У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
головуючого судді - Боймиструка С.В.,
суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання -
Ковальчук Л.В.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відкритого акціонерного товариства
«Сарненський комбінат хлібопродуктів»
на заочне рішення Сарненського
районного суду від 07 березня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до відкритого
акціонерного товариства «Сарненський
комбінат хлібопродуктів» про
стягнення боргу по заробітній платі,

В С Т А Н О
В И Л А:

Заочним рішенням Сарненського
районного суду від 07 березня 2014 року
позов задоволено повністю: стягнуто з
відкритого акціонерного товариства
«Сарненський комбінат хлібопродуктів»
(далі - ВАТ «Сарненський комбінат
хлібопродуктів») на користь ОСОБА_1 72 829
грн. 65 коп. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з ВАТ «Сарненський комбінат
хлібопродуктів» 243 грн. 60 коп. судового
збору.

У поданій на вказане рішення суду
апеляційній скарзі представник ВАТ
«Сарненський комбінат хлібопродуктів»
покликався на його незаконність та
необґрунтованість через порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Вказував, що судом не враховано, що з 28
липня 2009 року ВАТ «Сарненський
комбінат хлібопродуктів» за рішенням
власника знаходиться у процедурі
самоліквідації, а з 02 січня 2013 року
згідно ухвали господарського суду
Рівненської області порушене
провадження у справі про його
банкрутство.

Зазначав, що висновок суду про
можливість сплатити заборгованість за
рахунок відшкодування ПДВ та
реалізації майна, ґрунтується виключно
на усних безпідставних поясненнях
позивача та припущеннях, без
врахування вимог ст. 1123 ЦК України та
ст. 89 ЗУ «Про акціонерні товариства».

Стверджував, що 05 квітня 2012 року ст.
слідчим в ОВС СВ «ОЗ» СУ УМВС України в
Рівненській області було вилучено
організаційні, виробничі та
фінансово-господарські документи ВАТ
«Сарненський комбінат
хлібопродуктів», а тому можливість
встановити та підтвердити наявність
остаточної суми заборгованості перед
позивачем відсутня.

Вважав помилковим покликання суду на
ст. 117 КЗпП України, оскільки після
ухвалення рішення про стягнення
заробітної плати й звернення його до
виконання відносини щодо виплати
присудженої судом суми регулюються ЗУ
«Про виконавче провадження», і
обов'язок по виконанню рішення
покладається на ДВС.

Вказував, що згідно з ст. 233 КЗпП України
та роз'яснень п.20 постанови Пленуму ВСУ
№13 від 24 грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» для звернення до суду з
таким позовом встановлюється
тримісячний строк, який обчислюється з
дня, коли працівник дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права; в разі присудження
заборгованості до стягнення судом
відлік строку на звернення до суду про
стягнення компенсації за ст. 117 КЗпП
України відраховується з часу
присудження заборгованості, а не з часу
виконання рішення суду.

________________________________________________________________________
__________________________

Справа №572/833/14-ц
Головуючий в суді І
інст. - Ведяніна Т.О.

Провадження № 22-ц /787/1215/2014р.
Суддя-доповідач -
Боймиструк С.В.

Доводив відсутність вини відповідача у
затримці виплати заробітної плати,
оскільки на момент звільнення позивача
існували арешти на грошові кошти та
заборони відчуження майна.

Стверджував, що стягнувши середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні, суд не врахував доходи,
отримані позивачем від держави, як
допомога по безробіттю.

Вважав, що відповідно до ч.5 ст. 14 ЗУ «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
кредиторські вимоги, в тому числі і по
заробітній платі підлягають розгляду
господарським судом, у провадженні
якого перебуває справа про
банкрутство.

Просив заочне рішення Сарненського
районного суду від 07 березня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу
ОСОБА_1 зазначила, що рішення суду
першої інстанції постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому просив
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Представник ВАТ «Сарненський комбінат
хлібопродуктів» ОСОБА_2 в судовому
засіданні доводи апеляційної скарги
підтримала та просила її задовольнити.

ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу
відхилити, а рішення місцевого суду
залишити без змін. Зазначала, що
відповідач здійснював
фінансово-господарську діяльність
після її звільнення, зокрема всі
бункери на підприємстві були порізані
та здані на металобрухт.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга до задоволення не
підлягає з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Спір про розмір сум належних ОСОБА_1 при
звільненні відсутній.

Таким чином, закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок -
виплатити всі суми, що належать йому; у
разі невиконання такого обов'язку з
вини власника або уповноваженого ним
органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема копії трудової книжки (а.с.3), з 01
липня 1974 року ОСОБА_1 перебувала в
трудових відносинах з ВАТ «Сарненський
комбінат хлібопродуктів», а наказом №
50-к від 29 травня 2009 року вона була
звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України у зв'язку із скороченням
штату та чисельності працюючих.

У день звільнення з роботи відповідач
не провів із позивачкою повного
розрахунку, зокрема, не виплатив їй
заборгованість із заробітної плати.

Судовими наказами Сарненського
районного суду від 15 травня 2009 року у
справі № 2н-190/2009 та від 26 червня 2009 року
у справі № 2н-227/2009, які набрали законної
сили, з ВАТ «Сарненський комбінат
хлібопродуктів» на користь ОСОБА_1
стягнуто заборгованість по
нарахованій, але не виплаченій
заробітній платі в сумі 5222 грн. 72 коп. та
3573 грн. 80 коп.

Починаючи з 2009 року ВАТ «Сарненський
комбінат хлібопродуктів» за рішенням
власника перебуває у процедурі
припинення юридичної особи.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 2 січня 2013 року
порушена справа № 5019/2076/12 про
банкрутство ВАТ «Сарненський комбінат
хлібопродуктів».

Конституційний Суд України у справі
щодо офіційного тлумачення положень
статті 233 Кодексу законів про працю
України у взаємозв'язку з положеннями
статей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого
2012 року (справа № 1-5/2012) роз'яснив, що в
аспекті конституційного звернення
положення частини першої статті 233
Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 116,
117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду із
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Верховний Суд України у п. 25 постанови
№ 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці" теж роз'яснив, що
непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку. Пропуск без поважних
причин тримісячного строку звернення
до суду є самостійною підставою для
відмови в позові, однак якщо суд
установить, що останній є
необґрунтованим, він відмовляє в його
задоволенні саме з цих підстав.

Із пояснень сторін вбачається, що
розрахунок із позивачкою не проведено
до цього часу.

Відповідач не спростував доводів
позивачки про те, що факт знаходження
ВАТ «Сарненський комбінат
хлібопродуктів» починаючи з 2009 року за
рішенням власника у процедурі
припинення юридичної особи
перешкоджав йому виплатити ОСОБА_1
належну їй заробітну плату та що
непроведення з позивачкою протягом
майже п'яти років повного розрахунку,
що належав їй при звільненні, мало
місце не з його вини.

За змістом ст.ст. 116, 117 КЗпП України за
своєю сутністю середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
не належить до неустойки та не є
санкцією за невиконання грошового
зобов'язання. Це компенсаційна виплата
за порушення права на оплату праці, яка
нараховується у розмірі середнього
заробітку. У зв'язку з цим ч. 4 ст. 12
Закону України „Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" № 2343-12 щодо
мораторію на задоволення вимог
кредиторів у даному разі не
застосовується.

Доводи відповідача про те, що вимоги
позивачки підлягали розгляду
господарським судом Рівненської
області в межах провадження у справі №
5019/2076/12 про банкрутство, не
заслуговують на увагу, оскільки
провадження у цій справі було відкрито
2 січня 2013 року, тобто ще до 19 січня 2013
року, коли нова редакція Закону України
„Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом "
№ 2343-12 набрала чинності.

Таким чином, висновки місцевого суду
про наявність правових підстав для
задоволення позову та про його
обґрунтованість відповідають
фактичним обставинам справи і зібраним
у справі доказам, яким суд дав
об'єктивну оцінку.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін та виконавши
інші вимоги цивільного судочинства,
вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу відкритого
акціонерного товариства «Сарненський
комбінат хлібопродуктів» відхилити.

Заочне рішення Сарненського районного
суду від 07 березня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: