Провадження № 760/3387/13
Справа № 2-1914/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 червня 2014 року Солом`янський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого-судді- Лозинської М.І.,

за участі секретаря- Панченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання права власності на
частину домоволодіння, визнання
договору дарування дійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка в лютому 2013 року
звернулась до суду з позовом в якому
просила визнати за нею право власності
на 1/5 частину будинку під номером
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову вказала
на те, що між нею та ОСОБА_4 було
укладено шлюб 08 жовтня 1983 року. Позивач
вказує, що одразу після одруження вона
з ОСОБА_4 почала проживати у АДРЕСА_1, де
і є зареєстрованою.

Посилається на те, що 28 лютого 1996
року ОСОБА_4 -ії чоловіку, було
подаровано вказаний вище житловий
будинок а 29 грудня 2004 року рішенням
Солом`янського районного суду м. Києва
шлюб між нею та ОСОБА_4 було розірвано.
Проте, після розірвання шлюбу вона
продовжувала проживати у вказаної
будинку.

Позов мотивує тим, що вона
фактично з 1984 року приймала участь в
утриманні будинку, проведенні
поточного його ремонту та будівництві
нових прибудов , надвірних споруд, а
також сплачувала за комунальні послуги
та несла інші поточні витрати, а тому
вона має право на частину будинку.

Позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_4 помер, спадкоємцями померлого є
син -ОСОБА_2,та ОСОБА_3 - мати померлого.

Відповідно до технічного
паспорту на будинок від 21 червня 1987
року у 1985 році було побудовано житлову
прибудову та ганок, а у 1987 році було
побудовано криницю та огорожу, в якій
як вказує позивач , вона приймала
участь безпосередньо у будівництві
вище вказаних об`єктів та несла у
зв`язку з цим витрати, в підтвердження
послалась на квитанції про придбання
будівельних матеріалів. Відповідно до
пункту 2 договору дарування від 28
лютого 1996 року спірний будинок мав
житлову площу 62,5 кв.м., з розташованими
літньою кухнею ( літера Б), сарай з
погребом ( літера В), сарай ( літера Г),
вбиральня ( літера Д), сарай ( літера Е),
сарай ( літера Ж), споруди.

Оскільки технічний паспорт на
будинок за 1987 рік не містив даних про
наявність двох сараїв під літерою « Е»
та « Ж» , а тому на думку позивача це
свідчить про будівництво їх у період з
1996 року по 2004 рік за рахунок спільних
коштів, оскільки на той час вони з
чоловіком мали спільний бюджет.

Крім того, вказала ,що з 1996 року до
2004 року з померлим чоловіком було
побудовано гараж та магазин , проте
вони не були введені в експлуатацію.

В подальшому позивач збільшила
позовні вимоги та просила визнати
договір дарування будинку, укладений
28.02.1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4
дійсним, оскільки він хоча і не є
зареєстрований в Бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об`єкти нерухомого майна,
проте є нотаріально посвідчений.

В ході розгляду справи позивач та
ії представники позовні вимоги
підтримали та просили їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги визнав.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні проти позовних
вимог заперечив, пославшись на їх
необґрунтованість та безпідставність.

Вислухавши пояснення позивачки
та ії представників , відповідача
ОСОБА_2, представника відповідача
ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що позов задоволенню не
підлягає , виходячи із наступного.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 з 08 жовтня 1983 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, який згідно з
рішенням Солом`янського районного суду
м. Києва від 29 грудня 2004 року
розірваний, про що Відділом реєстрації
актів цивільного стану Солом`янського
районного управління юстиції у м.Києві
27.11.20087 року видано свідоцтво про
розірвання шлюбу, Серія НОМЕР_1.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

З матеріалів справи вбачається,
що відповідно до договору дарування
будинку від 28.02.1996 року, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованого у реєстрі № 1596 ОСОБА_5
подаровано ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1 ,
який на час дарування мав загальну
площу 62,5 кв.м., літню кухню ( літера Б),
сарай з погребом ( літера В), сарай (
літера Г), вбиральня ( літера Д), сарай (
літера Е), сарай ( літера Ж), споруди.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.

Після його смерті відкрилась
спадщина , до складу якої увійшов
вказаний будинок.

Із заявами про прийняття спадщини
звернулись відповідачі -мати померлого
ОСОБА_3 02.11.2012 року та син померлого
ОСОБА_2, 07.12.2012 року.

Заявляючи позовні вимоги до
спадкоємців , позивач посилається на
те, що у неї з померлим виникло право
спільної часткової власності, оскільки
в період шлюбу з 1987 року по 1996 року вона
спільними коштами брала участь у
будівництві двох сараїв , а також
криниці та огорожі.

Проте, такі твердження позивачки
суд вважає необґрунтованими , з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 24,25 Кодексу про
шлюб та сім`ю України,1969 року , який діяв
на час виникнення спірних
правовідносин, майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або в порядку успадкування, є
власністю кожного з них. Якщо майно,
яке було власністю одного з подружжя,
за час шлюбу істотно збільшилося у
своїй цінності внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя
або їх обох, воно може бути визнане
судом спільною сумісною власністю
подружжя.

Однак, зважаючи на те, що до 1996
року будинок належав на праві
власності ОСОБА_5, право спільної
часткової власності у позивачки з
ОСОБА_4 не виникло.

При цьому суд вважає, що у
позивачки право спільної часткової
власності не виникло також з ОСОБА_5,
оскільки відповідно до ст. 119 ЦК
Української РСР, 1963 року було
передбачено, що коли учасник спільної
часткової власності на жилий будинок
збільшить в ньому за свій рахунок
корисну площу будинку шляхом
прибудови, надбудови або перебудови,
проведеної за згодою решти учасників
і в установленому порядку, частки
учасників у спільній власності на
будинок і порядок користування
приміщеннями в ньому підлягають
відповідній зміні.

Зроблена третіми особами
прибудова до належного громадянинові
жилого будинку може створювати для них
право власності на його частину лише за
умов, що вона може бути самостійним
об`єктом користування, власник будинку
дав згоду на створення спільної
власності, було одержано дозвіл
виконкому місцевої ради на проведення
прибудови та належно затверджено
проект.

Проте, таких обставин судом не
встановлено, та наявність них
позивачкою не доведено, у зв`язку з чим
суд вважає позов необґрунтованим.

Щодо посилань позивачки про
участь у будівництві спільно з
померлим з 1996 року до 2004 року гаражу та
магазину, то суд виходить із того, що
такі об»єкти у експлуатацію не введені,
а тому до моменту прийняття його до
експлуатації, або якщо право власності
на таке нерухоме майно відповідно до
закону підлягає державній реєстрації,
то до моменту державної реєстрації,
право власності на новостворене майно
та об'єкт незавершеного будівництва не
виникає.

Щодо вимог про визнання договору
дарування дійсним , то суд виходить із
того, що у зв'язку з недодержанням
вимог закону про нотаріальне
посвідчення правочину договір може
бути визнано дійсним лише з підстав,
встановлених статтями 218 та 220 ЦК , а
відтак інші вимоги щодо визнання
договорів дійсними, не відповідають
можливим способам захисту
цивільних прав та інтересів, а тому
така позовна вимога не підлягає
задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись
ст. 24,25 КЗпШС України в редакції 1969 року,
ст.119 ЦК України, 1963 року, ст.ст.218,220 ЦК
України,2003 року, ст.ст.10,60,209,212-215,294 ЦПК
України,суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання права на частину
домоволодіння відмовити.

Рішення може бути оскаржено
до Апеляційного суду м.Києва через
районний суд протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі , але не були присутні
під час проголошення рішення, мають
право на його оскарження протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: