Номер провадження 2/754/2826/14
Справа №754/3477/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

18.04.2014 року Деснянський районний суд м.
Києва в складі:

головуючого судді Колегаєвої
С.В.

при секретарі Буцко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Комунального
некомерційного підприємства
«Консультативно - діагностичний центр»
Подільського району міста Києва про
заміну дати звільнення та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, -

В с т а н о в и в:

04 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся в
суд із позовом до КНП «Консультативно -
діагностичний центр» Подільського
району міста Києва про визнання
наказів від 23.08.2013 року № 230к та від
30.08.2013 року №236к такими, що видані з
порушенням норм чинного законодавства
України, та визнання їх недійсними,
зобов'язання КНП «Консультативно -
діагностичний центр» Подільського
району міста Києва видати наказ про
надання відпустки на строк 21
календарний день, а саме з 26.08.2013 року по
15.09.2013 року, зобов'язання КНП
«Консультативно - діагностичний центр»
Подільського району міста Києва видати
наказ про звільнення позивача із
займаної посади, врахувавши повний час
перебування ним у відпустці та
перебування на лікарняному по 04.10.2013
року включно, зобов'язання КНП
«Консультативно - діагностичний центр»
Подільського району міста Києва
замінити дату його звільнення з 29.08.2013
року на 04.10.2013 року та стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу. В обґрунтування
заявлених вимог позивач зазначив, що
згідно наказу від 08.10.2012 року він був
прийнятий на роботу на посаду лікаря -
фізіотерапевта ВВЛ на час відпустки по
догляду за дитиною до 3-х років лікаря
ОСОБА_2 з випробувальним терміном 1
місяць. В серпні 2013 року позивач подав
до адміністрації поліклініки заяву про
надання йому відпустки з 19.08.2013 року по
29.08.2013 року. В подальшому, тобто 19.08.2013
року позивач звернувся до
адміністрації з письмовою заявою про
перенесення терміну відпустки з 26.08.2013
року, у зв'язку з отриманням ним
санаторно - курортної путівки для
проходження лікування, як інвалід 3
групи. Але 29 серпня 2013 року, позивач був
звільнений з займаної посади згідно ст.
36 п.2 КЗпП України в зв'язку із
закінченням строку трудового договору.
Вважає, що його незаконно було
звільнено з роботи, у зв'язку з чим
просив визнати накази про відпустку та
про звільнення недійсними, зобов'язати
відповідача видати наказ про надання
позивачу відпустки на строк 21
календарний день з 26.08.2013 року, та
відповідно зобов'язати відповідача
видати наказ про звільнення із
займаної посади, із врахуванням часу
перебування позивача у відпустці та на
лікарняному по 04.10.2013 року включно,
замінивши дату звільнення з « 29.08.2013
року» на « 04.10.2013 року» та стягнути з
відповідача на його користь середню
заробітну плату за час вимушеного
прогулу з 30.08.2013 року по 04.02.2014 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник підтримали заявлені
позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги
тим, що позивача незаконно було
звільнено із займаної посади з 29.08.2013
року, тобто в період його перебування у
відпустці, а тому просили позов
задовольнити в повному обсязі за
викладених у ньому обставин.

Представник відповідача КНП
«Консультативно - діагностичний центр»
Подільського району міста Києва
заявлений позов не визнала та пояснила,
що з позивачем ОСОБА_1 був укладений
строковий договір на період декретної
відпустки постійного працівника
ОСОБА_2 Зазначила, що 19.08.2013 року
позивача під розпис було повідомлено,
що з 30.08.2013 року він буде звільнений у
зв'язку з поновленням на роботі
основного працівника, згідно п. 6 ст. 40
КЗпП України. Того ж дня, тобто 19.08.2013
року від позивача до адміністрації
відповідача була подана заява про
надання йому основної щорічної
відпустки з 19.08.2013 року по 29.08.2013 року. В
подальшому, тобто 19.08.2013 року позивач
звернувся до адміністрації з письмовою
заявою про перенесення терміну
відпустки з 26.08.2013 року. Відповідно до
заяви позивача, з врахуванням уточнень
дати перенесення початку відпустки,
підприємством було видано Наказ №230-к
від 23.08.2013 року про часткове надання
позивачу щорічної відпустки на 4
календарні дні з 26.08.2013 року, у зв'язку з
закінченням строкового трудового
договору, а на залишок відпустки
позивачу було виплачено компенсацію.
Представник вважає, що відповідачем
при наданні позивачу відпустки та при
його звільненні були дотримані норми
чинного законодавства, у зв'язку з чим в
задоволенні позову позивача
представник відповідача просила
відмовити.

