Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 435/767/14-ц
Провадження № 22ц/782/2092/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової В.А.,
Ступіної Я.Ю.,

за участю секретаря - Івасенко
І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
Приватного акціонерного товариства
«ВЗОР» на рішення Жовтневого районного
суду м. Луганська від 14 квітня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до
Приватного акціонерного товариства
«ВЗОР» про визнання незаконним наказу
про звільнення, визнання формулювання
причини звільнення неправильним,
зобов'язання належним чином оформити
наказ про звільнення, зобов'язання
належним чином оформити та видати на
руки трудову книжку, стягнення
вихідної допомоги, середнього
заробітку за несвоєчасний розрахунок
та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року позивачка
звернулась до суду з даним позовом, в
якому посилалась на те, що 02.01.2008 року
була прийнята на роботу до відкритого
акціонерного товариства «ВЗОР»
відповідно до наказу №220/к від 26.12.2007р.
на посаду директора по управлінню
фінансами - головного бухгалтера.
Наказом № 297 від 30.11.2010р. позивачку було
переведено на посаду головного
бухгалтера. На підставі рішення
загальних зборів акціонерів (протокол
№14 від 18.03.2011р.) підприємство
перейменоване в приватне акціонерне
товариство «ВЗОР». У зв'язку з тим, що на
підприємстві було затримано виплату
заробітної плати, 10.01.2014р. позивачкою
було подано заяву про звільнення у
зв'язку із невиконанням власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, на підставі ч.
3 ст.38 КЗпП України. Дана заява була
зареєстрована, вх. № 966-2 від 10.01.2014р. та
підписана директором підприємства „до
оформлення". На підставі заяви було
видано наказ (розпорядження) про
припинення трудового договору №3-п від
10.01.2014р., де причиною звільнення
зазначено: «власне бажання у зв'язку із
невиконанням власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, передбачене ч.
3 ст. 38 КЗпП України», а підставою -
заява позивачки. Вказаний наказ
пройшов погодження у службах
підприємства (листок погодження
додається), але не був підписаний
генеральним директором підприємства.
Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України,
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.
Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при
припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору, працівникові
виплачується вихідна допомога у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку. Також позивачка
посилалася на те, що порушення
законодавства про оплату праці полягає
у наступному, що згідно зі ст. 115 КЗпП
України заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором, але не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів. Вказана норма кореспондується із
Законом N 2559-VI «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
строків виплати заробітної плати». На
Приватному акціонерному товаристві
«ВЗОР» існувало положення про порядок
виплати заробітної плати, де
встановлені такі строки: 7 та 22 число
кожного місяця. У разі, коли день
виплати заробітної плати збігався з
вихідним, святковим або неробочим днем,
заробітна плата виплачується
напередодні. Заробітна плата
працівникам за весь час щорічної
відпустки виплачується не пізніше ніж
за три дні до початку відпустки. На
підставі ст. 24 Закону України "Про
оплату праці" заробітна плата
виплачується за місцем роботи. За
особистою письмовою згодою працівника
заробітна плата може виплачуватися
через установи банків, поштовими
переказами на вказаний ним рахунок
(адресу) з обов'язковою оплатою цих
послуг за рахунок власника або
уповноваженого ним органу. Однак, у
січні 2014 року строки виплати
заробітної плати було порушено, та
замість 7 числа, заробітна плата була
виплачена 9 січня. Відповідно до
розрахункового листка за січень 2014 р.
позивачці при звільненні повинні були
виплатити 21301,55 грн. Ця сума розрахована
бухгалтерією відповідача, та у неї
включена вихідна допомога, передбачена
ст. 44 КЗпП України. Вказана сума була
одразу ж перерахована на картковий
рахунок позивачки. Коли вона дізналася
про те, що її звільнення належним чином
не оформлене, то написала заяву (вх. №
61-10/11 від 11.01.2014р) до ПАТ «Златобанк» про
повернення грошей відповідачу для
запобігання неприємностей. Таким чином
гроші одразу ж було повернено
відповідачу. Крім того, позивачка в
обґрунтування своїх позовних вимог
посилалася на те, що наказ про її
звільнення належним чином не було
оформлено, трудова книжка із записом
про звільнення їй не видана, відповідні
виплати не здійснені. Відповідач на її
адресу рекомендованим листом надіслав
листа №966-4 від 11.01.2014р., де вказано що
позивачка без поважних причин була
відсутня на роботі, про що складено акт,
який додається до даного листа. З цього
позивачка робить висновок, що
відповідач намагається оформити її
звільнення через прогули. Однак,
позивачкою було подано заяву про
звільнення, яка прийнята та
зареєстрована відповідачем, та
відповідно до норм ч. 3 ст. 38 КЗпП
України, звільнення повинно бути
здійснене у вказаний строк, а саме
10.01.2014р.

