Справа № 344/4008/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1523/2014
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О.В.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого: Меленко О.Є.

суддів Васильковського
В.М., Фединяка В.Д.

секретаря Яковин М.Я.

з участю: апелянта ОСОБА_2,

представника служби у
справах дітей Грабар О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, служби у справах дітей
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради про
надання дозволу на виїзд за кордон
малолітньої дитини без згоди батька, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
29 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2014 року ОСОБА_4 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_2, орган якому
законом надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб - служба
у справах дітей виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради про
надання дозволу на виїзд за кордон
малолітньої дитини без згоди батька.

В обгрунтування своїх вимог посилалась
на те, що з відповідачем по справі
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який було розірвано в судовому порядку
04.12.2012 року. За час перебування сторін у
шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_5, 2009
року народження, яка на даний час
проживає з матір'ю (ОСОБА_4.) та
знаходиться на її утриманні. З часу
розірвання шлюбу відповідач участі у
вихованні та догляді за дитиною не
бере, матеріальної допомоги на дитину
не дає, про моральний та духовний
розвиток дитини не дбає. Крім того,
ОСОБА_2 безпідставно відмовляється
надати дозвіл на виїзд їх малолітньої
доньки за кордон для відпочинку та
оздоровлення. Так, за межами України,
зокрема в Чеській республіці проживає
бабуся малолітньої дитини і мати
позивача, а тому її навідування за
кордоном сприятиме розширенню
світогляду дитини та сприятиме
духовному та інтелектуальному
розвитку дочки ОСОБА_5. Виїзд дитини за
кордон є тимчасовим та
короткотривалим, однак відповідач
безпідставно не надає згоди на виїзд
дитини за кордон, у зв'язку з цим
просила надати дозвіл на тимчасовий
виїзд за межі України - у Чеську
Республіку неповнолітній ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди та супроводу
батька ОСОБА_2 на період з 20.04.2014 року до
20.04.2015 року.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 29 травня 2014 року позов ОСОБА_4
до ОСОБА_2, орган якому законом надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб - служба у справах
дітей виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради про
надання дозволу на виїзд за кордон
малолітньої дитини без згоди батька
задоволено частково.

Надано дозвіл на виїзд малолітньої
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з матір'ю
ОСОБА_4 для відпочинку та навчання за
кордон України - в Чеську республіку
без згоди на виїзд дитини батька -
ОСОБА_2 у строк шість місяців з дня
набрання рішенням суду законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп.

На дане рішення суду ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на неповне з'ясування судом обставин
справи, та на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.
Зазначає, що після розірвання шлюбу, з
лютого 2014 року ним надається значна
матеріальна допомога на утримання
дочки. В той же час позивач належним
чином не підтвердила, що має місце
роботи та спроможна забезпечити
належне оздоровлення, проживання та
перебування їх дочки за кордоном.
Позивачем також не підтверджено
необхідність оздоровлення дитини за
кордоном. А проживання в Чеській
республіці матері позивача, взагалі не
може бути правовою підставою для
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон без згоди батька.

Також апелянт зазначає, що надаючи
дозвіл на виїзд дитини за межі України,
суд першої інстанції не зазначив
конкретний термін перебування за
кордоном, а саме початок та закінчення
виїзду дитини за межі України.

З цих підстав рішення суду першої
інстанції, апелянт просив скасувати, та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 вимоги
підтримав з тих же мотивів, що
зазначені в апеляційній скарзі, просив
про її задоволення.

Представник служби у справах дітей
доводи апеляційної скарги не визнала,
рішення суду першої інстанції вважає
законним та обгрунтованим.

ОСОБА_4, будучи належно повідомленою
про розгляд справи, не з'явилася, подала
заяву про розгляд справи за її
відсутністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача, дослідивши письмові
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_4 та надаючи дозвіл на виїзд
неповнолітньої ОСОБА_5 разом з матір'ю
за кордон у строк 6 місяців з дня
набрання рішенням суду законної сили,
суд першої інстанції виходив з того, що
дитина проживає разом з матір'ю, метою
виїзду за кордон є відпочинок дитини, а
мати має таку матеріальну можливість і
це не порушує прав ОСОБА_2, як батька
дитини. При цьому, встановлення такого
строку дозволить дитині належним чином
відпочити з матір'ю та оздоровитись,
однак не позбавить батька права брати
участь у вихованні дитини.

З таким висновком погоджується і
колегія суддів Апеляційного суду
Івано-Франківської області.

Як вбачається з матеріалів справи між
сторонами виникли правовідносини щодо
надання одним із батьків згоди на виїзд
неповнолітньої дитини ОСОБА_5 за межі
України тільки в супроводі матері.

Згідно ст.141 СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про
охорону дитинства», ст. 59 Закону
України «Основи законодавства України
про охорону здоров'я» на кожного з
батьків покладається однакова
відповідальність за виховання,
навчання і розвиток дитини. Батьки або
особи, які їх замінюють, мають право і
зобов'язані виховувати дитину,
піклуватися про її здоров'я, фізичний,
духовний і моральний розвиток,
навчання, створювати належні умови для
розвитку її природних здібностей,
поважати гідність дитини, готувати її
до самостійного життя та праці.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників у
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними (част.3).

У відповідності до ст.4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників.

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно до п.18 Правил оформлення і
видачі паспортів громадянам України
для виїзду за кордон і проїзних
документів дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою КМ України №231 від 31 березня
1995 року, з наступними змінами і
доповненнями, за відсутності згоди
одного з батьків виїзд неповнолітнього
за кордон може бути дозволений за
рішенням суду.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету
Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010
року «Про затвердження Правил
перетинання державного кордону
громадянами України» виїзд за межі
України громадян, які не досягли
16-річного віку, в супроводі одного з
батьків здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі, без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків можливий за рішенням суду про
надання дозволу на виїзд з України
громадянина, який не досяг 16-річного
віку, без згоди та супроводу другого з
батьків.

Таким чином, діючим законодавством не
встановлено обмеження щодо виїзду
неповнолітньої дитини за кордон, а лише
встановлено певний порядок її виїзду
за кордон за згодою батьків або дозволу
суду при відсутності згоди одного з
батьків.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження в матеріалах справи (а.с.7).
На даний час, малолітня ОСОБА_5,
проживає з матір'ю ОСОБА_4 та
знаходиться на її утриманні.

З матеріалів справи вбачається, що
звертаючись до суду з вказаним позовом
ОСОБА_4 діє в інтересах малолітньої
дочки ОСОБА_5, і те, що виїзд дитини за
межі України носить тимчасовий
характер, не пов'язаний з визначенням
місця проживання дитини чи її
еміграцією і має на меті оздоровлення
дитини. Крім того, в Чеській республіці
також проживає мати позивача і бабуся
малолітньої ОСОБА_5, а тому
необхідність тимчасового виїзду
дитини також полягає в спілкуванні
внучки з бабусею і зазначених обставин
сам відповідач не заперечує.

Жодних обмежень чи заборон, які
унеможливлюють виїзд малолітньої
ОСОБА_5 за межі України для тимчасового
перебування в Чеській республіці не
встановлено. В той же час, на думку
колегії суддів, відповідач
необґрунтовано обмежує права позивача
на виховання дитини та обмежує її
можливість як матері надати дитині
найкраще.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
надання ОСОБА_4 дозволу на тимчасовий
виїзд малолітньої ОСОБА_5 за кордон до
Чеської республіки без згоди батька
ОСОБА_2 в її супроводі, відповідатиме
інтересам дитини та сприятиме
зміцненню її здоров'я, розвитку дитини.
Такий виїзд дитини носить тимчасовий
характер, має на меті відпочинок та
оздоровлення і не пов'язаний з
визначенням місця проживання дитини чи
її еміграцію.

Встановлений судом шестимісячний
строк дії дозволу сприятиме
своєчасному поверненню дитини на
Україну.

Що ж доводів апелянта при відсутність у
матеріалах справи лікарських
висновків про необхідність
оздоровлення дитини, то такі на увагу
не заслуговують, оскільки мова йде не
про лікування дитини, а заходи щодо
зміцнення її здоров'я.

Відповідно до ч.2, ст. 303 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції не вправі
переоцінювати докази, які судом першої
інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення судом ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
ст.,ст. 307; 308; 313- 315; 317 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 29 травня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
О.Є. Меленко

Судді:
В.М. Васильковський

В.Д. Фединяк