позивачу разом з
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6
належала на праві спільної приватної
власності квартира, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
про право власності на квартиру
(будинок) № С-00520 від 23.05.2002 року,
виданого Сихівською районною
адміністрацією Львівської міської
ради.

29.10.2003р. ОСОБА_3 подала на ім'я голови
опікунської ради Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
заяву з проханням дозволити їй надати
згоду на підписання її неповнолітньою
донькою (позивачем) угоди про виділення
ідеальних часток в приватизованій
квартирі АДРЕСА_1 та на укладення
договору купівлі-продажу належної
неповнолітній частки в цій квартирі, у
зв'язку з укладенням договору
дарування будинку АДРЕСА_2 на ім'я
позивача.

30.10.2003р. опікунська рада розглянула
заяву ОСОБА_3 від 29.10.2003р. і вирішила
рекомендувати Сихівській районній
адміністрації Львівської міської ради
дозволити ОСОБА_3 надати згоду її
неповнолітній дочці (позивачу) на
підписання вищевказаних угод, що
підтверджується витягом з протоколу
від 30.10.2003р. №5.

03.11.2003р. Сихівська районна
адміністрація Львівської міської ради
своїм розпорядженням № 909 «Про дозвіл
гр.ОСОБА_3 щодо надання згоди
неповнолітній ОСОБА_1 на підписання
угоди про визначення ідеальних часток
в квартирі, укладення договору
купівлі-продажу квартири та укладення
договору дарування» дозволила ОСОБА_3
надати згоду неповнолітній дочці
(позивачу) підписати угоду про
визначення ідеальних часток в
приватизованій квартирі АДРЕСА_1 у
встановленому законом порядку; укласти
договір купівлі-продажу належної
неповнолітній частки у вказаній
квартирі АДРЕСА_1 та договір дарування
будинку АДРЕСА_2 на ім'я позивача. Даним
розпорядженням зобов'язано ОСОБА_3
представити секретарю опікунської
ради копію договору дарування
вказаного будинку.

05.11.2003р. між позивачем, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір про
визначення часток у квартирі, згідно
якого сторони домовились, що
визначають за кожним із співвласників
по 1/5 частині квартири на праві
спільної часткової власності. Вказаний
договір посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 2413.

Цього ж дня 05.11.2003р. між позивачем, якій
на той час виповнилось 16 років, що діяла
за згодою матері ОСОБА_3, на підставі
розпорядження № 909 Сихівської районної
адміністрації м.Львова від 03.11.2003р. та
ОСОБА_2 був укладений договір
купівлі-продажу частини квартири,
відповідно до умов якого позивач
продала, а ОСОБА_2 купив 1/5 частини
квартири АДРЕСА_1. У п.2 даного договору
зазначено, що цей продаж вчинено за 7187
гривень, які повністю оплачені
покупцем продавцю. Вказаний договір
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за № 2415.

Таким чином, спірні правовідносини
виникли у 2003 році - в результаті
укладення 05.11.2003 року договору
купівлі-продажу квартири, а відтак вони
регулюються ЦК Української РСР 1963 року.
При цьому суд не бере до уваги
посилання позивача на положення Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», Питання
діяльності органів опіки та
піклування, пов'язаної із захистом прав
дитини, затверджені Постановою КМ
України від 24.09.2008р. № 866, адже такі не
діяли на момент виникнення відповідних
правовідносин.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР 1963 року,
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемляє
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 28 квітня 1978 року № 3
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» (чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
роз'яснено, що угода може бути визнана
недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом, а
тому в кожній справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до п.5 вказаної Постанови
Пленуму за правилами ст. 48 ЦК угода
визнається недійсною при
невідповідності її не тільки законові,
а й іншим актам, виданим органами
державної ради та управління в межах
наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК
застосовується при порушені
встановленого порядку вчинення
громадянами й організаціями дій,
спрямованих на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав і обов'язків,
при ущемленні угодою особистих або
майнових прав неповнолітніх дітей, а
також в інших випадках їх
невідповідності вимогам чинного
законодавства, якщо для них не
встановлені особливі правила визнання
угод недійсними( статті 45-47, 49-58 ЦК). Крім
того, встановлено, що у разі визнання
угоди недійсною за ст. 48 ЦК суд повинен
у рішенні послатися і на нормативний
акт, вимогам якого угода не відповідає.

