Справа №487/1904/14-ц 12.06.2014 12.06.2014 12.06.2014
Провадження № 22ц/784/1738/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

12 червня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М.,
Колосовського С.Ю.,

при секретарі Яценко Л.В.,

за участю: представника позивачки -
ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4 на рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 18
квітня 2014 року за позовом ОСОБА_4 в
інтересах малолітньої ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
приватного нотаріуса Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
про визнання заповіту недійсним ,-

В С Т А Н О В И Л А:

24 лютого 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом в інтересах малолітньої
доньки ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним заповіту, посвідченого 20
липня 2010 року приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу Миколаївської області, яким її
чоловік, ОСОБА_7, заповідав все своє
майно своєму брату - ОСОБА_3

Зазначала, що її донька - ОСОБА_5, 2004 року
народження, є спадкоємцем за законом
після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року
батька - ОСОБА_7 Вона, як законний
представник, звернулася до
нотаріальної контори за прийняттям
спадщини, проте з'ясувалось, що належне
на праві власності спадкодавцю майно,
він заповідав своєму брату -
відповідачу по справі.

Вважаючи, що заповіт укладено з
порушенням вимог закону, позивачка
просила визнати його недійсним
відповідно до приписів ст. 232 ЦК
України.

Зокрема, посилалася на те, що
спадкодавець внаслідок зловмисної
домовленості з відповідачем, уклав
правочин на вкрай невигідних умовах
для малолітньої доньки.

Рішенням Заводського районного суду
м. Миколаєва від 18 квітня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову.

В своїй апеляційній скарзі представник
ОСОБА_4 просив рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити вимоги її позову в
повному обсязі, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
рішення суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які брали участь у розгляді
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у місцевому суді,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на таке.

Суд першої інстанції, розглянувши
спір в межах заявлених позовних вимог,
повно та всебічно дослідив обставини
справи, належно оцінив надані
сторонами докази й дійшов вірного
висновку про недоведеність підстав для
визнання заповіту недійсним.

За положеннями ст. 1234 ЦК України
право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю. Право
на заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається.

Заповіт повинен бути укладеним у
письмовій формі, підписаний
власноручно заповідачем і нотаріально
посвідчений.

Отже, заповіт - це односторонній
правочин, який може бути реалізований
за умови, що особи, визначені як
спадкоємці, також виявлять свою волю на
прийняття спадщини.

Виявлення згоди після смерті
заповідача є самостійним, незалежним
від заповіту волевиявленням, що
відрізняє ці відносини від договірних.
При складанні заповіту немає
двостороннього одночасного
волевиявлення, яке вимагається при
укладенні договорів, а тому заповіт не
можна визнати договором

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним.

Згідно з роз'яснення п. 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 6 листопада
2009 року для визначення правочину
недійсним на підставі ст. 232 ЦК України
необхідним є встановлення умислу в
діях представника: представник
усвідомлює, що вчиняє правочин
всупереч інтересам довірителя та
бажає (або свідомо допускає) їх
настання, а також наявність
домовленості представника однієї
сторони з іншою стороною і виникнення
через це несприятливих наслідків для
довірителя. При цьому не має значення,
чи одержав учасник такої домовленості
яку-небудь вигоду від здійснення
правочину, чи правочин був вчинений з
метою завдання шкоди довірителю.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, 20 липня 2010 року
ОСОБА_7, батько малолітньої ОСОБА_5,
склав заповіт, за яким заповів все своє
майно своєму брату ОСОБА_3 Заповіт
посвідчено приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу Миколаївської області (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, після
його смерті залишилася спадщина, до
складу якої входить 1/3 частка квартири
АДРЕСА_1.

Відповідач у встановлений законом
строк звернувся із заявою до
нотаріальної конторі про прийняття
спадщини за заповітом.

Таким чином, з аналізу наведених
правових норм та встановлених судом
обставин справи вбачається, що заповіт
не може бути вчинений представником та
є одностороннім правочином.

Спадкодавець вчиняв заповіт не
через представника, а особисто
розпорядився щодо належного йому
майна, майнових прав та обов'язків на
випадок своєї смерті, а тому суд першої
інстанції дійшов правильного
висновку, що заповіт не може бути
визнаний недійним з підстав,
зазначених в ст. 232 ЦК України.

Доводи ОСОБА_4 про те, що
спадкодавець під час укладення
заповіту був представником їх
малолітньої доньки, не заслуговують на
увагу, оскільки є безпідставними в
правовому розумінні.

Докази та обставини, на які посилається
позивачка в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановлені судом, були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

Встановивши зазначені факти та
визнавши правовідносини, зумовлені
цими фактами, місцевий суд вірно
застосував правові норми та ухвалив
правильне рішення, а тому підстави для
скасування судового рішення,
визначені ст. 309 ЦПК України, відсутні.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити, а рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 18 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: