Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.05.2014 року
місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області

в складі : головуючого
судді Леміш О.М.,

при секретарі
Химинець О.Я.,

з участю позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ужгороді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ
"ПриватБанк" про захист прав споживача
, визнання кредитного договору
недійсним та стягнення завданих
збитків, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
вищесказаним позовом .

Свій позов позивач мотивував тим, що 27
липня 2007 року між сторонами був
укладений кредитний договір
відповідно до якого позивач -
позичальник отримав кошти в сумі 15 789,19
дол. США , які зобов"язався повернути і
спалатити відсотки на передбачених
договором умовах. Також в якості
забезпечення позову позивач надав в
заставу банку автомобіль -Дейво сенс,
днз НОМЕР_1 Разом з тим, позивач
зазначає, що укладений кредитний
договір є недійсним так як при
укладенні договору сторони мають
дотримуватись письмової форми, однак
договір застави транспортного засобу -
відсутній, а тому застава не є належно
оформлена. Окрім того, при укладенні
вищевказаного кредитного договору
приховані істотні умови та принципи
справедливості, так як відсутній
графік погашення кредиту, орієнтовна
сукупна вартість кредиту, тип
відсоткової ставки , варіанти
повернення кредиту , переваги та
недоліки пропонованих схем
кредитування , відсутній також графік
платежів . Також, банком в
односторонньому порядку було
збільшено відсоткову ставку , а на
видачу валютного кредиту в нього
відсутня індивідуальна ліцензія .

Враховуючи наведене позивач за
захистом своїх прав та інтересів
звернувся до суду.

В судовому засіданні представник
позиваач позов з наведених у ньому
мотивів підтримав та просив суд такий
задовільнити.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, не повідомивши суд про
причини неявки, хоча про час та місце
судового розгляду був повідомлений
належним чином. Так як, суд не має
відомостей про причину неявки
відповідача, то розглядає справу на
підставі наявних у ній даних чи
доказів, що передбачено ч. 4 ст. 169 ЦПК
України.

Так, суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність та допустимість
кожного доказу, приходить до висновку,
що позов із наведених у ньому мотивів
обґрунтований і підлягає до
задоволення з таких підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено,
що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1
24.07.2007 року уклали кредитний договір
MKMOAU04520101 . Згідно договору ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати
Позивачу кредит у розмірі 15789.19 [Долар
США] на термін до 23.07.2014 р., а відповідач
зобов'язався повернути кредит та
сплатити відсотки за користування
кредитними коштами в строки та в
порядку, встановлених кредитним
договором.

Позивач в обгрунтування свого позову
стверджує, що не була дотримана форма
правочину (а саме: недотримання
письмової форми) і неналежно оформлена
застава.

Однак, встановлено, що при укладені
кредитного договору були дотримані всі
норми чинного законодавства:

1.Кредитний договір укладений у
письмовий формі (копія знаходиться в
матеріалах справи), згідно статті 1055 ЦК
України.

2.Договір застави автотранспорту від
24.07.2007 року нотаріально засвідчений,
приватним нотаріусом ОСОБА_2 При
укладені договору застави було
дотримано всіх вимог статей 203, 209 ЦК
України. Згідно пункту 3 статті 209 ЦК
України нотаріальне посвідчення може
бути вчинене на тексті такого
правочину, який відповідає загальним
вимогам, встановленим статтею

203 ЦК України, тобто при посвідченні
угоди приватним нотаріусом було
перевірено відповідність договору
застави від 24.07.2007 року загальним
вимогам законодавства.

А отже, визнання даного правочині
нікчемним (недійсним з моменту
вчинення) є безпідставними.

Також позивач стверджує, що При
укладенні договору відбулося
приховування істотних умов та порушено
принцип справедливості.

Проте необхідно зазначити, що
кредитний договір містить в собі всі
істотні умови договору, у
відповідності до статей 638, 1054 ЦК
України та інших, а саме у договорі
зазначено предмет, відсоткову ставку
по кредиту, строк виконання кредитних
правовідносин, щомісячний платіж, який
повинен бути здійснений Позивачем (п.
7.1 кредитного договору), рахунок на який
повинні бути переведені грошові кошти
за даним кредитним договором (п. 7.2
кредитного договору), та інші умови
договору.

Отже, при укладенні договору Позивач
мав можливість ознайомитися з
документом який він підписав, крім
цього, один з екземплярів даного
кредитного договору з усіма додатками
була надана Позивачу на зберігання.

Що стосується Закону України "Про
захист прав споживачів", то він не може
бути взагалі застосований до даних
кредитних правовідносин, оскільки
спеціальним актами цивільного
законодавства, які регулюють
кредитно-заставні правовідносини є
Закон України "Про заставу". Незважаючи
на даний факт, банк, при укладені
кредитного договору, дотримався всіх
вимог викладених в статті 11 Закону
України "Про захист прав споживачів", що
видно із змісту кредитного договору
(розділ 7).

Необхідно також звернути увагу, що вся
інформація про умови будь-якого
кредитування розміщена в мережі
інтернет на офіційному сайті ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" (адреса: http://privatbank.ua/ua/kredity/),
що є публічною інформацію, з якою може
ознайомитися будь-яка особа. Позивач,
при обранні ПриватБанку, як
Кредитодавця, мав можливість
ознайомитися з усіма умовами
кредитування, відсотковими ставками і
т.д., проте, судячи із змісту позовної
заяви, ухилився від використання свого
права бути обізнаним в питання
кредитування.

