Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22-ц/778/2700/14
Головуючий у 1 інстанції Наумова І.Й.
Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Комунарського районного суду
м.Запоріжжя від 15 квітня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: Управління державної
автомобільної інспекції головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Запорізькій області,
ОСОБА_5 про визнання довіреності
удаваним правочином, визнання
укладеним договору купівлі-продажу та
визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи:
Управління державної автомобільної
інспекції головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Запорізькій області, ОСОБА_5 про
визнання довіреності удаваним
правочином, визнання укладеним
договору купівлі-продажу та визнання
права власності.

В позові, уточненому в ході судового
розгляду, зазначав, що в грудні 2008 року
до нього звернувся його знайомий
ОСОБА_6, який запропонував придбати
належний йому на праві власності
автомобіль марки 3A3-DAEWOO, модель Т 1
року випуску. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було
досягнуто згоди щодо відчуження
транспортного засобу шляхом видання
останнім довіреності на володіння,
користування та розпорядження
транспортним засобом, так як ОСОБА_6
терміново потрібні були кошти, а часу
для зняття автомобіля з обліку в
органах державної автомобільної
інспекції в нього не було, про те він
запевнив, що після видання відповідної
довіреності, позивач матиме всі
повноваження власника транспортного
засобу, матиме можливість вільно ним
розпоряджатись, відчужувати його на
користь третіх осіб, знімати та ставити
автомобіль на облік в органах
державної автомобільної інспекції. Між
сторонами було досягнуто згоди щодо
ціни транспортного засобу, яка складає
25 000 гривень, а також порядок
розрахунків за відчуження автомобіля
та порядок передання автомобіля
покупцю.

У зв'язку з цим 06 грудня 2008 року ОСОБА_6
як власник автомобіля, видав на ім'я
ОСОБА_3 та для зручності його батька
ОСОБА_5 довіреність щодо володіння,
користування і розпорядження (з правом
передовіри) зазначеного транспортного
засобу, який належав йому на праві
власності. За даний автомобіль в день
отримання доручення позивачем
виплачено ОСОБА_6 25 000 гривень, та
останнім було складено розписку про
отримання грошових коштів та цього ж
дня передано ОСОБА_3 вказаний
автомобіль, реєстраційні документи на
автомобіль та нотаріально посвідчену
довіреність.

Вважає, що на час продажу автомобіля
між сторонами були досягнуті всі
істотні умови щодо договору
купівлі-продажу автомобіля, які
повністю виконані. Проте, право
власності позивачем не було
переоформлено в органах ДАІ через
недостатність коштів та
заклопотаність. До теперішньою часу
він безперешкодно користується
автомобілем як своєю власністю,
оформлює поліси на цивільну
відповідальність на своє ім'я на право
керування спірним автомобілем за 2008-2013
роки. Постановою його притягнуто до
адміністративної відповідальності за
порушення правил дорожнього руху за
керування зазначеним авто.21.05.2011 року
ОСОБА_6 раптово помер. Спадкоємцем
померлого став його син ОСОБА_4, який
знаючи про реалізацію автомобіля
позивачу, не включав його до переліку
спадкового майна.

Позивач зазначав, що довіреність йому
була видана виключно з метою
приховання іншого правочину, а саме
договору-купівлі-продажу, який сторони
насправді вчинили, та до відносин
учасників даного правочину необхідно
застосовувати відповідні правила
правочину, який сторони мали на увазі,
та який сторони приховали, оскільки
воля сторін в удаваному правочині була
спрямована на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені довіреністю. За удаваною
довіреністю як правочином обидві
сторони свідомо документально
оформили її, але між ними були
встановлені правовідносини
купівлі-продажу транспортного засобу.

Посилаючись на вказані обставини,
просив суд визнати односторонній
правочин, яким є довіреність,
посвідчена 06.12.2008 року державним
нотаріусом шостої Запорізької
державної нотаріальної контори та
видана ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3 на право
розпорядження транспортним засобом
автомобілем марки 3A3-DAEWOO, модель Т 1 року реєстраційний номер НОМЕР_1 -
удаваним правочином, вчиненим з метою
приховання іншого правочину, договору
купівлі-продажу транспортного засобу
марки 3A3-DAEWOO, модель Т 1 року,
реєстраційний номер НОМЕР_1 та визнати
за ОСОБА_3 право власності з 06.12.2008 року.

Рішенням Комунарського районного суду
м.Запоріжжя від 15 квітня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив
з відсутності правових підстав для
задоволення позову.

Колегія суддів
погоджується з таким висновком суду
з огляду на наступне.

Судом встановлено, що автомобіль
3A3-DAEWOO, модель Т 1 року,
реєстраційний номер НОМЕР_1 на час
розгляду справи належить ОСОБА_6.

06 грудня 2008 року ОСОБА_6 була видана
нотаріально посвідчена довіреність на
ім'я позивача ОСОБА_3, а також на ім»я
ОСОБА_5, якою довіритель уповноважив
повірених здійснювати певні дії, у тому
числі продавати, заставляти, здавати в
оренду чи позичку, спірний автомобіль.
Довіреність видана з правом
передоручення строком на п»ять років
(а.с. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема з правочинів.

Пунктами 7, 8 Правил державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та мотоколясок
(далі - Правила), затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
N 1388 від 7 вересня 1998 року, передбачено,
що власники транспортних засобів -
юридичні та фізичні особи або їх
представники (далі - власники)
зобов'язані зареєструвати їх протягом
10 діб після придбання або митного
оформлення, чи тимчасового ввезення на
територію України, або виникнення
обставин, що є підставою для внесення
змін до реєстраційних документів.
Реєстрація транспортних засобів
здійснюється на підставі заяви
власника, поданої особисто, і
документів, що посвідчують його особу,
правомірність придбання транспортного
засобу, оцінку його вартості; складових
частин, які мають ідентифікаційні
номери, підтверджується документами,
скріпленими підписом відповідної
посадової особи і печаткою, виданими
суб'єктами підприємницької діяльності,
які реалізують транспортні засоби та
видають довідки-рахунки, митними
органами, судами, нотаріусами, органами
соціального захисту населення,
підприємствами - виробниками
транспортних засобів та підрозділами
ДАІ, а також угодами, укладеними на
товарних біржах.

Для реєстрації транспортних засобів,
що перебували в експлуатації і
зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім
названих документів, додається
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу (технічний
паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про
зняття транспортного засобу з обліку.
Перед відчуженням, передачею, такий
транспортний засіб повинен бути знятий
з обліку в підрозділі ДАІ.

Відчуження, передача власником
придбаних транспортних засобів, не
зареєстрованих у підрозділах ДАІ, не
проводиться. Реєстрація транспортних
засобів проводиться за умови сплати їх
власниками передбачених
законодавством податків. Реєстрація
транспортних засобів скасовується в
разі встановлення факту, що документи,
які посвідчують особу власника,
підтверджують правомірність придбання
транспортного засобу або право на
користування та розпорядження ним, є
фіктивними чи підробленими.

Тобто, виходячи з положень пунктів
Правил, встановлено спеціальний
порядок державної реєстрації
транспортних засобів та набуття права
власності.

Жодного доказу, який свідчив би про те,
що ОСОБА_6 знімав свій автомобіль з
реєстрації суду не надані. Навпаки,
сторони підтвердили, що такі дії ОСОБА_6
не вчинялися.

Доводи апеляційної скарги про те, що
видана ОСОБА_6 довіреність та розписка
про отримання коштів свідчать про те,
що власником автомобіля став ОСОБА_3, не
ґрунтуються на законі.

Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є
правочин, що вчинюється з метою
приховання іншого правочину, який
сторони насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від 6
листопада 2009 року, за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК України
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Воля сторін в удаваному
правочині спрямована на настання інших
цивільно-правових наслідків, ніж ті, що
передбачені правочином.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
суму грошей.

Зі змісту наведених норм права
вбачається, що істотними умовами
договору купівлі- продажу є визначення
майна (товару), яке продавець
зобов'язується передати у власність
покупцеві і вартість цього майна.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

На підтвердження своїх доводів апелянт
не надав жодного доказу.

Разом з тим, зазначені докази не є
підставою для задоволення апеляційної
скарги.

Розписка, як форма договору,
положеннями ЦК України передбачена
тільки при укладанні договору позики
(ст. 1047 ч. 2).

Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Однак, п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України
передбачено, що правочини фізичних
осіб між собою на суму, що перевищує у
двадцять і більше разів розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, належить вчиняти у письмовій
формі.

В порядку ст. 210 ЦК України правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту
державної реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Договір купівлі- продажу має
відповідати вимогам зазначених норм
закону та підлягає оподаткуванню на
користь держави.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивачем не надано належних доказів
на підтвердження дотримання ним
встановленого порядку набуття права
власності на спірний автомобіль.
Розписка, про передачу 25 000 грн. ОСОБА_6
за автомобіль, на яку посилається
позивач, не відповідає вимогам
зазначених норм закону, а тому, на думку
колегії суддів, не є правовим
оформленням переходу права власності
на спірний автомобіль.

Правочин довіреності від 06
грудня 2008 року, не може бути правовим
оформленням переходу права власності
на спірний автомобіль, оскільки
ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на
керування та розпорядження
автомобілем, видавши саме довіреність.

Враховуючи вищевикладене,
висновок суду щодо відсутності
правових підстав для визнання права
власності на спірний автомобіль за
позивачем, і як наслідок визнання
договору купівлі-продажу укладеним є
правильним.

Вирішуючи спір, суд в повному обсязі
з'ясував усі обставини справи,
перевірив доводи сторін, дослідив
надані ними докази, надав їм належну
оцінку та ухвалив рішення, яке
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та не
містять підстав для скасування
рішення.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а рішення
суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,
313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Комунарського районного суду
м.Запоріжжя від 15 квітня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: