АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження №22-ц/792/941/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року
м.Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого - судді Юзюка
О.М.,

суддів: Харчука В.М., Власенка О.В.,

при секретарі: Шевчук Ю.Г.,

з
участю: представника ТОВ „Гранд-Палас",

ОСОБА_1,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу №22-ц/792/941/14
за апеляційними скаргами ОСОБА_1,
товариства з обмеженою
відповідальністю „Гранд-Палас",
публічного акціонерного товариства
„Укрсоцбанк" на рішення Хмельницького
міськрайонного суду від 11 березня 2014
року у справі за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
„Гранд-Палас" до ОСОБА_1, публічного
акціонерного товариства „Укрсоцбанк",
третя особа товариство з обмеженою
відповідальністю
„Хмельницькбудінвест", про визнання
недійсним договору іпотеки та
зобов'язання до вчинення певних дій.

Заслухавши доповідача, осіб, які
з'явились у судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ТОВ „Гранд-Палас"
звернувсь в суд з позовом до ОСОБА_1, ПАТ
„Укрсоцбанк" про визнання недійсним
договору іпотеки, укладеного 2 квітня
2007 року між ОСОБА_1 та АКБ „Укрсоцбанк",
предметом якого була передача в
іпотеку квартир за №№НОМЕР_2, НОМЕР_4,
НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 в якості
забезпечення виконання зобов'язань за
договором кредиту укладеному цього ж
дня між цими ж сторонами, які
знаходяться на стадії будівництва
відповідно до умов договору на дольову
участь у будівництві житла, укладеного
11 січня 2007 року між ТОВ
„Хмельницькбудінвест" та ОСОБА_1 27
березня 2008 року до вказаного договору
іпотеки між сторонами укладено
додаткову

________________________________________________________________________
______________

Головуючий у першій інстанції - Карплюк
О.І.
Категорія № 19

Доповідач - Юзюк О.М.

угоду, згідно якої вони домовились про
передачу в іпотеку квартири ще й
№НОМЕР_1, яка мала стати власністю
іпотекодавця після її будівництва. В
обґрунтування своїх вимог позивач
вказував на невідповідність даного
іпотечного договору вимогам ст. 5 ЗУ
„Про іпотеку" в редакції, яка діяла на
момент його укладення, оскільки
поняття „іпотека майнових прав" в
ньому було відсутнє. У зв'язку з цим
просив визнати договір недійсним і
зняти заборону відчуження майнових
прав на квартиру №НОМЕР_1, виключити
відповідний запис з Єдиного держаного
реєстру іпотек та Єдиного державного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду від 11 березня 2014 року позов
задоволено частково. Визнано недійсним
іпотечний договір, укладений 2 квітня
2007 року між АКБ „Укрсоцбанк" та ОСОБА_1,
який зареєстрований в реєстрі за №1414. У
решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах зазначається про
порушення норм матеріального та
процесуального права.

У скарзі банку вказується про
неврахування Законів „Про іпотеку",
„Про нотаріат", недоведеність порушень
прав позивача.

ОСОБА_1, зокрема, посилається в своїй
скарзі на наявність рішення з приводу
такого ж спору, недоведеність
позивачем порушень своїх прав,
немотивованість оскаржуваного
рішення.

ТОВ „Гранд-Палас", не згідний з
відмовою суду в задоволенні його
вимоги про зняття квартири із заборони
на вчинення з нею дій у зв'язку із
договором іпотеки щодо неї.

Проте, дані скарги підлягають
відхиленню з наступних підстав.

Частинами 1 і 2 ст. 3607 ЦПК України
передбачено, що рішення Верховного
Суду України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, установлену
законом.

Так, у постанові Верховного Суду
України від 17.04.2013 року (спр. №6-8цс13)
зазначено наступне „Статтею 5 Закону
України від 5 червня 2003 року №898-ІV „Про
іпотеку" (у редакції, яка була чинною на
час укладення спірного договору)
указаний вичерпний перелік об'єктів,
які могли бути предметом іпотеки за
іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один
або декілька об'єктів нерухомого майна
за таких умов: нерухоме майно належить
іпотекодавцю на праві власності або на
праві господарського відання, якщо
іпотекодавцем є державне або
комунальне підприємство, установа чи
організація; нерухоме майно може бути
відчужене іпотекодавцем і на нього
відповідно до законодавства може бути
звернене стягнення; нерухоме майно
зареєстроване у встановленому законом
порядку як окремий виділений у натурі
об'єкт права власності, якщо інше не
встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також міг бути
об'єкт незавершеного будівництва або
інше нерухоме майно, яке стане
власністю іпотекодавця після
укладення іпотечного договору, за
умови, що іпотекодавець може
документально підтвердити право на
набуття ним у власність відповідного
нерухомого майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна
могла бути предметом іпотеки лише
після її виділення в натурі і
реєстрації права власності на неї як на
окремий об'єкт нерухомості чи
приєднання її до предмета іпотеки
після укладення іпотечного договору
без реєстрації права власності на неї
як на окремий об'єкт нерухомості.

Водночас поняття „іпотека
майнових прав" і регулювання відносин
при передачі в іпотеку майнових прав у
цьому законі були відсутні.

Закон України від 19 червня 2003 року
№979-ІV „Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати" (у
редакції, яка була чинною на час
укладення спірного договору)
встановлює відносини у системі
іпотечного кредитування, а також
перетворення платежів за іпотечними
активами у виплати за іпотечними
сертифікатами із застосуванням
механізмів управління майном.

Отже, предметом правового
регулювання Закону України від 19
червня 2003 року №979-ІV „Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати" є відносини, що
виникають з приводу іпотечного боргу,
який виникає після невиконання
договору, забезпеченого іпотекою.

Майнові права на об'єкт
незавершеного будівництва віднесені
до предмета іпотеки згідно із Законом
України від 25 грудня 2008 року №800-VI „Про
запобігання впливу світової
фінансової кризи на розвиток
будівельної галузі та житлового
будівництва", яким були внесені зміни
до Закону України „Про іпотеку".

Під час укладення договору
іпотеки були порушені положення статті
5 Закону України від 5 червня 2003 року
№898-ІV „Про іпотеку" (у редакції, яка
була чинною на час укладення спірного
договору), оскільки майнові права на
окремі приміщення в житловому будинку
не могли бути предметом іпотеки".

Крім того, за змістом ч. ч. 1, 3 ст. 575
ЦК України іпотекою є застава
нерухомого майна, що залишається у
володінні заставодавця або третьої
особи; правила про іпотеку землі та
інші окремі види застав встановлюються
законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 576 ЦК
України предметом застави може бути
будь-яке майно (зокрема річ, цінні
папери, майнові права), що може бути
відчужене заставодавцем і на яке може
бути звернене стягнення.

Ч. 2 ст. 583 ЦК України передбачено,
що заставодавцем може бути власник
речі або особа, якій належить майнове
право, а також особа, якій власник речі
або особа, якій належить майнове право,
передали річ або майнове право з правом
їх застави.

Відповідно до ст. ст. 1, 5 Закону
України „Про іпотеку" у редакції, яка
була чинною на час укладення договору
іпотеки, застава майнових прав на
нерухомість, будівництво якої не
завершено, регулюється за правилами,
визначеними цим Законом.

Згідно ст. 190 ЦК України майном як
особливим об'єктом вважаються річ,
сукупність речей, а також майнові права
та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю
та визнаються речовими правами.

У Законі України „Про оцінку
майна, майнових прав та професійну
оціночну діяльність в Україні" дано
визначення поняття „майнові права",
які можуть оцінюватися, як будь-які
права, пов'язані з майном, відмінні від
права власності, у тому числі права, які
є складовими частинами права власності
(права володіння, розпорядження,
користування), а також інші специфічні
права (права на провадження діяльності,
використання природних ресурсів тощо)
та права вимоги (ст. 3 Закону).

Майнові права на нерухомість, що є
об'єктом будівництва (інвестування), не
є речовими правами на чуже майно,
оскільки об'єктом цих прав не є „чуже
майно", а також не є правом власності,
оскільки об'єкт будівництва
(інвестування) не існує на момент
встановлення іпотеки, а тому не може
існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна
визначити як „право очікування", є
складовою частиною майна як об'єкта
цивільних прав. Майнове право - це
обмежене речове право, за яким власник
цього права наділений певними, але не
всіма правами власника майна, та яке
засвідчує правомочність його власника
отримати право власності на нерухоме
майно чи інше речове право на
відповідне майно в майбутньому.

Вищевикладені обставини, а також про
відсутність у ст. 5 Закону України „Про
іпотеку" майнових прав як предмета
іпотеки до внесення 25.12.2008 року Законом
України №800-VI доповнень до ч. 2 цієї
статті, зазначені, зокрема, і в
постанові Верховного Суду України від
30.01.2013 року (спр. №6-168цс12).

Колегія суддів на основі аналізу і
оцінки доказів по справі, її обставин,
норм права, що регулюють
правовідносини, прийшла до висновку
про законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що у 2006 році між
ОСОБА_1 і ТОВ Хмельницькбудінвест",
правонаступником якого стало ТОВ
„Гранд-Палас", було укладено договір на
дольову участь у будівництві житла -
квартири №?НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

02.07.2007 року, з метою забезпечення
виконання зобов'язань по поверненню
кредитних коштів за кредитним
договором №07/68-609-4 від 02.07.2007 року, щодо
майнових прав на квартири №№НОМЕР_2,
НОМЕР_3, НОМЕР_4 за цією ж адресою між
ОСОБА_1, як іпотекодавцем і АКБ СР
„Укрсоцбанк", як іпотекодержателем,
було укладено іпотечний договір. У
подальшому, 28.03.2008 року до цього
договору між названими особами було
укладено додатковий договір про
передачу в іпотеку банку майнових прав
на квартиру №НОМЕР_1.

У серпні 2008 року, згідно письмової
заяви ОСОБА_1, договір від 2006 року про
дольову участь у будівництві означеної
квартири №НОМЕР_1 було розірвано.

У даній цивільній справі претензії
заявляються лише щодо квартири
№НОМЕР_1 а не до квартир №№
НОМЕР_2,НОМЕР_4, НОМЕР_3.

Оскільки договір від 28.03.2008 року, яким
було доповнено іпотечний договір від
02.07.2007 року, був укладений стосовно
майнових прав на квартиру №НОМЕР_1, а
ст. 5 Закону України, передача майнових
прав на окремі приміщення не
передбачалась, цей договір є таким, що
не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України
особа має право на захист свого
особистого немайнового або майнового
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання, яке реалізується
шляхом звернення до суду. Способи
захисту цивільних прав та інтересів
визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

За змістом ст. ст. 215, 216 ЦК вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненим правочином.

Цивільний кодекс не містить обмежень
того, що позивачем у справі про
визнання договору недійсним, може бути
лише сторона в правочині.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд
своєю ухвалою закриває провадження у
справі, якщо набрало законної сили
рішення суду ухвалене з приводу спору
між тими самими сторонами, про той
самий предмет і з тих самих підстав.

Виходячи з цього апеляційний суд
відхиляє доводи скарг ОСОБА_1 і ПАТ
„Укрсоцбанк" про недоведеність
позивачем порушень його прав, оскільки
хоча він і не був стороною договору
іпотеки, проте предмет іпотеки
(квартира) створений ним за наявні в
нього кошти забудовника будинку, а
сторони цього правочину не вправі були
вчиняти договір щодо майнових прав на
окрему квартиру через відсутність
підстав передбачених законом (ст. 5 ЗУ
„Про іпотеку"), в редакції на час
укладення правочину 28.03.2008 року чинної
до 25.12.2008 року.

Не приймається до уваги і мотив скарги
ОСОБА_1 про наявність судового рішення
яке виключає провадження у справі, так
як (п. 2 ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 223 ЦПК) рішення
апеляційного суду Хмельницької
області від 30.01.2013 року стосувалось
спору ТОВ „Хмельницькбудінвест" до
ОСОБА_1, ПАТ „Укрсоцбанк" та ПАТ КБ
„Надра" щодо квартир №№НОМЕР_5, НОМЕР_6,
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 з підстав не
укладення графіку сплати вартості
квартир, невнесення одноразового
платежу, недотримання вимог Закону
України „Про іпотеку".

Тобто, у спорі по справі була інша
сторона ПАТ КБ „Надра", предмет спору
стосувавсь майнових прав ще і на
квартири №№НОМЕР_5,НОМЕР_6, підстави
позову обґрунтовувались не укладенням
графіку, невнесенням одноразового
платежу.

Закриття провадження у справі можливе
лише за умови, що рішення, яке набрало
законної сили, є тотожним до позову,
який розглядається, тобто збігаються
сторони, предмет і підстави позовів.
Нетотожність хоча б одного елементу не
перешкоджає заінтересованим особам
звернутися до суду з позовом і не дає
суду підстав закривати провадження у
справі.

Крім того, означеним судовим рішенням
було встановлено набуття саме майнових
прав ОСОБА_1 на квартири.

Безпідставним є посилання в скаргах на
п. 35 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ „Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин" №5 від 30.03.2012р., оскільки
спірні правовідносини по справі
стосуються липня 2007, березня 2008р., ще до
доповнення ст. 5 Закону України „Про
іпотеку" положенням про право на
передачу в іпотеку майнових прав на
нерухоме майно, а зміст даного пункту
викладений у 2012р. з урахуванням нової
редакції цієї статті від 25.12.2008р.

Відхиляється судом і доводи скарги
банку про регулювання правовідносин
ст. 55 Закону України „Про нотаріат" як
такі, що визнаються помилковими з
вищезазначених підстав.

Суд вважає безпідставними і вимоги
скарги ТОВ „Гранд-Палас" щодо
незадоволення позову в частині зняття
об'єкту з заборони, через незалучення
до справи суб'єктів які наділені
законом до вчинення вказаних дій.

Апеляційні скарги, в межах їх доводів і
вимог заявлених у суді першої
інстанції, не спростовують висновки
міськрайсуду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги товариства з
обмеженою відповідальністю
„Гранд-Палас", ОСОБА_1, публічного
акціонерного товариства „Укрсоцбанк"
відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду від 11 березня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
О.М. Юзюк