Вислухавши пояснення позивача, його
представника, представника
відповідача, оглянувши матеріали
справи, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, суд дійшов висновку що
позов задоволенню не підлягає,
зважаючи на наступне.

В судовому засіданні встановлено,
що Наказом № 260-к, виданим 08.10.2012 року
Центральною районною поліклінікою
Подільського району м. Києва на
підставі заяви ОСОБА_1 - останній був
призначений на посаду лікаря -
фізіотерапевта ВВЛ на час відпустки по
догляду за дитиною до 3-х років лікаря
ОСОБА_2 з 04.10.2012 року. Тобто, позивач був
прийнятий на роботу на визначений
строк за угодою сторін. (а.с.69,72).

В подальшому Центральну районну
поліклініку Подільського району м.
Києва було реорганізовано шляхом
перетворення в Комунальне
некомерційне підприємство
«Консультативно - - діагностичний
центр» Подільського району міста Києва
на підставі рішення Київської міської
ради №134/9191 від 17.04.2013 року.

Статтею 21 КЗпП України визначено,
що трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації, або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядку, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати
свої здібності до продуктивної і
творчої праці шляхом укладення
трудового договору на одному або
одночасно декількох підприємствах, в
установах, організаціях, якщо інше не
передбачене законодавством,
колективним договором або угодою
сторін.

Так, в пункті 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів"
зазначено, що згідно зі ст. 24 КЗпП
України, укладення трудового договору
оформлюється наказом чи
розпорядженням власника, підприємства,
установи, або уповноваженого ним
органу. Фактичний допуск до роботи
вважається укладенням трудового
договору незалежно від того, чи було
прийняття на роботу належним чином
оформлене, якщо робота провадилась за
розпорядженням чи з відома власника
або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ст.. 23 КЗпП України
трудовий договір може бути
безстроковим, що укладається на
невизначений строк; на визначений
строк; таким, що укладається на час
виконання певної роботи.

Працівник, який уклав строковий
трудовий договір, по закінченні
обумовленого строку підлягає
звільненню.

Звільнення провадиться без його
заяви, за наказом власника. При цьому,
законодавство не встановлює в даному
випадку обов'язку власника попередити
працівника про майбутнє звільнення у
зв'язку з закінченням строку трудового
договору чи надати інше робоче місце.

Так, з витягу з Наказу №327-к від
26.12.2011 року ЦРП Подільського району м.
Києва вбачається, що ОСОБА_2, лікарю -
фізіотерапевту ВВЛ, було надано
частково оплачувану відпустку по
догляду за дитиною до 3-х років з 03.01.2012
року по 29.08.2013 року.(а.с. 71). На період її
відпустки і був призначений на дану
посаду позивач ОСОБА_1

З листа адміністрації ЦРП
Подільського району м. Києва
вбачається, що позивач ОСОБА_1 у
встановленому законом порядку, 20.08.2013
року під особистий розпис був
попереджений, що з 30.08.2013 року його буде
звільнено у зв'язку з поновленням на
роботі основного працівника, згідно
ст.. 40 п. 6 КЗпП України, про що свідчить
наявна в матеріалах справи копія
попередження. (а.с. 19)

Як вже було встановлено в судовому
засіданні, позивач з відповідачем
уклали строковий трудовий договір на
період декретної відпустки постійного
працівника.

Так, жінка, або інша особа,
зазначена у частині сьомій статті 179
КЗпП України, може за своїм розсудом у
будь - який час перервати відпустку по
догляду за дитиною подавши при цьому
відповідну заяву на ім.»я роботодавця.

Відповідно, працівник, який
прийнятий на період відпустки іншого
працівника, підлягає звільненню в
останній день відпустки працівника,
тобто в день, що передує дню виходу на
роботу працівника, який перебуває у
відпустці.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 був
прийнятий на роботу на період
декретної відпустки основного
працівника - лікаря ОСОБА_2, днем виходу
на роботу лікаря ОСОБА_2, яка перебувала
у відпустці, було 30.08.2013 року, то
відповідно до норм чинного
законодавства, позивача і було
звільнено із займаної посади 29.08.2013
року, тобто в останній день відпустки
лікаря ОСОБА_2, що передував дню її
виходу на роботу.

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є закінчення строку (пункти 2 і
3 статті 23), крім випадків, коли трудові
відносини фактично тривають і жодна із
сторін не поставила вимогу про їх
припинення.

Згідно наказу № 236-к від 30.08.2013 року
по ЦРП Подільського району м. Києва у
зв'язку з виходом на роботу лікаря -
фізіотерапевта ОСОБА_2 після
соціальної відпустки, ОСОБА_1, лікаря -
фізіотерапевта, з 29.08.2013 року було
звільнено з посади у зв'язку з
закінченням строку трудового договору
на підставі п. 2 ст. 36. КзпП України. (а.с.
77)

Як вбачається з копії трудової
книжки позивача, останнього було
звільнено з посади у зв'язку з
закінченням строку трудового договору,
згідно ст.36 п.2 КЗпП України.(а.с.14)

Отже, відомості щодо звільнення
позивача з займаної посади зазначені в
наказі про звільнення, не суперечать
відомостям, зазначеним у трудовій
книжці позивача, а відтак позивача було
звільнено без порушення норм чинного
Законодавства України.

Крім того, в судовому засіданні
було встановлено, що згідно Наказу
поліклініки №222-к від 15.08.2013 року
позивачу ОСОБА_1, на підставі його заяви
про надання невикористаної відпустки з
19.08.2013 року по 29.08.2013 року, йому було
надано щорічну відпустку на 10
календарних днів з 19.08.2013 року по 29.08.2013
року за робочий рік з 04.10.2012 року по
29.08.2013 року. (а.с.73).

В подальшому, 19.08.2013 року позивач
звернувся до адміністрації
поліклініки з письмовою заявою про
перенесення терміну відпустки з 26.08.2013
року, у зв'язку з отриманням ним
санаторно - курортної путівки для
проходження лікування, як інвалід 3
групи.(а.с.74).

Відповідно до заяви позивача, з
врахуванням уточнень дати перенесення
початку відпустки, підприємством було
видано Наказ №230-к від 23.08.2013 року про
надання частково позивачу щорічної
відпустки на 4 календарні дні з 26.08.2013
року по 29.08.2013 року (в зв'язку з
закінченням строкового трудового
договору) за робочий рік з 04.10.2012 року по
29.08.2013 року. (а.с. 76).

На залишок відпустки позивачу було
виплачено компенсацію, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами та сторонами по справі
не оспорюється. (а.с.90)

Суд не приймає до уваги твердження
позивача про те, що адміністрація
поліклініки, в порушення норм чинного
законодавства, не надала позивачу
невикористану щорічну відпустку на
строк 21 календарний день, оскільки, як
вбачається з наявної в матеріалах
справи копії заяви позивача про
надання йому щорічної відпуски від
14.08.2013 року, в останній позивач просив
надати йому щорічну відпустку на
визначений термін, тобто з 19.08.2013 року
по 29.08.2013 року. В подальшому, 19.08.2013 року
позивач звернувся до адміністрації
поліклініки з письмовою заявою про
перенесення терміну його відпустки з
26.08.2013 року без зазначення кількості
робочих днів, на які він просить надати
йому щорічну відпустку.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону
України «Про відпустки» за бажанням
працівника у разі його звільнення (крім
звільнення за порушення трудової
дисципліни) йому має бути надано
невикористану відпустку з наступним
звільненням. Датою звільнення в цьому
разі є останній день відпустки.

Так, відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП
України не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності, а
також у період перебування працівника
у відпустці.

Оскільки, перед виходом у
відпустку, позивача завчасно було
попереджено про дату його звільнення,
позивач мав усі підстави звертатись до
адміністрації поліклініки із
відповідною заявою про надання йому
щорічної відпустки на зручний для
нього термін, проте у своїй заяві про
надання йому щорічної відпустки він
чітко зазначив визначений ним термін, з
подальшою зміною дати виходу у таку, а
відтак у суду відсутні підстави для
зобов'язання КНП «Консультативно -
діагностичний центр» Подільського
району міста Києва видати наказ про
звільнення позивача із займаної
посади, врахувавши повний час
перебування ним у відпустці та
перебування на лікарняному по 04.10.2013
року включно та зобов'язання КНП
«Консультативно - діагностичний центр»
Подільського району міста Києва
замінити дату звільнення позивача з
29.08.2013 року на 04.10.2013 року.

Враховуючи вищевикладене та на
підставі вищезазначених правових норм,
суд приходить до висновку, до лікар -
фізіотерапевт ОСОБА_2, відповідно до
корегуючого табелю використання
робочого часу у поліклініці за серпень
2013 року, 30 серпня 2013 року, на підставі
заяви від 30.08.2013 року та згідно наказу
КНП «Консультативно - діагностичний
центр» Подільського району міста Києва
№236-к від 30.08.2013 року (а.с.70), приступила
до виконання службових обов'язків
лікаря - фізіотерапевта ВВЛ, а також
враховуючи те, що документального
підтвердження надання позивачу
відпустки з 26 серпня 2013 року на більший
термін, а ніж він зазначав у своїх
заявах про надання йому такої
відпустки, щоб було підставою, згідно
ст.. 3 Закону України «Про відпустки»,
для продовження трудового договору до
закінчення відпустки, не має, а відтак
підстав для визнання наказів від 23.08.2013
року № 230к та від 30.08.2013 року №236к
такими, що видані з порушенням норм
чинного законодавства України, та
визнання їх недійсними суд не вбачає.

Заявляючи позовні вимоги про
зобов'язання відповідача змінити дату
звільнення позивача, останній не
вказав на докази, які свідчили б, що
його звільнення є неправильним.

Отже, дії керівництва КНП
«Консультативно - діагностичний центр»
Подільського району міста Києва
відповідають вимогам чинного
законодавства.

З огляду на викладене, позивач у
справі не мав підстав для подальшої
роботи у КНП «Консультативно -
діагностичний центр» Подільського
району міста Києва після виходу на
роботу з декретної відпустки лікаря -
фізіотерапевта ОСОБА_2

А отже, позивач був звільнений із
займаної посади лікаря фізіотерапевта
ВВЛ у КНП «Консультативно -
діагностичний центр» Подільського
району міста Києва на законних
підставах.

Крім того, позивачем не було надано
суду жодних доказів, що в період його
тимчасової непрацездатності, тобто
перебування на лікарняному, позивач
мав будь - які трудові відносини з
відповідачем.

Судом також не було встановлено
порушення зі сторони відповідача при
видачі позивачу трудової книжки, які б
були підставою для зобов'язання КНП
«Консультативно - діагностичний центр»
Подільського району міста Києва
сплатити позивачу середній заробіток
за час вимушеного прогулу з 30.08.2013 року
по 04.02.2014 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Проте, а ні позивачем ОСОБА_1, а ні його
представником в судовому засіданні
доведено не було та не було надано суду
жодних доказів, які б підтверджували
те, що позивач ОСОБА_1 трудову книжку не
міг отримати з вини відповідача,
навпаки, з долучених до матеріалів
справи Акту про відмову одержати
трудову книжку від 04.10.2013 року та Акту
про відвідування працівника від 02.09.2013
року вбачається, що трудова книжка не
була вручена позивачу ОСОБА_1 через
його відмову її брати. (а.с.88,91)

Що ж стосується посилань позивача на
те, що адміністрація поліклініки
своєчасно, як того вимагає чинне
законодавство, не ознайомила позивача
з Наказом № 230к від 23.08.2013 року про
відпустку та з Наказом№236к від 30.08.2013
року про звільнення, то на думку суду
вони знайшли своє підтвердження,
оскільки, дійсно, при огляді в судовому
засіданні оригіналів вищевказаних
Наказів, зі змісту останніх вбачається,
що дати та підписи позивача про його
ознайомлення з такими, значаться не
датами, які передують відповідній
відпустці та звільненню, а фіксовані
датами, вже після настання таких подій.

Отже, дії працівників КНП
«Консультативно - діагностичний центр»
Подільського району міста Києва щодо
ознайомлення позивача з наказами про
відпустку та про звільнення,
суперечать нормам чинного
Законодавства України та є такими, що
порушують права позивача, передбачені
трудовим законодавством. Проте, дані
порушення адміністрацією поліклініки
вимог трудового Законодавства щодо
позивача ОСОБА_1, не можуть бути
підставою для визнання Наказу № 230 к
від 23.08.2013 року про відпустку та
Наказу№236к від 30.08.2013 року про
звільнення - недійсними.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги позивача
ОСОБА_1 є необгрутнованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10,20,57,60,88,208,209,212-218 ЦПК України,
ст.ст.21,24,36,40,49-2 КЗпП України, Постанови
Пленуму Верховного суду України № 9
від 06 листопада 1992 року "Про практику
розгляду судами трудових спорів" суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м.Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення шляхом подачі
апеляційної скарги.

Суддя