Судом встановлено, що договір
купівлі-продажу частини квартири від
05.11.2003 року, особисто укладений 16-ти
річною ОСОБА_1 зі згоди матері, у
повному обсязі відповідає вимогам
чинного на момент виникнення
відповідних правовідносин
законодавства. Зокрема, при його
укладенні було дотримано нотаріальної
форми правочину, передбаченої ч.1 ст. 227
ЦК УРСР 1963 р. (посвідчений приватним
нотаріусом ЛМНО ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за №2415).

Крім того, договір купівлі-продажу від
05.11.2003 року укладений на підставі
розпорядження Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
від 03.11.2003 року № 909, яким було надано
дозвіл матері позивача ОСОБА_3 надати
згоду позивачу на продаж її частки
квартири, що також повністю
узгоджується з вимогами чинного на той
час законодавства, зокрема ч. 1 ст. 13 ЦК
УРСР 1963 р., відповідно до якої
неповнолітні віком від п'ятнадцяти до
вісімнадцяти років вправі укладати
угоди за згодою своїх батьків
(усиновителів) або піклувальників, що
мало місце у даному випадку.

При цьому безпідставними є покликання
позивача на недійсність оспорюваного
договору у зв'язку з порушенням органом
опіки та піклування положень ст. ст. 17,18
ЗУ «Про охорону дитинства» та п. 6.1
Правил опіки та піклування в редакціях,
що діяли на момент укладення цього
договору, адже вказані норми містять
загальні положення про права дитини на
житло і визначають обов'язок органу
опіки та піклування здійснювати
контроль за дотриманням житлових прав
дітей при відчуженні жилих приміщень, а
не встановлюють умови недійсності
правочину.

Таким чином, доводи позовної заяви не
містять посилання на конкретний
нормативний акт, вимогам якого цей
договір не відповідає, як того вимагає
ст. 48 ЦК УРСР 1963 р.

Більше того, на момент укладення
оспорюваного договору позивач була
обізнана з усіма його умовами, адже
особисто його підписувала і, як
прослідковується з п. 9 цього договору,
вона укладала його, розуміючи значення
своїх дій та їх правові наслідки,
підтвердила дійсність своїх намірів, а
також те, що договір не носить
характеру мнимої чи удаваної угоди.

Відповідно до п. 2 цього договору
«продаж вчинено за 7187 (сім тисяч сто
вісімдесят сім) гривень, які повністю
оплачені покупцем продавцю (позивачу).
Продавець своїм підписом підтверджує
отримання повного розрахунку за
продану частину квартири». Вказане
спростовує покази позивача про те, що
вона не знала про продаж її частки
квартири та не отримувала кошти за
договором.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що законних підстав для визнання
недійсним оспорюваного договору
купівлі-продажу 1/5 частки квартири
АДРЕСА_1 від 05.11.2003 року, немає.

Керуючись ст. 48 Цивільного кодексу УРСР
1963 року, п.п. 2, 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28 квітня 1978
року № 3 «Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними» (зі
змінами, внесене ми постановами від 25
грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998
року № 15), ст.10, 11, 60, 209, 212 - 215 ЦПК України,
суд, -

в и р
і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, Публічне
акціонерне товариство «ПроКредит
Банк», Орган опіки і піклування
Сихівської районної адміністрації
Львівської міської ради про визнання
договору купівлі-продажу недійсним -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особою, у
відсутності якої таке було
постановлено, - протягом того ж строку з
дня отримання його копії.

Головуючий

Борачок М.В.