Справа №133/848/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД

ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

16.06.2014 року

В складі головуючого судді
Воронюк В. А.

при секретарі
Полонській Н. М.

з участю позивача
ОСОБА_1

з участю представника позивача
ОСОБА_2

з участю відповідачки
ОСОБА_3

представника відповідача адвоката
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Козятин

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання грошового кредиту
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та стягнення ?
частини сплачених коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд із позовом в
якому просив визнати кредитні кошти
(гроші) в сумі 38 000 (тридцять вісім тисяч)
доларів США 00 центів, що дорівнює
еквіваленту 184 429. 20 грн. за курсом НБУ на
день укладання Договору (1$ США = 4,8534
грн.), отримані ним, ОСОБА_1 в період
шлюбу за згодою відповідачки, згідно
договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 19 червня 2008 року
укладеним, між ним та АКІБ «УкрСиббанк»
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_1 та
відповідачки ОСОБА_3 як іншого з
подружжя. Стягнути з відповідача по
справі ОСОБА_3 на його користь гроші в
сумі 167 771 грн. 71 коп., які є 1/2 часткою
виплаченої ним АКІБ «УкрСиббанк» за
період з 16.03.2011 року по 09.01.2014 року
(дата остаточного погашення кредиту)
погашеної заборгованості по кредиту та
відсоткам за користування кредитом в
сумі 41 тис. доларів США 18 центів, що в
гривневому еквіваленті становить 335
543,42 грн. за кредитним договором №
0 від 19 червня 2008 року. Стягнути з
відповідачки на його користь понесені
ним витрати пов'язані з розглядом
справи згідно наданими ним квитанцій:
про сплату за судовий збір в сумі 1 677
грн. 72 коп. про сплату за забезпечення
позову в сумі 121 грн. 80 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що 14 жовтня 2000 року між ним та
відповідачкою по справі ОСОБА_3 був
зареєстрований шлюб. Від спільного
шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. З ініціативи колишньої
дружини 16 березня 2011 року шлюб між ними
був розірваний. В період їхнього з
відповідачкою шлюбу, їхня сім'я
складалася з п'яти чоловік, а саме: з
нього ОСОБА_1 .і його сина від першого
шлюбу ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з
відповідачки ОСОБА_3 і її сина від її
першого шлюбу ОСОБА_22, ІНФОРМАЦІЯ_3,
їхньої спільної дочки ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Вся їх сім/я перебувала на
його утриманні. Також в період шлюбу
відповідачка по справі навчалася на
платних курсах перукарів, здобувала
вищу освіту у Вінницькому
національному аграрному університет
на платній основі, який закінчила у 2010
році. Гроші на придбання контрольних
робіт курсових, дипломну роботу, їх
захист, виїзди на сесії до м. Вінниця,
проживання у найманих квартирах під
час сесій, відповідачка отримувала від
нього. Тому в період спільного
проживання вони з відповідачкою
залізли у великі борги в сумі 30000
доларів США, які необхідно було
повертати. Тому перебуваючи в
зареєстрованому шлюбі 19 червня 2008 року,
між ним та АКІБ «УкрСиббанк» був
укладений договір про надання
споживчого кредиту№ 0, відповідно
до пункту 1.1 якого він. як позичальник
отримав кредит в іноземній валюті в
розмірі 38 000 (тридцять вісім тисяч)
доларів США 00 центів, що дорівнює
еквіваленту 184 429, 20 грн. за курсом НБУ на
день укладання Договору (15 США = 4,8534
грн.). Вказаний договір був укладений з
відома та згоди його колишньої дружини
ОСОБА_3, яка виступала Поручителем по
основному зобов'язанню, що
підтверджується укладеним між нею та
АКІБ «УкрСиббанк» 19 червня 2008 рок
Договором поруки № 212755.

Отримані за кредитним договором кошти
були витрачені ними на потреби сім'ї,
саме: щоденне придбання харчів на
прожиття членів їхньої сім/ї, одягу,
речей, плата за наймане житло,
спільний відпочинок, оплату за
навчання позивачки в
сільськогосподарській академії та на
курсах перукарів, обстеження та
проведення відповідачці хірургічної
операції в лікарні ім.. Пирогова м.
Вінниця, навчання його сина ОСОБА_8 від
першого шлюбу на денній формі навчання
у ВУЗ в м. Києві, на розрахунки з
кредиторами та нотаріальні оформлення
за спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 за
трьома договорами дарування об/єктів
нерухомості, оскільки в дійсності мали
місце відплатні договори купівлі -
продажу, які вони за взаємною згодою
оформили як договори дарування, з метою
уникнення зайвих витрат, тощо.

Після розірвання шлюбу частина тіла
споживчого кредиту та відсотків в сумі

41 998,18 доларів США, що в гривневому
еквіваленті становить 335 543,42 грн..
залишилась не погашеною. Він
неодноразово пропонував колишній

дружині спільно погашати борг перед
банком, проте вона від його пропозицій

відмовилась, тому він вимушений був
погашати борг перед установою банку
власними

коштами. Таким чином, після припинення
ведення спільного господарства,
спільного проживання та розірвання
шлюбу, за період з 16.03.2011 року по 09.01.2014
року (дата остаточного погашення
грошового кредиту) ним було виплачено
банку за кредитним договором №0
відповідно 41 тис, доларів США 18 центів,
що в гривневому еквіваленті становить
335 543,42 грн.

Вважає, що кредитний договір був
укладений в інтересах сім'ї , а отже є
спільною власністю його та
відповідачки і незалежно від
припинення шлюбу вони мають рівні
.права та обов'язки щодо спільно
нажитого у шлюбі майна (грошей),
оскільки розірвання шлюбу не звільняє
подружжя від зобов'язань за кредитом .

При цьому посилається на положення ст..
61 ч.3, 65 СК України. та на роз'яснення у 24
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р..

В період шлюбу вони з відповідачкою
відносно отримання грошей за споживчим
кредитним договором від 19.06.2008 року
ніяких письмових договорів на їх
користування та погашення не укладали.
Таким чином, грошові кошти отримані
ними за договором споживчого кредиту
від 19 червня 2008 року, і які були
витрачені і використані в інтересах
сім'ї, що у відповідності до вимог
частини 4 ст. 65 СК України створює
обов'язки і для відповідача як другого
з подружжя за даним зобов'язанням, тому
він просить суд задоволити даний позов.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримав, підтвердив обставини
зазначені вище , крім того додав, що із
коштів, які були взяті ним в банку по
договору кредиту , 30 тис. доларів США,
він повернув борги ОСОБА_9, у якого
позичав гроші на придбання житла , в
АДРЕСА_1, яке було оформлене за
договорами дарування , проте фактично
це була купівля-продаж житла, а 8 тис.
доларів США були потрачені ним та
відповідачкою на потреби см'ї.- на
оплату її навчання, на спільний
відпочинок на морі, на придбання одягу,
на лікування відповідачки та інше.

Представник позивача ОСОБА_2 позов
підтримав та пояснив, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_3проживали в зареєстрованому
шлюбі з 14 жовтня 2000 року, який по
ініціативі відповідачки розірвали 16
березня 2011 року. Сім'я ОСОБА_1
складалась з п'яти осіб. На початку їх
спільного проживання постало житлове
питання. Тому в 2004 році ОСОБА_1 уклав з
ОСОБА_9 договір позики на 20 тис доларів
США, а пізніше в 2005 році на 10 тис
доларів США, які мав намір повернути
ОСОБА_9 на першу вимогу. На запозичені
кошти подружжя придбало частину
житлового будинку в АДРЕСА_1. Проте
оформили зазначений правочин
договорами дарування, проте фактично
це була купівля житла. На вимогу
ОСОБА_9 про повернення боргу, ОСОБА_1
19.06.2008 року отримав в Укрсіббанку
кредитні кошти у розмірі 38000 доларів
США. Відповідачка ОСОБА_3 була
поручителем по даному кредитному
договору, а отже погоджувалась на
отримання кредиту ОСОБА_1 Кошти були
взяті в період шлюбу подружжя і були
потрачені на потреби сім'ї, а саме на
повернення боргу ОСОБА_9 у розмірі 30 тис
доларів США , які ОСОБА_1 позичав на
придбання житла в АДРЕСА_1; на оплату
навчання відповідачки, на її лікування
та спільний відпочинок. Тобто отримані
в банку кредитні кошти це було спільне
майно подружжя і саме дружина та
чоловік незалежно від припинення шлюбу
мають рівні .права та обов'язки щодо
спільно нажитого у шлюбі майна (грошей),
оскільки розірвання шлюбу не звільняє
подружжя від зобов'язань за кредитом. З
позовом до суду про визнання
кредитного договору недійсним
відповідачка не зверталася.

Таким чином, у результаті отримання
подружжям грошей за споживчим кредитом
боргові зобов'язання перед
позикодавцем несуть як чоловік, так і
дружина, а не тільки той із подружжя,
хто підписав кредитний договір,
оскільки при укладанні договорів одним
із подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя.

При цьому посилався на приписи ст. 61 ,
ч.4 ст. 65, ст. 70 СК України.

Оскільки грошові кошти отримані
подружжям ОСОБА_1 за договором
споживчого кредиту від 19 червня 2008 року
були витрачені та використані ними в
інтересах сім'ї та на їх потреби, тому
просив позов задовільнити в повному
обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала
та пояснила, що кредит ОСОБА_1 брав для
ОСОБА_9, на придбання автомобіля, так як
ОСОБА_9. в той час розлучався зі своєю
дружиною ОСОБА_10 і щоб не ділити це
майно, то кошти отримав ОСОБА_1 на себе.
ОСОБА_9. виступав майновим поручителем
по даному кредиту та заставив свою
чотирикімнатну квартиру, яка
знаходилась в м.Козятині по вул.
Грушевського Тому вона будучи другим
поручителем по даному кредитному
договору була впевнена, що якщо ОСОБА_9.
не погасить борги, то в заставі є його
квартира, а вона не буде нести ніякої
відповідальності. Кошти по кредиту
сплачував ОСОБА_9 і банківські
квитанції підписані ним же. Кошти по
спірному кредиту не тратились на сім'ю.
Житло по вул..Червоноармійській в
м.Козятин їм подарували. За її навчання
проплачувала кошти її мама. На
відпочинок вони їздили один раз на море
і за кошти, які отримував ОСОБА_1 від
підприємницької діяльності. Тому
вважає, що позов надуманий і не
підлягає задоволенню.

Представник відповідачки ОСОБА_4 в
судовому засіданні пояснила, що за
умовами кредитного договору №0,
укладеного 19.06.08 між АКБ «УкрСиббанком»
та ОСОБА_1, Банк зобов'язувався надати
ОСОБА_1 кредит в сумі 38 тис.доларів США.
З метою забезпечення виконання
зобов'язань позичальника ОСОБА_1 за
кредитним договором між Банком та
ОСОБА_3 19.06.08 укладено договір поруки,
відповідно до умов якого поручитель
поручився за повне виконання
зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним
договором. Також з метою забезпечення
виконання зобов'язань позичальника за
кредитним договором 19.06.2008 р. між АКБ
«УкрСиббанком» (Іпотекодержатель) та
ОСОБА_9 (Іпотекодавець) укладено
договір іпотеки, за умовами якого
іпотекодавець передав в іпотеку
нерухоме майно заставною вартістю 328868
грн. Поручитель - відповідач у справі,
на час укладення кредитного договору
та договору поруки була переконана у
тому, що кредитний договір укладається
не в інтересах сім'ї, а фактично
кредитні кошти одержуються ОСОБА_1 для
іншої особи, його кума - ОСОБА_9, які й
були безпосередньо зняті позивачем з
його банківського рахунку та передані
ОСОБА_9, за їх попередньою домовленістю.

Твердження позивача про те, що
кредитний договір укладався з відома
та згоди дружини, оскільки остання
виступала поручителем по основному
зобов'язанню і це може бути
підтвердженням отримання ним
кредитних коштів для потреб сім'ї, є
необгрунтованим.

Договір поруки має додатковий
(акцесорний) до основного зобов'язання -
кредитного договору - характер і
укладається саме для забезпечення
виконання останнього, а поручитель
згідно з ч. 1 ст. 554 ЦКУ відповідає перед
кредитором, за загальним правилом,
солідарно із позичальником, якщо
договором поруки не встановлено його
додаткову (субсидіарну)
відповідальність.

Також зазначила, що кредит надавався
Позичальнику для особистих потреб
шляхом зарахування кредитних коштів на
поточний рахунок Позичальника Грошові
кошти були отримані та використані
позивачем на свій розсуд - для ОСОБА_9.

Саме отриманням кредиту для ОСОБА_9
пояснюється його згодою на
забезпечення вимог Банку - АКБ
«УкрСиббанк» (Іпотекодержателем), що
витікають з кредитного договору від
19.06.08, за умовами якого Позичальник
зобов'язується перед Банком повернути
кредит в розмірі 38000 доларів США до
18.06.2018 р. у випадку невиконання
Позичальником своїх зобов'язань за
таким договором, отримати задоволення
за рахунок майна ОСОБА_9 На
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором між АКБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_1, між АКБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_9 12.06.2008 р.
укладено договір іпотеки №87716 на
підставі якого ОСОБА_9 передав в
іпотеку банку нерухоме майно: квартиру
під АДРЕСА_2. При цьому заставна
вартість предмета іпотеки 328868 грн.

. Таким чином кредит позивача був
забезпеченим, отже поряд з кредитним
договором був укладений також договір
іпотеки нерухомості. Це означало, що до
повного погашення кредиту квартира
ОСОБА_9 перебуватиме в заставі банку, і
в разі неплатоспроможності боржника
банк матиме право звернути стягнення
на заставлену нерухомість для
погашення заборгованості за кредитом.

Зазначені дії ОСОБА_9 свідчать про
особисту зацікавленість останнього в
одержанні кредиту позивачем, отже інша
особа - не позичальник, не буде
створювати ризики для особистого
майна, відповідаючи за зобов'язаннями
Позичальника власною квартирою у якій
й проживає, ринкова вартість якої
перевищує суму коштів одержаних
Позичальником за кредитним договором.

Оформлення кредиту саме на ім'я ОСОБА_1
було пов'язано з небажанням ОСОБА_9
безпосередньо укладати кредитну угоду
з Банком та одержувати за нею грошові
кошти, оскільки останній мав аліментні
зобов'язання на утримання своєї дитини
- ОСОБА_13, а оформлення кредиту вимагало
офіційного доведення його
платоспроможності (доходу), що
відповідно збільшувало розмір
стягуваних з ОСОБА_9 за рішенням суду
аліментів.

Тому у результаті взяття в кредит
ОСОБА_1 грошових коштів для передавання
у розпорядження ОСОБА_9 за відсутності
їх використання на споживчі цілі сім'ї,
боргові зобов'язання перед
позикодавцем повинен нести ОСОБА_1,
який одержував кошти на власний
банківських рахунок, а відповідач
немала доступу до кредитних коштів.

Поручитель - відповідач у справі ОСОБА_3
була переконана у тому, що кредитний
договір укладався не в інтересах сім'ї,
а кредитні кошти одержуються ОСОБА_1
для іншої особи, його кума - ОСОБА_9 Крім
цього відповідач повідомила, що
кредитні кошти були зняті з
банківського рахунку безпосередньо
ОСОБА_1 та передані ОСОБА_9, за їх
попередньою домовленістю. При цьому
кредитні кошти не могли бути фактично
використані на задоволення потреб
сім'ї .

Крім того зазначила, за довго до
розірвання між сторонами шлюбу за
рішенням Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 16.03.2011р.,
шлюбні стосунки сторін погіршились з
2010 року вони стали проживати окремо,
про що визнавав і ОСОБА_1 а також
преюдиціальне значення має факт
окремого тривалого проживання
подружжя, який встановлений
зазначеним судовим рішенням. Тобто
фактично з 2009 року позивач не
здійснював дій направлених на
задоволення потреб сім'ї, сторони мали
окремий бюджет та спільно не
відпочивали, спільні витрати на
придбання майна не здійснювали, а
навчання відповідачки відбувалося за
рахунок її матері.

Таким чином вимога позивача щодо
визнання кредиту, що використаний в
інтересах сім'ї, об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
не підтверджена належними та
допустимими доказами відповідно до ст.
60 ЦПК України

Також адвокат ОСОБА_4 зазначила, що
кредитна угода укладалася в особистих
інтересах одним із подружжя, а не в
інтересах їх сім'ї, відповідач, з огляду
на забезпечення виконання зобов'язань
з повернення кредитних коштів та
процентів по кредиту ОСОБА_9, для якого
ОСОБА_1 й одержував кошти з Банку, була
впевнена, що жодних ризиків перед
Банком не несе ні вона, яка поручитель,
ні її сім'я.

Кредитний договір є правочином щодо
отримання у власність грошових коштів
і не створює обов'язків для другого із
подружжя, а лише для позичальника, як
сторони договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

За кредитним договором відповідач не
була співпозичальником. Кошти, які
одержані позивачем-позичальником за
цим договором не витрачалися останнім
на потреби подружжя. ОСОБА_3 виступала
поручителем за кредитним договором й у
неї з підписанням договору поруки
виник солідарний обов'язок перед
Банком щодо його погашення, однак
договір поруки не створює обов'язків
для будь-яких інших осіб, крім сторін за
договором, а відтак до даних сімейних
правовідносин на підтвердження
укладення кредитного договору в
інтересах сім'ї, не застосовується.

Також договір поруки, укладений одним
із подружжя, не є визначальним для
висновку щодо належності отриманих
іншим подружжям кредитних коштів до
об'єкту права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідач набула солідарний обов'язок
відповідати за невиконання позивачем
умов кредитного договору у повному
обсязі на підставі договору поруки.

Поряд з цим, відповідач не мала жодного
відношення до кредитних коштів, які
отримувалися ОСОБА_1 та не витрачалися
ним на потреби сім'ї. Придбання жодного
майна в інтересах сім'ї, зокрема
об'єктів нерухомості, речей домашнього
вжитку та інші витрати сім'ї не було
здійснено із залученням цих кредитних
коштів.

При цьому посилається на принципи ст.
61 ч.3, 65 ч.4, ст. 70 СК України та п..23,24
роз'яснення постанови Пленуму ВСУ від
21 грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя».

Також зазначає,що позивач у цій справі
не ставить питання щодо поділу після
розлучення майна, придбаного в кредит
під час шлюбу, а матеріально-правові
вимоги позивача полягають у визнанні
кредитних коштів об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та стягненні з ОСОБА_3, як іншого з
подружжя частини коштів, які виплачені
позивачем банку по кредитному
договору, тобто за його кредитними
зобов'язаннями.При поділі спільної
сумісної власності подружжя
зобов'язання між подружжям не
розподіляються, а враховуються. В
даному випрадку вимоги про поділ
спільного майна подружжя судом не
розглядаються, оскільки відповідний
позов до суду не пред'явлений. Отже,
грошові кошти, отримані одним з
подружжя - позивачем за кредитним
договором, який не був укладений в
інтересах сім'ї, не можна вважати
спільними коштами подружжя та
відповідно розглядати питання щодо їх
поділу та стягненню.

А виходячи з того, що між сторонами
відсутні зобов'язальні (договірні)
правовідносини, відповідач не є
стороною за кредитним договором то це
виключає виникнення у сторін
регресних зобов'язань.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним
позовом, в якому доводить, що кредитний
договір ним було укладено виключно в
інтересах сім'ї, зокрема для
розрахунків з кредиторами, оскільки
подружжя одержало будинковолодіння за
договором дарування, який фактично мав
відплатний характер та на повернення
боргу ОСОБА_9 за договорами позики.
Також зазначає, що одержання кредитних
коштів було зумовлено необхідністю
лікування дружини для народження
спільної дитини та значних витратах на
операції відповідача. Проте у справі є
рішення Козятинського міськрайонного
суду від 3 грудня 2013 року про поділ
майна подружжя, де суд обґрунтовано
виходив із того, що будинковолодіння,
яке розташоване в АДРЕСА_1 належить
сторонам на праві власності за
договорами дарування та провів його
розподіл між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в натурі.
При цьому суд не дійшов до висновку, що
зазначене будинковолодіння було
придбано подружжями за плату на
підставі договорів
купівлі-продажу.Зазначені обставини
мають преюдиціальне значення та не
потребують доказування в силу ч.3 ст.61
ЦПК України.

Жодного посилання в позовній заяві на
наявність і оцінку письмових доказів
на підтвердження домовленості між
сторонами щодо укладення договору
купівлі-продажу частини спірного
будинку та стосовно всіх істотних умов
цього договору, у тому числі ціни,
позивач не навів. Відсутні такі докази
й у матеріалах даної справи.

Тому вважає помилковими твердження
позивача , що кошти отримані ним по
кредитному договору були використані
на потреби сім'ї в період шлюбу, а отже
є їх спільною сумісною власністю , та
просить в позові відмовити.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_14 пояснила, що десять років тому
вона продала квартиру свого сина
сім'ї ОСОБА_1 , але оформили цю угоду
договором дарування, оскільки ОСОБА_1
сказав, що так буде зручніше. Чи була
при цьому відповідачка, вона не
пам'ятає. Розписку про отримання
коштів в якості подяки вона писала в
грудні 2013 року .

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_13
суду пояснив, що йому на праві
власності належала квартира в АДРЕСА_1.
В 2004 році з його згоди його мати
продала квартиру сім'ї ОСОБА_1 за 12 тис
.доларів США, але оформили це договором
дарування. Гроші отримала матір , він
не був присутнім при цьому. Розписку
про отримання грошей мати писала в
грудні 2013 року.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що ОСОБА_1
його кум. У 2004 році ОСОБА_1 позичив 20
тис доларів США, а в 2005 році 10 тис.
доларів США на придбання житла. Гроші
у нього були від продажі в м.Києві
материної квартири. В 2008 році на його
вимогу про повернення коштів ОСОБА_1
отримав у банку кредит та повернув
йому борг. Договір позики був
оформлений розпискою.

Свідок ОСОБА_15 пояснила в судовому
засіданні, що ОСОБА_3 є її дочкою. ОСОБА_1
її бувший зять. Він часто брав кредити
для підприємницької діяльності . Житло
їм подарували. Навчання ОСОБА_3
оплачувала вона . На море вони їздили
один чи два рази по тижневі . Вона не
бачила, щоб вони тратили кредитні
кошти на сім'ю.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_16 пояснив, що він свою квартиру в
АДРЕСА_1 дарував подружжю ОСОБА_1.
Грошові кошти за це від ОСОБА_1 не
отримував.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що знає
ОСОБА_1, це її кум. Познайомились в 2004
році. ОСОБА_9 її чоловік, з яким вона
проживала з 2006 по 2007 рік. Він не мав
великих коштів, щоб міг позичати 30 тис
доларів США ОСОБА_1 Він сам мав
кредити у банках. В 2008 році ОСОБА_9 брав
кредит для себе, але кредит був
оформлений на ОСОБА_1 Через це по
даному кредиту він виступив
поручителем та передав у заставу свою
квартиру в м.Козятині по
вул..Грушевського.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
свідків, дослідивши матеріали справи,
вважає, що в позові слід відмовити.

Судом встановлено, що сторони з 14
жовтня 2000 року перебували в шлюбі, який
рішенням Козятинського міськрайонного
суду від 16.03.2011 року було розірвано
(а.с.6).

19.06.2008 року між АКБ «Укрсиббанк» та
ОСОБА_1 було укладено кредитний договір
№0 згідно якого банк надав ОСОБА_1
кредит у розмірі 38 тис. доларів США (а.с.
10-13).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань позичальника ОСОБА_1 за
кредитним договором між банком та
ОСОБА_3 19.06.2008 року укладено договір
поруки № 212755, відповідно до умов якого
поручитель поручився за повне
виконання зобов'язань боржника за
кредитним договором (а.с.14)

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між АКБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_1, між АКБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_9 12.06.2008 р.
укладено договір іпотеки №87716 на
підставі якого ОСОБА_9 передав в
іпотеку банку нерухоме майно: квартиру
під АДРЕСА_2. При цьому заставна
вартість предмета іпотеки становить
328868 грн. (а.с. ).

Довідкою від 06.02.14 №36/54-2/01 АТ
«УкрСиббанк» повідомив про виконання
кредитних зобов'язань по кредитному
договору №0 від 19.06.08. Так Банк
підтвердив повернення кредиту в сумі 38
000 доларів США та втрати чинності
кредитного договору у зв'язку з
виконанням боржником усіх зобов'язань
в повному обсязі.

Згідно із ч.І ст.598, ст.599 ЦК України
зобов'зання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним ином.

За змістом ч.І ст.559 ЦК України
підставою припиння поруки є припинення
забезпеченого нею зобов'язання.

Отже порука відповідача припинена з
припиненням основного зобов'язання
(кредитного договору).

Відповідно до ч. З ст. 61 СК України, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є як предмети
матеріального світу, так і майнові
права та обов'язки. Договір, укладений
одним із подружжя, створює обов'язки
для другого з подружжя в разі, якщо його
укладено в інтересах сім'ї, а одержане
за цим договором майно фактично
використано на задоволення потреб
сім'ї.

Згідно зі ст. 70 СК України в разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Із роз'яснень Пленуму ВСУ в пп. 23, 24
постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вбачається,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї ( ч. 4 ст. 65 СК
України).

Для поділу кредитного майна
недостатньо визначення джерел його
придбання. Слід враховувати й інші
важливі чинники, від яких залежить
спосіб поділу спільного майна
подружжя. Зокрема, одним з
найважливіших чинників, що впливають
на поділ майна подружжя та розмір
часток кожного з подружжя у спільному
майні, є стан погашення кредиту. Якщо ж
станом на дату поділу майна кредит
погашений частково, необхідно вирішити
питання щодо подальшого погашення
кредиту.

Позивач у цій справі не ставить
питання щодо поділу після розлучення
майна, придбаного в кредит під час
шлюбу, а матеріально-правові вимоги
позивача полягають у визнанні
кредитних коштів об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та стягненні з ОСОБА_3, як іншого з
подружжя частини коштів, які виплачені
позивачем банку по кредитному
договору, тобто за його кредитними
зобов'язаннями.

Слід враховувати, що при поділі
спільної сумісної власності подружжя
зобов'язання між подружжям не
розподіляються, а враховуються.

Крім того, вимоги про поділ спільного
майна подружжя судом не розглядаються,
оскільки відповідний позов до суду не
пред'явлений.

Отже, грошові кошти, отримані одним з
подружжя - позивачем за кредитним
договором, який не був укладений в
інтересах сім'ї, не можна вважати
спільними коштами подружжя та
відповідно розглядати питання щодо їх
поділу та стягненню.

Також слід виходити з того, що між
сторонами відсутні зобов'язальні
(договірні) правовідносини, що виключає
виникнення регресних зобов'язань та
відповідач не є стороною за кредитним
договором.

За правовою позицією судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України, наведеною у постанові від
19 червня 2013 року у справі №6-55ц13,
Договір, укладений одним із подружжя,
створює обов'язки для другого з
подружжя в разі, якщо його укладено в
інтересах сім'ї, а одержане за цим
договором майно фактично використано
на задоволення потреб сім'ї. Договір,
укладений одним із подружжя, за яким
майно використане не на задоволення
потреб сім'ї, а на інші потреби, не
створює обов'язків для іншого з
подружжя.

Суд не може прийняти до уваги
посилання позивача на те, що ним
витрачалися кредитні кошти на потреби
сім'ї, оскільки належних та допустимих
доказів щодо цього відповідачем не
надано.

Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може грунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК передбачено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Так, згідно кредитного договору ОСОБА_1
було отримано 38 тис. доларів США. Разом
із тим зі змісту цього договору не
вбачається, що ці кошти були отримані
ОСОБА_1 для придбання будинковолодіння,
натомість згідно відповідних
договорів дарування будинковолодіння
в АДРЕСА_1 одержано подружжям у дарунок
, тому такі пояснення позивача не можна
визнати належними.

Дані обставини встановлені рішенням
Козятинського міськрайонного суду
Вінницької області у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна
подружжя від 3 грудня 2013 року,
приймаючи яке, суд обґрунтовано
виходив із того, що будинковолодіння,
яке розташоване в АДРЕСА_1 належить
сторонам на праві власності за
договорами дарування та провів його
розподіл між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в натурі.
При цьому суд не дійшов до висновку, що
зазначене будинковолодіння було
придбано подружжями за плату на
підставі договорів купівлі-продажу. (
а.с. 8-9 ), так як безоплатне відчуження
майна може відбуватися лише за
договором дарування ( частина 1 ст. 717
ЦК України ).

Зазначені обставини мають
преюдиціальне значення та не
потребують доказування в силу ч.3 ст.61
ЦПК України.

Оскільки в матеріалах справи
відсутні договори купівлі-продажу
будинковолодіння, а також за
відсутності доказів щодо одержання
певних грошових коштів особами, які
відчужували це нерухоме майно,
пояснення позивача щодо сплати частини
кредитних коштів за придбане
будинковолодіння слід оцінити
критично. З цих же підстав не можна
приймати до уваги пояснення позивача
щодо витрачання кредитних коштів на
потреби сім'ї для розрахунків з
кредиторами за спірне
будинковолодіння.

Крім того виходячи з положень частини 1
ст.218 ЦК України, укладення договору
купівлі -продажу могло бути
підтверджено доказами, визначеними у
статті 57 ЦПК України, крім пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків і свідчень
свідків, у цій статті прямо вказано на
те, що рішення суду не може
грунтуватися на показаннях свідків.
Згідно частини 2 статті 59 ЦПК України,
обставини справи, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Тому виходячи з цих
положень суд не може взяти до уваги
пояснення свідків ОСОБА_14, ОСОБА_13 про
те, що ОСОБА_1 придбав у них житло за
договором купівлі-продажу та не може
прийняти до уваги та критично
відноситься до розписок ОСОБА_14 ( а.с.
27 ) та розписки дружини ОСОБА_17 ОСОБА_14
наданих в підтвердження отримання
коштів як подяку за подароване житло,
оскільки вони датовані в 2013 році ,
тобто задовго після того, як були
укладені договори дарування і не
особами, які дарували майно, а
сторонніми особами, які в взагалі не
мають відношення до даних договорів
дарування, так як не є стороною
правочину

Також слід зазначити про те, що
доводи позивача в укладені договору
кредиту в інтересах сім'ї та
використання коштів для задоволення
потреб сім'ї є хибними та
спростовуються фактичними даними щодо
припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3
та ОСОБА_1 за довго до розірвання між
сторонами шлюбу за рішенням
Козятинського міськрайонного суду
Вінницької області від 16.03.2011р.

Обставини щодо погіршення сімейного
життя між подружжями на протязі двох
років, що передували зверненню до суду
з позовом про розірвання шлюбу та
окреме проживання сторін з вересня 2010
року, визнані ОСОБА_1 у даній справі.
Також преюдиціальне значення має факт
окремого тривалого проживання
подружжя, оскільки встановлений
зазначеним судовим рішенням. ( а.с. 6 )

Таким чином з 2009 року позивач не
здійснював дій направлених на
задоволення потреб сім'ї, сторони мали
окремий бюджет та спільно не
відпочивали, спільні витрати на
придбання майна не здійснювали, а
навчання оплачувала відповідачка про
що остання підтвердила в судовому
засіданні , а також підтверджується
наданими ОСОБА_3 квитанцією про сплату
коштів ( а.с. 65-67 ).

Твердження позивача про те, що
кредитний договір укладався з відома
та згоди дружини, оскільки остання
виступала поручителем по основному
зобов'язанню і це може бути
підтвердженням отримання ним
кредитних коштів для потреб сім'ї, є
необгрунтованим та не може бути взяте
судом до уваги..

Так договір поруки має додатковий
(акцесорний) до основного зобов'язання -
кредитного договору - характер і
укладається саме для забезпечення
виконання останнього, а поручитель
згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України відповідає
перед кредитором, за загальним
правилом, солідарно із позичальником,
якщо договором поруки не встановлено
його додаткову (субсидіарну)
відповідальність.

Також необхідно зазначити, що
відповідно до ч. З ст. 61 СК України, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є як предмети
матеріального світу, так і майнові
права та обов'язки. Договір, укладений
одним із подружжя, створює обов'язки
для другого з подружжя в разі, якщо його
укладено в інтересах сім'ї, а одержане
за цим договором майно фактично
використано на задоволення потреб
сім'ї.

Поручитель - відповідач у справі
ОСОБА_3, була переконана у тому, що
кредитний договір укладався не в
інтересах сім'ї, а кредитні кошти
одержуються ОСОБА_1 для іншої особи,
його кума - ОСОБА_9 Крім цього
відповідач повідомила, що кредитні
кошти були зняті з банківського
рахунку безпосередньо ОСОБА_1 та
передані ОСОБА_9, за їх попередньою
домовленістю на придбання останнім
автомобіля. При цьому кредитні кошти
не могли бути фактично використані на
задоволення потреб сім'ї . Як
вбачається із довідки МРЄВ , що саме
08.10.2008 року ОСОБА_9 і придбав автомобіль
Мерседес (а.с.61 ). Тому суд вважає
пояснення ОСОБА_3 щодо витрати
кредитних коштів ОСОБА_1 не в інтересах
сім'ї правдивими .

Суд не може взяти до уваги як доказ у
підтвердження пояснень ОСОБА_1, що
кошти по кредиту були взяті в
інтерсах сім'ї та витрачені в інтересах
сім'ї та пішли на погашення боргу
перед ОСОБА_9 , розписки ОСОБА_1 ( а.с.
25,26 ) про отримання позики у ОСОБА_9 ,
оскільки на даних розписках відсутня
згода ОСОБА_3 на отримання такої
позики. Крім того дані розписки не
підтверджують той факт, , що саме ці
кошти витрачені в інтересах сім'ї, а не
на інші цілі.

Також позивачем не надано
доказів у підтвердження витрат на
лікування відповідачки, витрат на
відпочинок , на придбання іншого майна.

Таким чином враховуючи всі
обставини в їх сукупності, суд вважає ,
що кредит надавався ОСОБА_1 для
особистих потреб шляхом зарахування
кредитних коштів на поточний рахунок
Позичальника (п.1.4, п.1.5 Кредитного
договору). Грошові кошти були отримані
та використані позивачем на свій
розсуд.

Таким чином вимога позивача
щодо визнання кредиту, що використаний
в інтересах сім'ї, об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
не підтверджена належними та
допустимими доказами відповідно до ст.
60 ЦПК України, а тому позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст..ст. 60, 61, ч.4 ст. 65 ,70
СК України, ст..ст. 218 ч.1, 364 ч.1, 559 ч.1, 638, 656,
657, 717, 1054 ЦК України, ст..ст. 10, 57-60, ч.3 ст.
61, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 відмовити в позові до ОСОБА_3
про визнання грошового кредиту
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, стягнення ? частини
сплачених коштів по кредиту та судових
витрат по справі.

Рішення може бути оскарженим до
апеляційного суду Вінницької області
через Козятинський міськрайонний суд
протягом 10 днів після проголошення.

Суддя : підпис В.А. Воронюк

З оригіналом вірно: Суддя -

Секретар -

16.06.2014