Окрім того, позивачка зазначала, що
невидача на руки трудової книжки
перешкоджає її подальшому
працевлаштуванню. При звільненні
працівника всі суми, що належать йому
від підприємства, установи,
організації, виплачуються у день
звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок (ст. 116 КЗпП України). У разі
спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган повинен у
день звільнення виплатити не
оспорювану ним суму. Відповідно до ст.
235 КЗпП України, у разі затримки видачі
з вини власника або уповноваженого ним
органу трудової книжки, працівникові
виплачується середній заробіток за
весь час вимушеного прогулу. Оскільки
позивачці досі не видана довідка про
заробітну плату за останні 6 місяців
роботи, розрахувати суму середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
позивач не має можливості. Крім того,
позивачка зазначала, що діями
відповідача їй було спричинено
моральну шкоду, яку вона оцінює у 5000
грн. Затримка оформлення звільнення не
дає їй можливості працевлаштуватися,
що призвело до розладу її життя.
Позивачка маючи родину залишилася без
роботи і коштів на утримання сім'ї, у
зв'язку із затримкою розрахунку. Дії
відповідача призвели до душевних
страждань, розвитку у неї почуття
глибокого приниження серед колег та
знайомих, погіршення стану здоров'я,
взаємовідносин з членами родини, у
зв'язку з чим їй довелося додатково
приймати зусилля для організації свого
життя. Тому позивачка просить суд
зобов'язати ПрАТ «ВЗОР» належним чином
оформити наказ №3-п від 10.01.2014р. про її
звільнення, відповідно до її заяви про
звільнення від 10.01.2014 року; зобов'язати
ПрАТ «ВЗОР» належним чином оформити та
видати їй на руки трудову книжку;
стягнути з відповідача на користь
ОСОБА_2 грошові кошти (оклад,
компенсація відпустки, вихідна
допомога та ін.) у сумі 21301,55 грн. та
моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.
Судові витрати покласти на
відповідача.

В подальшому позивачка уточнила свої
вимоги і просила визнати незаконним
наказ про звільнення ОСОБА_2 №29-П від
06.02.2014р. та визнати формулювання
причини звільнення ОСОБА_2 «одноразове
грубе порушення трудових обов'язків, п.1
ст. 41 КЗпП України» неправильним.
Зобов'язати ПрАТ «ВЗОР» належним чином
оформити наказ про звільнення ОСОБА_2
№3-п від 10.01.2014р., відповідно до заяви
про звільнення від 10.01.2014р. та видати на
руки позивачці належним чином
оформлену трудову книжку. Стягнути з
ПрАт «Взор» на користь ОСОБА_2 грошові
кошти (оклад, компенсація відпустки,
вихідна допомога та ін.) у сумі 21301,55
грн., середній заробіток за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду у
розмірі 5000,00 грн. Судові витрати
покласти на відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 14 квітня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, а
саме наказ Приватного акціонерного
товариства «ВЗОР» № 29-П від 6.02.2014 року
про звільнення ОСОБА_2 з посади
головного бухгалтера Приватного
акціонерного товариства «ВЗОР» за ст.41
ч. І КЗпП України визнано незаконним;
змінено формулювання причини її
звільнення з посади головного
бухгалтера Приватного акціонерного
товариства «ВЗОР» за ст.38 ч.3 КЗпП
України з 10.01.2014 року. Стягнуто з ПрАТ
«ВЗОР» на користь ОСОБА_2 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 18622,64 грн., компенсацію за
невикористану відпустку в розмірі 2401,70
грн. та вихідну допомогу у розмірі 20695,47
грн. Стягнуто з ПрАТ «ВЗОР» на користь
ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 2000,00
грн., а також на користь держави судовий
збір у розмірі 243,60 грн. В задоволенні
інших позовних вимог відмовлено через
необґрунтованість.

Не погодившись з даним рішенням
суду, відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про відмову у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні
представник відповідача підтримала
доводи апеляційної скарги, просила її
задовольнити, надавши пояснення
аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник позивачки не
визнала доводи апеляційної скарги,
просила її відхилити, а рішення суду
залишити без змін, вважаючи його
законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України
обставини цивільних справ
встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість, лише
створює необхідні умови для
всебічного і повного дослідження
обставин справи. При дослідженні і
оцінці доказів, встановленні обставин
справи і ухваленні рішення суд
незалежний від висновків органів
влади, експертиз або окремих осіб.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на основу своїх вимог або
заперечень.

Однак зазначені вимоги закону
судом в повному обсязі виконані не
були.

Постановляючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що в судовому
засіданні було встановлено, що позивач
ОСОБА_2 згідно наказу №220/к від 26.12.2007
року була прийнята на посаду директора
по управлінню фінансами - головного
бухгалтера Приватного акціонерного
товариства «ВЗОР». Відповідно до
наказу № 297 від 30.11.2010 року вона була
переведена на посаду головного
бухгалтера. 10.01.2014 року ОСОБА_2 подала
заяву про звільнення її з посади у
зв'язку з невиконанням власником чи
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, що
виражається у систематичній невиплаті
заробітної плати у встановлені строки,
на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, в
якій просила звільнити її з 10 січня 2014
року з виплатами всіх належних їй
компенсацій. Вказана заява була
зареєстрована відповідачем вх. № 955-2
від 10.01.2014 року. На заяві керівником
підприємства було виконано напис „до
оформлення". На підставі заяви
позивачки відповідачем був виданий
наказ (розпорядження) №3-П від 10.01.2014
року про звільнення ОСОБА_2 за власним
бажанням у зв'язку із невиконанням
власником або уповноваженим ним
органом законодавства про працю,
передбачене ч.3 ст. 38 КЗпП України, з
виплатою вихідної допомоги у розмірі
20695,47 грн. Цей наказ було погоджено у
службах підприємства, ОСОБА_2 з ним була
ознайомлена, але він не був підписаний
генеральним директором підприємства. В
цей же день на картковий рахунок ОСОБА_2
від підприємства надійшли грошові
кошти у розмірі 21301,55 грн. В дану суму
було включено розрахунок та вихідна
допомога. Але, відповідно до листа
позивачки в ПАТ «Златобанк» вх.№61-10/11
від 11.01.2014 року гроші було повернуто
відповідачу, у зв'язку з не оформленням
звільнення. 11.01.2014 року позивачка
ОСОБА_2 на роботу не вийшла, оскільки
вважала трудовий договір розірваним
відповідно до її заяви.

Також судом у судовому засіданні
було встановлено, що свідок ОСОБА_3,
який працює на посаді тимчасово
виконуючого обов'язки генерального
директора ПрАТ «ВЗОР», написавши на
заяві ОСОБА_2 «до оформлення», мав на
увазі не погодження її звільнення за ч.3
ст. 38 КЗпП України, а звільнення за
власним бажанням, переписавши заяву
про звільнення, без виплати
компенсації. Свідок вважає, що
порушення строків виплати заробітної
плати сталося з вини позивачки, бо вона
не сказала йому, що перед новорічними
святами банк буде працювати по-іншому.
Також зазначив, що пропонував їй
звільнитися за власним бажанням, від
чого остання відмовилась. Зазначив, що
10.01.2014 року ніякий наказ про звільнення
позивачки не готувався. Свідок ОСОБА_4,
яка працює на посаді інспектора з
кадрів та заступника головного
бухгалтера, пояснила, що у другій
половині дня 10.01.2014 року їй надійшла
заява ОСОБА_2 про звільнення з
резолюцією директора «до оформлення».
Вона виписала бланк наказу та
листка-погодження на зворотньому боці
наказу. Також пояснила, ще коли до
відділу кадрів надходять заяви з такою
резолюцією директора, вона зобов'язана
виписати бланк наказу. Цей наказ
підписали усі служби підприємства,
окрім генерального директора, у зв'язку
з чим вона не змогла здійснити
відповідний запис у трудовій книжці.
Наступного дня, 11.01.2014 року позивачка на
роботу не вийшла, про що було складено
акт. Однак, до показань свідка ОСОБА_3
суд поставився критично, оскільки вони
спростовуються висновком про
результати службового розслідування
від 03.02.2014р., яке затверджене саме
ОСОБА_3, і в п.2.1 якого зазначено, що
ОСОБА_3 підписав заяву ОСОБА_2, тому як
за другу половину грудня 2013 року
заробітна плата дійсно була виплачена
09.01.2014 року, що є порушенням ст.115 КЗпП
України, але після консультацій, ОСОБА_3
перервав процедуру звільнення, для
детальної перевірки обставин.

Крім того, приймаючи рішення суд
виходив з того, що відповідно до
Положення про оплату праці ПрАТ «ВЗОР»,
заробітна плата виплачується
працівникам підприємства 2 рази на
місяць, не пізніше 7 та 22 числа /п. 2.4.9/. У
випадку, коли день виплати заробітної
плати співпадає з вихідним, святковим
або неробочим днем, заробітна плата
виплачується напередодні /п. 2.5/. У
даному випадку має місце порушення
строків виплати заробітної плати, яка
була виплачена 9 січня замість 7, що не
заперечується відповідачем та
підтверджується матеріалами справи.
Забезпечення нарахування та виплати
заробітної плати у відповідності до
діючого законодавства несе
генеральний директор /п. 3.1/.

Проаналізувавши зазначені обставини,
суд дійшов висновку про те, що наказ про
звільнення №29-П від 06.02.2014 року є
незаконним, оскільки при звільненні
позивачки відповідачем були порушені
вимоги трудового законодавства. Крім
того, обґрунтованість позовних вимог
знаходить підтвердження в показаннях
сторін та свідків, та вважав за
необхідним змінити формулювання
причини звільнення ОСОБА_2 з посади
головного бухгалтера Приватного
акціонерного товариства «ВЗОР» за ст.38
ч.3 КЗпП України з 10.01.2014 року, так як
ОСОБА_2 з дотриманням вимог
законодавства подала заяву про
звільнення від 10.01.2014 року, та
відповідно до неї повинна була бути
звільнена.

Що стосується вимог про стягнення
грошових коштів, суд виходив з того, що
відповідно до Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
міністрів України від 8.02.1995 року
збереження середньої заробітної плати
і середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні два календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата. Згідно довідки
ПрАТ «ВЗОР» від 21.02.2014 року № 7
заробітна плата позивачки за два
попередніх звільненню місяця
становила 12843,30 грн. Таким чином,
середньоденна заробітна плата складає:
12843,30 грн : 40 робочих днів = 321,08 грн за
день. Середня заробітна плата за час
вимушеного прогулу з 11.01.2014 по 21.03.2014р.
(дата отримання трудової книжки) - (58
робочих днів) складає 18622,64 грн. Таким
чином сума сплати за вимушений прогул,
яка підлягає стягненню складає 18622,64
грн.

Окрім того, підлягає стягненню сума
компенсації за невикористану
відпустку (10 календарних днів) в
розмірі 2401,70 грн.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при
припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору /статті 38 і 39/,
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі, передбаченому
колективним договором/ але не менше
тримісячного середнього заробітку. Як
зазначено у наказі (розпорядженні) про
припинення трудового договору № 3-П від
10.01.2014р., вихідна допомога ОСОБА_2, яка
підлягає стягненню, становить 20695,47 грн.

А оскільки у судовому засіданні
встановлено порушення відповідачем
законних прав позивача - незаконне
звільнення з роботи, що завдало їй
моральних страждань, порушило
нормальні життєві зв'язки та
потребувало додаткових зусиль для
організації свого життя, позивачка
працювала на підприємстві 6 років,
проблема зі звільненням стала відомою
усьому колективу, а затримка видачі
трудової книжки перешкоджала її
працевлаштуванню, суд прийшов до
висновку про необхідність стягнення
моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн.

Що стосується заявлених позивачем
позовних вимог в частині визнання
формулювання причини звільнення за п.1
ст.41 КЗпП України неправильною,
зобов'язання належним чином оформити
наказ про звільнення та зобов'язання
відповідача оформити та видати трудову
книжку, суд вважав ці вимоги такими, що
не підлягаю задоволенню, оскільки
наказ про звільнення позивача визнаний
судом незаконним, відповідно до ч.3 ст.235
КЗпП України змінено формулювання
причини звільнення позивача, що є
підставою для внесення запису про
звільнення позивача за ст.38 ч.3 КЗпП
України у трудову книжку.

Проте, проаналізувавши встановлені
судом першої інстанції обставини, а
також матеріали справи та вислухавши
пояснення представників сторін в
судовому засідання в апеляційній
інстанції, апеляційний суд вважає, що
суд першої інстанції дійшов до такого
висновку з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
виходячи з наступного.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд, як же
зазначалося раніше, розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.
Суд, приймаючи рішення по справі на
дані вимоги закону належної уваги не
звернув. Крім того, суд не дав належної
правової оцінки тому, що відповідно до
змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні
права й обов'язки виникають із дій осіб,
що передбачені актами цивільного
законодавства, і кожна особа має право
на судовий захист. Однак, захист
цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.
Як правило, власник порушеного права
може скористатися не будь - яким, а
цілком конкретним способом захисту
свого права. Частіше за все спосіб
захисту порушеного права прямо
визначається спеціальним законом, який
регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

Згідно наказу № 29-п від 06.02.2014р.
підставою для звільнення позивачки за
п.1ст.41 КЗпП України став висновок про
результати службового розслідування
відносно головного бухгалтера ОСОБА_2

Як убачається з матеріалів
справи, а саме тексту позовної заяви, з
якою позивачка звернулася до суду, вона
просила зобов'язати відповідача
належним чином оформити наказ про
звільнення позивачки № 3-п від 10.01.2014
року відповідно до її заяви про
звільнення від 10.01.2014 року, визнати
незаконним наказ про її звільнення №
29-п від 06.02.2014 року, а також визнати
неправильним формулювання причин її
звільнення за даним наказом, а саме
одноразове грубе порушення трудових
обов'язків, п.1 ст. 41 КЗпП України. При
цьому незаконність наказу № 29-п від
06.02.2014р. позивачка пов'язувала перш за
все з тим, що відповідач повинен був її
звільнити ще 10.01.2014р. за ч.3 ст. 38 КЗпП
України, а також з тим, що всі інші
обставини, зазначені в висновку про
результати службового розслідування
не відповідають дійсності.

Як встановлено судом першої
інстанції, заробітна плата має
виплачуватися працівникам
підприємства відповідно до Положення
про оплату праці ПрАТ «ВЗОР» 2 рази на
місяць, не пізніше 7 та 22 числа /п. 2.4.9/. У
випадку, коли день виплати заробітної
плати співпадає з вихідним, святковим
або неробочим днем, заробітна плата
виплачується напередодні /п. 2.5/. У
даному випадку дійсно мало місце
порушення строків виплати заробітної
плати, яка була виплачена 9 січня
замість 7, що не заперечується
відповідачем та підтверджується
матеріалами справи. Відповідальність
за забезпечення нарахування та виплати
заробітної плати у відповідності з
діючим законодавством відповідно до п.
3.1 Положення про оплату праці
відповідача дійсно несе генеральний
директор. Однак, судом не було
враховано, що згідно п. 3.2 даного
Положення відповідальність за
забезпечення саме своєчасності і
правильності нарахування і виплати
заробітної плати несе саме головний
бухгалтер підприємства, тобто
позивачка по справі. Таким чином, із
матеріалів справи випливає те, що саме
позивачка повинна була забезпечити
своєчасність виплати заробітної плати
та проконтролювати своєчасність
нарахування підзвітними їй
працівниками бухгалтерії заробітної
плати та перерахування її на карткові
рахунки працівників, чого нею зроблено
не було. Більш того, згідно висновку
про результати службового
розслідування від 03.02.2014 року
підприємство в 2013 році працювало до 31
грудня включно. В кінці грудня 2013р. на
підставі наказу № 192 від 27.12.2013.
працівникам підприємства була
виплачена премія в зв'язку з
святкуванням Нового Року та Різдва. 31
грудня 2013 року з метою виконання
зобов'язань перед замовниками
здійснювалася механічна обробка
виробів, тобто виконувалися роботи по
відрядній системі оплати праці.
Нарахування заробітної плати в цьому
випадку здійснюється по факту закриття
нарядів за виконані роботи, тому
закриття нарядів і нарахування
заробітної плати не могли бути
проведені зарані. 31 грудня 2013 року
необхідний об'єм робіт було виконано, з
01 по 07 січня 2014 року на підприємстві
були вихідними днями, але за наказом №
194 від 30.12.2013 року працівники
бухгалтерії на чолі з позивачкою
працювали 2,3 та 6 січня 2014 року.
Інформація з ПАО „Златобанк" на
підприємство надходила за допомогою
операційної системи „Клієнт - Банк",
доступ до якої був тільки з
персонального комп'ютера позивачки. В
розділі „Пошта" цієї системи було
зареєстровано лист ПАО „Златобанк",
який було отримано та прочитано 24
грудня 2013 року. Приєднаний до листа
файл з графіком роботи банку не
відкривався, так як був знищений. На
прохання підприємства банк повторно
надіслав відповідачу цей документ.
Згідно графіку банк працював в такому
режимі: 31.12.2013р після 12 год. платежі не
приймав; 3 січня та з 8 січня по 10 січня
2014року банк працював у звичайному
режимі. Таким чином, 3 січня 2014 року була
можливість перерахувати кошти для
виплати заробітної плати на карткові
рахунки працівників у відповідності з
вимогами Положення про оплату праці,
чого працівниками бухгалтерії
зроблено не було, а позивачка, не
зважаючи на те, що вона та підлеглі їй
працівники бухгалтерії, працювали 2, 3
та 6 січня 2014 року не проконтролювала
цього. Більш того, як убачається з
розрахункової відомості за грудень
2013р. вона була підготовлена
працівником бухгалтерії ОСОБА_6 ще 31
грудня 2013 року, однак на затвердження в.
о. генерального директора дана
відомість була надана тільки 08 січня
2014року, що свідчить про те, що
позивачка, як керівник бухгалтерії не
проконтролювала вчасність
затвердження даної відомості, що в свою
чергу потягло за собою невчасне
перерахування коштів на карткові
рахунки працівників, а отже і призвело
до затримки виплати заробітної плати, а
саме виплати зарплати не 7, а 9 січня 2014
року. За таких обставин даний факт
затримки виплати зарплати не може
служити підставою для задоволення
прохання позивачки про звільнення саме
її, як особи, яка не забезпечила
своєчасність виплати заробітної плати,
за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Представник
позивачки не заперечувала факту
отримання листа позивачкою з графіком
праці банку в святкові дні. Однак,
належних та допустимих доказів того, що
позивачка повідомляла керівництво
підприємства про графік роботи банку в
святкові дня, а також того, що причиною
несвоєчасної виплати заробітної плати
стало не її несвоєчасне перерахування
на карткові рахунки працівників, а
відсутність коштів на підприємстві,
суду надано не було. Також при
прийнятті рішення по справі
апеляційний суд враховує і те, що не
зважаючи на те, що в заяві про
звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України
позивачка посилалася на систематичне
порушення строків виплати заробітної
плати, однак в позові вона не
посилалася на будь - який інший випадок
затримки ви плати заробітної плати
крім 9 січня 2014 року. Тому суд розглядає
справу в межах заявлених позовних
вимог.

Крім того, як убачається з
матеріалів справи, з заявою про
звільнення позивачка звернулася до
відповідача в середині робочого дня 10
січня 2014 року і з цього ж дня просила
звільнити її з роботи. Проект наказу №
3-п від 10.01.2014року про звільнення
позивачки за ч.3 ст. 38 КЗпП України був
підготовлений, але до кінця робочого
дня 10 січня 2014р. так і не був підписаний
генеральним директором, про що
позивачці було відомо, так як їй
повідомила про це кадрова служба в
кінці робочого дня, чого не
заперечувала в суді апеляційної
інстанції представник позивачки. Про
те, що позивачці було відомо про не
підписання наказу свідчить також те,
що 11.01.2014р. вона вже написала заяву в
ПАТ „Златобанк" про повернення
отриманих нею 10 січня 2014 року коштів.
Судом першої інстанції було
встановлено, що генеральний директор
не підписав проект наказу № 3-п від
10.01.2014р. про звільнення позивачки за ч.3
ст. 38 КЗпП України саме через те, що був
не згоден зі звільненням її саме за ч.3
ст. 38 КЗпП України через відсутність
підстав для такого звільнення.

За змістом ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. Розірвання трудового
договору і його правові підстави
залежать від причин, які спонукають
працівника до розірвання цього
договору і які працівник визначає
самостійно. У разі якщо вказані
працівником причини звільнення -
порушення працедавцем трудового
законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) -
не підтверджуються або працедавцем не
визнаються, останній не вправі
самостійно змінювати правову підставу
розірвання трудового договору на ч. 1
ст. 38 КЗпП України. Позивачка не
побажала змінити правову підставу
розірвання трудового договору на ч. 1
ст. 38 КЗпП України.

Із системного аналізу змісту
статті 38 КЗпП України випливає, що
звільнення працівника за ч.3 ст. 38 КЗпП
України фактично не є звільненням за
власним бажанням у розумінні ст. 38 КЗпП
України, так як подаючи заяву про
звільнення за власним бажанням на
підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України,
працівник розраховує на настання низки
бажаних для нього наслідків, а
звільнення без посилання на ч. 3 ст. 38
КЗпП України не тягне виникнення у
нього права на вихідну допомогу та
відшкодування моральної шкоди, тобто
не відповідає його бажанню. Тому
працедавець і не вправі самостійно
змінювати правову підставу розірвання
трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП
України. Законодавством чітко не
врегульовано, яким чином працедавець
повинен виразити свою незгоду на
звільнення працівника саме на підставі
ч. 3 ст. 38 КЗпП України, якщо вказані
працівником причини звільнення -
порушення працедавцем трудового
законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) -
не підтверджуються або працедавцем не
визнаються, а саме шляхом складання
наказу про відмову у звільненні за ч. 3
ст. 38 КЗпП України чи не виданням наказу
про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
Тому апеляційний суд вважає, що не
підписання генеральним директором
наказу про звільнення позивачки за ч. 3
ст. 38 КЗпП України фактично є не
виданням наказу про звільнення, а отже
є допустимим з правової точки зору
реагуванням відповідача на незгоду на
звільнення позивачки саме за ч. 3 ст. 38
КЗпП України.

