Справа № 461/3521/13
Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/783/3795/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О.
Категорія справи: 5
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П., Курій Н.М.,

при секретарі Данилик І.І.,

з участю представників позивача
ОСОБА_2-ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_9- ОСОБА_6,
відповідача ОСОБА_7, представника
третьої особи-Науменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, представників ОСОБА_8 на
рішення Галицького районного суду
міста Львова від 21 березня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7,
ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки і
піклування Франківської районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 21 березня 2014 року поновлено
ОСОБА_8 процесуальний строк на
звернення до суду. У задоволенні позову
ОСОБА_8 відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному
порядку в інтересах ОСОБА_8 оскаржили
його представники - ОСОБА_4 і ОСОБА_3
Апелянти вважають рішення суду
невірним, оскільки висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи. Також вважають, що висновок
суду про те, що ОСОБА_8 невірно обрав
спосіб захисту свого права за рахунок
часток своїх батьків, які є
рівноцінними власниками спірної
квартири по АДРЕСА_1, і відносно яких
рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 27 вересня 2012 року вже
вирішено спір щодо права власності є
неоднозначним, у зв"язку з цим просять
рішення Галицького районного суду
міста Львова від 21 березня 2014 року
скасувати і постановити нове рішення,
яким позов ОСОБА_8 задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити із наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При апеляційному розгляді вказаної
цивільної справи колегія суддів
приймає до уваги положення ч.1 ст.303
Цивільного процесуального кодексу
України, відповідно до якого під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що в
березні 2013 року ОСОБА_8 звернувся до
суду з позовом в якому просить
відраховувати строк позовної давності
з 11 березня 2010 року, зобов"язати
відповідачів виконати розпорядження
Франківської районної адміністрації
Львівської міської ради № 97 від 09
лютого 2000 року, в якому зазначена умова,
що відповідачі зобов"язані надати
право власності неповнолітній дитині
на житло, придбане за новим місцем
проживання у рівних частках із іншими
співвласниками, яке не виконана до
сьогоднішнього дня, під житлом слід
розуміти квартиру АДРЕСА_1 та
зобов"язати орган опіки та піклування
Франківської районної адміністрації
Львівської міської ради
проконтролювати виконання
вищевказаного розпорядження.

ОСОБА_7 та ОСОБА_9 05 вересня 1987 року
уклали шлюб, який розірвано 11 березня
2010 року. Від шлюбу у подружжя народився
син - ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1.

20 грудня 1998 року ОСОБА_7, відповідно до
договору купівлі - продажу квартири
купив квартиру АДРЕСА_1.

04 березня 2000 року укладено договір
купівлі - продажу квартири за адресою:
АДРЕСА_2, відповідно до якого ОСОБА_7,
ОСОБА_9, які діяли від свого імені та від
імені неповнолітнього сина ОСОБА_10, на
підставі Розпорядження, виданого
Франківською районною адміністрацією
Львівської міської ради від 09 лютого
2000 року№97, продали, а ОСОБА_11 купила
вищевказану квартиру.

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 27 вересня 2012 року
встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності по 1/2 частині ОСОБА_5 та
ОСОБА_7

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Цим же
рішенням встановлено, що ОСОБА_8
невірно обраний спосіб захисту свого
права шляхом визнання за ним права
власності на 1/3 частину квартири, яка є
майном подружжя.

Суд першої інстанції вірно звернув
увагу на той факт, що квартира АДРЕСА_1
була придбана у 1998 році, тобто, до
видання Розпорядження № 97 від 09 лютого
2000 року Франківською районною
адміністрацією Львівської міської
ради, яким було надано згоду від імені
неповнолітнього ОСОБА_8 на продаж
приватизованої квартири АДРЕСА_2 його
батькам - ОСОБА_7, ОСОБА_9 та зобов"язано
батьків надати право власності
неповнолітній дитині на житло,
придбане за новим місцем проживання у
рівних частках з іншими
співвласниками. Вказано, що у випадку
невиконання п. 2 розпорядження особисті
майнові інтереси дитини підлягають
захисту відповідно до чинного
законодавства.

Після видання вищезгаданого
розпорядження його батьки - ОСОБА_7 та
ОСОБА_9 нового житла не придбали.

Згідно ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним; ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні;
особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку
встановлених законом; примусову
відчуження об"єктів права власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності на
підставі і в порядку, встановлених
законом та за умови попереднього та
повного відшкодування їх вартості,
крім випадків, встановлених ст. 351 цього
Кодексу.

Відповідно до статті 41 Конституції
України та пункту 2 частини першої
статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не
може бути позбавлений права власності
чи обмежений у його здійсненні, крім
випадків, встановлених Конституцією та
законом. Ураховуючи, що згідно зі
статтею 92 Конституції України правовий
режим власності визначається виключно
законами України, то інші
нормативно-правові акти, які обмежують
права власника і не мають ознак закону,
не підлягають застосуванню.

Колегія суддів погоджується, висновком
суду першої інстанції про те, що
позивачем невірно обрано спосіб
захисту свого права за рахунок часток
свої батьків, які є рівноцінними
власниками спірної квартири АДРЕСА_1,
відносно якої вищезгаданим рішення
Апеляційного суду Львівської області
вже вирішено спір щодо права власності,
а покликання представника апелянта -
ОСОБА_3 про те, що даний позов подано до
співвласників даного майна (квартири),
а зустрічний позов яким у задоволенні
позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про
визнання за ним права власності на 1/3
частину оспорюваної квартири, який
подавався до подружжя, колегія суддів
вважає, що таке покликання є
необгрунтованим і безпідставним.
Зобов"язання щодо надання визнання
права власності на житло в рівних
частках порушить вимоги ст. 41
Конституції України та вимоги ст. 321 ЦК
України.

Виходячи з мотивів рішення, судом
проаналізовано всі докази, подані
сторонами в тому числі на предмет їх
належності та допустимості.

Жодний із доводів апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, а
відтак колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3, представників
ОСОБА_8 та скасування рішення
Галицького районного суду міста Львова
від 21 березня 2014 року.

Згідно з вимогами ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст. 315, 317, 319, 325
ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
представників ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Галицького районного суду
міста Львова від 21 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
О.Я. Мельничук

Судді:
Н.П. Крайник

Н.М. Курій