Позивач, у своїй позовній заяві окрім
наведеного посилається на
неправомірність підняття відсоткової
ставки в односторонньому порядку.

Однак, гідно кредитного договору
сторони домовилися (п. 2.3.1 кредитного
договору), що за умовами цього договору
може бути встановлено новий розмір
процентної ставки за користування
кредитом у разі настання будь-якої з
обставин, передбачених цим пунктом.

Відповідно до вимог статті 651 ЦК
України сторони погодили, що протягом
дії цього договору Банк відповідно до
умов договору може змінити розмір
процентної ставки в сторону збільшення
у разі настання будь-якого з таких
обставин:

? при зміні кон'юнктури ринку грошових
ресурсів, в України, а саме: зміні курсу
долара США до гривні більше ніж на 10 % у
порівняні з курсом долара США,
встановленого НБУ на момент укладення
даного договору;

? зміні облікової ставки;

? зміні розміру відрахувань у страховий
(резервний) фонд або зміні
середньозваженої ставки по кредитах
банків України у відповідній валюті (по
статистиці НБУ).

Сторони погодили, що при настанні
будь-якого з обставин, передбачених цим
пунктом договору Банк може збільшити
розмір процентної ставки за договором
в наступному порядку: Банк не пізніше
ніж за 7 календарних днів з дня зміни
розміру процентної ставки в сторону
збільшення повідомляє позичальника
про встановлення нової процентної
ставки із зазначенням її розміру та
дати початку дії такої ставки, шляхом
направлення письмового повідомлення
на адресу позичальника, зазначеного в
цьому договорі, або за іншою адресою ,
про який позичальник письмово
повідомив кредитора при зміні адреси.

Банком на підставі кредитного договору
була змінена відсоткова ставка, про що
боржнику було направлено лист з
пропозицією в разі незгоди в строк не
пізніше 7 календарних днів до дати
початку дії нової ставки надати
письмове повідомлення про свою
незгоду.

Боржник проти підвищення
процентної ставки не заперечував,
письмових повідомлень Банку не
направляв, здійснював сплату
щомісячних платежів з урахуванням
підвищеної процентної ставки.

Згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно- правові акти
не мають зворотної дії в часі , крім
випадків , коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Згідно ч. 1 ст. 5 ГК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини , які виникли з дня набрання
ними чинності.

09.01.2009 року набрав чинності ЗУ № 661-6 від
12.12.2008 року " Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку".

Зазначеним законом ГК України
доповнено статтею 1056-1 " відсотки за
кредитним договором" , відповідно до
частини другої і третьої якої
встановлений договором розмір
процентів не може бути збільшений
банком в односторонньому порядку.
Умова договору щодо права банку
змінювати розмір процентів в
односторонньому порядку є нікчемною =.

Рішення про підвищення процентної
ставки за кредитним договором прийнято
Банком до набрання законної чинності
ЗУ "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку", а в самому законі немає
вказівки про зворотну дію закону в
часі, Банком не були порушені правила
ст. 1056-1 ЦК України, дії Банку
відповідали також укладеним сторонами
кредитним договором.

Також Позивач, посилається на
неправомірність видачі кредиту у
валюті. При аналізі даної підстави для
визнання кредитного договору
недійсним необхідно врахувати
положення Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ за № 5 від 30.03.2012 р. "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин":

"10. Згідно зі статтею 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Вказана стаття визначає
правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа,
отримавши у встановленому законом
порядку (статті 19, 47 Закону України "Про
банки і банківську діяльність")
банківську та генеральну ліцензії на
здійснення валютних операцій або
письмовий дозвіл на здійснення
операцій із валютними цінностями, який
до переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, має право здійснювати
операції з надання кредитів у
іноземній валюті (пункт 2 статті 5
Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті
5 цього Декрету, який передбачає
наявність індивідуальної ліцензії
Національного банку України на
здійснення операцій щодо надання та
одержання резидентами кредитів у
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то,
оскільки на цей час законодавством
України не встановлено термінів і сум
кредитів у іноземній валюті як
критеріїв їх віднесення до сфери дії
режиму індивідуального ліцензування,
ця норма не може застосовуватись
судами.

11. У разі виникнення спору щодо
отримання сторонами кредитного
договору індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт "г" пункту 4
статті 5 Декрету про валютне
регулювання) суд має виходити з того, що
Національним банком України на
виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України "Про
Національний банк України" в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до

переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, або генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні
виходити з того, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

12. У разі якщо кредит правомірно
наданий в іноземній валюті та
кредитодавець (позивач) просить
стягнути кошти в іноземній валюті, суд
у резолютивній частині рішення
зазначає про стягнення таких коштів
саме в іноземній валюті, що відповідає
вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Разом із тим як за пред'явлення позову,
так і при його вирішенні судом, ціна
якого визначається в іноземній валюті,
судовий збір сплачується позивачем або
стягується судом у гривнях із
урахуванням офіційного курсу гривні до
іноземної валюти, встановленого
Національним банком України на день
сплати."

Так, на підставі наведеного, керуючись
вимогами ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218, ЦПК
України, суд, -

РІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк"
про захист прав споживача , визнання
кредитного договору недійсним та
стягнення завданих збитків - відмовити
повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з
моменту його проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть
ознайомитись 19.05.2014 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
Леміш О.М.