За таких обставин не підписання
генеральним директором проекту наказу
№ 3-п від 10.01.2014р. фактично є відмовою
відповідача у звільненні позивачки
саме за ч.3 ст. 38 КЗпП України, що
відповідає як обставинам справи,
зазначеним вище, так і діючому
законодавству, а також правовим
позиціям, висловленим Верховним Судом
України в постановах від 20.02.2013р. у
справі № 6-157, від 22.05.2013р. у справі № 6-34,
від 31.10.2012р. у справі № 6-120, за
результатами розгляду заяв про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, які згідно ч.2 ст.
214 ЦПК України суд зобов'язаний
враховувати при виборі правової норми,
що підлягає застосуванню до спірних
правовідносин. Тому апеляційний суд
вважає, що правових підстав для
зобов'язання відповідача оформили
належним чином наказ № 3-п від 10.01.2014р.
про звільнення позивачки саме за ч.3 ст.
38 КЗпП України не має.

Таким чином, до кінця робочого
часу 10 січня 2014 року позивачка
залишалася працівником підприємства і
виконувала обов'язки головного
бухгалтера. Не зважаючи на те, що
звільнення позивачки так і не було
оформлено, 10 січня 2014 року на картковий
рахунок позивачки була переведена сума
у розмірі 21301,55 грн. в якості розрахунку
при звільненні. Згідно п.3.2 наказу №1
від 03.01.2013 р. право на здійснення
господарських операцій належить
генеральному директору підприємства
або особі, яка має повноваження
генерального директора. Згідно додатку
3 до наказу № 1 від03.01.2013р. платіжні
відомості завіряються 2 підписами:
перший підпис - генерального директора
підприємства або особи, яка має
повноваження генерального директора,
другий підпис - головного бухгалтера.
Аналогічно підтверджуються платежі,
здійснені за допомогою операційної
системи „Клієнт - Банк". 10 січня 2014 року
доступ до персонального комп'ютера
головного бухгалтера був тільки у
позивачки. Використання позивачкою
електронного підпису генерального
директора для підтвердження виконання
господарських операцій мало місце і
раніше на підставі довіри між першим
керівником і головним бухгалтером
підприємства, але тільки з відома та по
прямій вказівці і в присутності
генерального директора. 10 січня 2014 року
переказ коштів на картковий рахунок
позивачки було здійснено за вказівкою
позивачки без відома і дозволу на
використання електронного підпису
генерального директора. Більш того, як
убачається з пояснень свідка ОСОБА_4,
яка працювала на посаді інспектора з
кадрів та заступника головного
бухгалтера, заява позивачки про
звільнення з резолюцією директора «до
оформлення» надійшла до неї у другій
половині дня 10.01.2014 року, а кошти, які
повинні були бути виплачені позивачці
у разі її звільнення були перераховані
на її картковий рахунок ще 08 год. 33 хв.,
що підтверджується копією платіжного
доручення № 1014 від 10.01.2014р. Зазначені
обставини в сукупності свідчать про
скоїння позивачкою однократного
грубого порушення трудових обов'язків.
11 січня 2014 року позивачка написала
заяву в ПАТ „Златобанк" про повернення
зазначеної суми, але під час
перерахування грошових коштів на
картковий рахунок позивачки з рахунку
підприємства додатково була
переведена відповідна сума нарахувань,
що підтверджується платіжними
відомостями № 1011 та 1012 від 10 січня 2014
року, а після повернення позивачкою
коштів, раніше перерахованих на її
картковий рахунок, ця сума нарахувань
не була повернута підприємству і не
підлягає поверненню. Таким чином,
зазначене вище грубе порушення
позивачкою трудових обов'язків
призвело до матеріальних втрат для
підприємства.

Висновок про результати
службового розслідування відносно
головного бухгалтера ОСОБА_2, який став
підставою для звільнення позивачки за
п.1ст.41 КЗпП України згідно наказу № 29-п
від 06.02.2014р. було складено тільки
03.02.2014р.

Крім того, приймаючи остаточне
рішення по справі, апеляційний суд
враховує також те, що як пояснила в
судовому засіданні в суді апеляційної
інстанції представник позивачки,
позивачка не бажає працювати на
підприємстві відповідача та
звертатися до суду з вимогами про
поновлення її на роботі. Не зверталася
позивачка також з вимогами про зміну
формулювання причин звільнення. Тому у
суду не було правових підстав для
вирішення питання про зміну
формулювання причин звільнення на ч.3
ст. 38 КЗпП України та ще й з 10 січня 2014
року. При цьому апеляційним судом
враховуються також роз'яснення, які
містяться в п. 18 постанови пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р.
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» про те, що суд тільки перевіряє
з яких підстав було проведене
звільнення працівника згідно з наказом
і відповідність їх закону При цьому суд
не вправі визнати звільнення
правильним, виходячи з обставин, з
якими власник або уповноважений ним
орган не пов'язував звільнення.
Відповідач же, не зважаючи на те, що
підставою для звільнення позивачки за
наказом № 29-п від 06.02.2014р. стали події,
які відбулися в день подачі нею заяви
про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України,
не пов'язував звільнення позивачки за
наказом № 29-п від 06.02.2014р. з наявністю чи
відсутністю підстав для звільненням
позивачки саме за ч.3 ст. 38 КЗпП України,
акцентуючи увагу саме на правомірності
дій позивачки під час виконання нею
трудових обов'язків в цей день.

Проаналізувавши зазначені вище
обставини по справі у їх сукупності,
апеляційний суд вважає, що вони
свідчать про те, що вимоги позивачки
про визнання незаконним наказу про її
звільнення № 29-п від 06.02.2014 року, про
визнання неправильним формулювання
причин її звільнення за даним наказом,
а саме за одноразове грубе порушення
трудових обов'язків, п.1 ст. 41 КЗпП
України, а також про зобов'язання
відповідача належним чином оформити
наказ про звільнення позивачки № 3-п
від 10.01.2014 року відповідно до її заяви
про звільнення від 10.01.2014 року, та в
зв'язку з цим належним чином оформити
трудову книжку є необґрунтованими.
Крім того, з урахуванням викладеного, а
саме того, що позивачка, фактично
будучи не згодною з її звільненням за
наказом № 29-п від 06.02.20014р., не ставить
питання про її поновлення на роботі,
апеляційний суд вважає, що саме по собі
визнання незаконним наказу № 29-п від
06.02.2014р. про звільнення позивачки з
роботи і небажання її при цьому бути
звільненою за ч.1 ст. 38 КЗпП України, не
є належним способом захисту її прав,
адже у разі визнання незаконним цього
наказу вона автоматично залишається
працівником підприємства, чого
позивачка не бажає.

Суд першої інстанції даним
обставинам по справі належної правової
оцінки не дав і помилково дійшов
висновку про їх обґрунтованість, а тому
рішення в цій частині вимог підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у їх задоволенні з
зазначених вище підстав. При цьому
колегією враховується і те, що на даний
час трудова книжка вже отримана
позивачкою і знаходиться у останньої.

Оскільки судом не встановлено
підстав для звільнення позивачки з
роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП України, не
підлягають задоволенню також позовні
вимоги про стягнення вихідної
допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП
України. Тому рішення суду в цій
частині також слід скасувати і
постановити нове про відмову у
задоволенні цих позовних вимог.

Що стосується позовних вимог про
стягнення компенсації за
невикористану відпустку, то в судовому
засіданні було встановлено, що
позивачкою не було використано 10 днів
відпустки і вона має право на
компенсацію за ці дні невикористаної
відпустки, що не заперечується
відповідачем. Сума компенсації за
невикористану відпустку становить 2401,70
грн., що також не заперечується
відповідачем. Однак, згідно тексту
заяви позивачки про розрахунок
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, вона посилалася на те, що сума
компенсації за невикористану
відпустку за 10 днів становить 1967,95грн.
Дана сума визначена за вирахуванням
необхідних платежів та зборів, які вже
були перераховані компетентним
органам 10 січня 2014р., що випливає зі
змісту довідки відповідача від 16.01.2014р.(
а. с. 86). Таким чином, стягуючи з
відповідача на користь позивачки
компенсацію за невикористану
відпустку у розмірі 2401,70 грн., суд
дійсно вийшов за межі заявлених
позовних вимог позивачкою в цій
частині. Крім того, приймаючи остаточне
рішення стосовно даних позовних вимог,
апеляційний суд враховує також те, що
на теперішній час відповідачем вже
виплачена позивачці сума компенсації
за невикористану відпустку, а саме 16
травня 2014 року, що не заперечується
сторонами по справі. Тому рішення суду
в цій частині позовних вимог слід
скасувати та постановити нове про
відмову у задоволенні позовних вимог
про стягнення з відповідача на користь
позивачки компенсації за
невикористану відпустку.

Позовні вимоги про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу знайшли своє часткове
підтвердження, виходячи з наступного.

Оскільки факт незаконного
звільнення позивачки з роботи не
знайшов свого підтвердження в ході
розгляду справи, то її вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу у зв'язку з її
незаконним звільненням не підлягають
задоволенню. Однак, позивачкою були
заявлені також вимоги про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, пов'язаного з затримкою видачі
трудової книжки. Дані вимоги знайшли
своє часткове підтвердження.

Так, згідно ст. 47 та ст. 235 КЗпП
України у разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, він
зобов'язаний у день звільнення видати
йому копію наказу про звільнення з
роботи, видати працівникові належно
оформлену трудову книжку і провести з
ним розрахунок у строки, зазначені в ст.
116 цього Кодексу, а у разі затримки
видачі трудової книжки з вини власника
або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Згідно ст. 48 КЗпП України трудова
книжка є основним документом про
трудову діяльність працівника. Трудові
книжки ведуться на всіх працівників,
які працюють на підприємстві, в
установі, організації або у фізичної
особи понад п'ять днів. До трудової
книжки заносяться відомості про
роботу, заохочення та нагороди за
успіхи в роботі на підприємстві, в
установі, організації; відомості про
стягнення до неї не заносяться. Порядок
ведення трудових книжок визначається
Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 4.1 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29.07.93р. № 58,
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний видати працівнику його
трудову книжку в день звільнення з
внесеним до неї записом про звільнення.
При затримці видачі трудової книжки з
вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові сплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу. Якщо працівник
відсутній на роботі в день звільнення,
то власник або уповноважений ним орган
згідно п. 4.2 Інструкції в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Пересилання трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу допускається тільки за
письмовою згодою працівника.

В данному випадку судом було
встановлено, що відповідач після
складання наказу про звільнення
позивачки № 29-п від 06.02.2014р. поштового
повідомлення із вказівкою про
необхідність отримання трудової
книжки їй не направив. Як встановлено
судом першої інстанції трудова книжка
позивачкою була отримана тільки 21
березня 2014р. За таких обставин з
відповідача на користь позивачки
підлягає стягненню середній заробіток
за час вимушеного прогулу, а саме за час
затримки видачі трудової книжки за
період з 07 лютого по 21 березня 2014 року,
тобто за 30 робочих днів. При цьому
апеляційний суд враховує, що як
встановлено судом першої інстанції
середньоденна заробітна плата
позивачки складала 321,08 грн. Таким
чином, до сплати підлягає сума у
розмірі 9632 грн. 40 коп.( 30 днів х 321,08 грн.
=9632 грн. 40 коп.).

Що стосується позовних вимог про
стягнення моральної шкоди, то
приймаючи рішення по справі, суд
виходив з того, що в судовому засіданні
було встановлено порушення
відповідачем законних прав позивачки,
а саме незаконне звільнення з роботи,
що завдало їй моральних страждань,
порушило нормальні життєві зв'язки та
потребувало додаткових зусиль для
організації свого життя, позивачка
працювала на підприємстві 6 років,
проблема зі звільненням стала відомою
усьому колективу, а затримка видачі
трудової книжки перешкоджала її
працевлаштуванню, тому суд дійшов
висновку про необхідність стягнення
моральної шкоди у розмірі 2000 грн. Однак,
оскільки під час розгляду справи судом
апеляційної інстанції факт
незаконного звільнення з роботи не
знайшов свого підтвердження, але
допущення відповідачем порушень
трудових прав позивачки в частині не
виплати їй компенсації за не
використану відпустку та затримки
видачі трудової книжки було
встановлено, апеляційний суд вважає, що
вимоги позивачки в цій частині
підлягають частковому задоволенню.
Тому враховуючи характер та розмір
душевних страждань, яких зазнала
позивачка, характеру її немайнових
втрат, тяжкості вимушених змін у її
життєвих стосунках та виходячи з засад
розумності, виваженості та
справедливості, колегія суддів вважає
за необхідне зменшити стягнену з
відповідача на користь позивачки суму
моральної шкоди з 2000 грн. до 1000 грн.

Проаналізувавши зазначені
обставини по справі у їх сукупності,
апеляційний суд вважає, що рішення суду
слід змінити, зменшивши суму
стягнутого середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, пов'язаного з
затримкою видачі трудової книжки, з
18622,64 грн. до 9632 грн. 40 коп., а також суму
стягнутої моральної шкоди з 2000 грн. до
1000 грн. В іншій частині рішення суду
слід скасувати та ухвалити по справі в
цій частині позовних вимог нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог про визнання незаконним
наказу про звільнення ОСОБА_2 №29-П від
06.02.2014р., про визнання формулювання
причини звільнення ОСОБА_2 «одноразове
грубе порушення трудових обов'язків, п.1
ст. 41 КЗпП України» неправильним, про
зобов'язання ПрАТ «ВЗОР» належним
чином оформити наказ про звільнення
ОСОБА_2 №3-п від 10.01.2014р., відповідно до
заяви про звільнення від 10.01.2014р. та
видати на руки позивачці належним
чином оформлену трудову книжку, про
стягнення вихідної допомоги та
компенсації за невикористану
відпустку через їх необґрунтованість.

Згідно ч.3 ст. 6 Закону України
„Про судовий збір" за подання заяви, що
має одночасно майновий і немайновий
характер, судовий збір сплачується за
ставками, встановленими для позовних
заяв майнового та немайнового
характеру. При цьому згідно п.1,2 ст. 2
даного Закону, як мінімальний розмір
судового збору за позовами майнового
характеру, так і розмір судового збору
з позовних заяв немайнового характеру,
становить 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати. Таким чином, з
урахуванням положень ст.. 88 ЦПК України
та пропорційності задоволених
позовних вимог, з відповідача на
користь держави слід стягнути судовий
збір у розмірі 487,20грн. із розрахунку
мінімальної заробітної плати 1218 грн.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України ст. 38, п.1ч.1 ст. 41,44, 47, 48, 235, 237-1
КЗпП України, Інструкцією про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України від 29.07.93р. №
58, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «ВЗОР»
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Луганська від 14 квітня 2014 року
змінити, зменшивши суму стягнутого з
ПрАТ «ВЗОР» на користь ОСОБА_2
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу ( затримку видачі трудової
книжки) з 18622,64 грн. до 9632 грн. 40 коп., а
також стягнуту суму моральної шкоди з
2000грн. до 1000 грн. В іншій частині
рішення суду скасувати та ухвалити по
справі в цій частині позовних вимог
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог про визнання незаконним
наказу про звільнення ОСОБА_2 №29-П від
06.02.2014р., про визнання формулювання
причини звільнення ОСОБА_2 «одноразове
грубе порушення трудових обов'язків, ч.1
ст. 41 КЗпП України» неправильним, про
зобов'язання ПрАТ «ВЗОР» належним
чином оформити наказ про звільнення
ОСОБА_2 №3-п від 10.01.2014р., відповідно до
заяви про звільнення від 10.01.2014р. та
видати на руки позивачці належним
чином оформлену трудову книжку, про
стягнення вихідної допомоги та
компенсації за невикористану
відпустку через їх необґрунтованість.

Стягнути з ПрАт «ВЗОР» на
користь держави судовий збір у розмірі
487 грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили
негайно після його проголошення, але
може бути оскаржене безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після його
проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді