АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 549/96/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/1957/14
Головуючий у 1-й інстанції Орел І.І.
Доповідач Дряниця Ю. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді : Дряниці Ю.В.,

суддів: Карнауха П.М.,
Кривчун Т.О.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

з участю: прокурора Бондаренка
А.Г.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою прокурора
Чорнухинського району в інтересах
Лохвицької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області на рішення Чорнухинського
районного суду Полтавської області від
19 лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на житловий будинок,
господарські будівлі та споруди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача апеляційного суду
Полтавської області Дряниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання права власності на
домоволодіння.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що 03 квітня 2013 року ним було укладено з
відповідачем усний (попередній)
договір купівлі-продажу належного
ОСОБА_2 житлового будинку з
господарськими спорудами в АДРЕСА_1 за
8000 грн. Незважаючи на сплату коштів
продавцю, остання не виконала умови
договору щодо оформлення
правовстановлюючих документів.

Рішенням Чорнухинського районного
суду Полтавської області від 19 лютого
2014 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено.

Визнано право власності на житловий
будинок з господарськими будівлями,
загальною вартістю 50527 грн., що
складається з А-1 - житловий будинок, Е -
погріб, В - гараж, Г - сарай, Д - вбиральня,
є - сарай, Є - літній душ, №1 - ворота, №2 -
колодязь, який розташований за адресою
АДРЕСА_1, за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя
АДРЕСА_2

В апеляційній скарзі прокурор
Чорнухинського району просить рішення
місцевого суду скасувати, прийняти
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на те, що судом рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
без повного та всебічного з'ясування
обставин справи. Вважає, що договір
фактично не був укладений відповідно
до цивільного законодавства, а тому суд
не міг його визнати дійсним на підставі
ст. 220 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи,
з'ясувавши межі апеляційного
оскарження, колегія суддів приходить
до необхідності задоволення
апеляційної скарги та ухвалення нового
рішення з підстав, визначених п. 3, 4 ч.1
ст.309 ЦПК України - невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення або неправильне
застосування норм матеріального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК
України передбачено, що доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень та
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки. Рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим,
ухваленим на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин.

Задовольняючи позовні вимоги,
місцевий суд виходив з того, що
сторонами були виконані всі умови
договору купівлі-продажу, а тому на
підставі норм ст. 328 ЦК України дійшов
висновку, що право власності позивачем
набуто правомірно, а отже нотаріальне
посвідчення договору не вимагається
відповідно до норм ч.2 ст. 220 ЦК України.

Однак, з таким висновком суду колегія
суддів погодитись не може, оскільки
судом першої інстанції не враховано
норми матеріального права щодо
укладення правочинів придбання
нерухомого май на та не дано
оцінку доказам про наявність порушення
чи невизнання відповідачами прав
позивача.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 отримала 8000 грн. від ОСОБА_1 та
зобов'язалася виготовити
правоустановлюючи документи на
будинок та господарські споруди в
АДРЕСА_1, що належать їй на праві
власності. Вказані обставини
підтверджуються написаною 03 квітня 2013
року власноручно ОСОБА_2 розпискою.

Договір купівлі-продажу домоволодіння
був укладений в усній формі,
нотаріально не посвідчувався та не
проходив державної реєстрації.

Згідно частини 1 та 3 статті 206 ЦК
України усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність. Правочини на виконання
договору, укладеного в письмовій формі,
можуть за домовленістю сторін
вчинятися усно, якщо це не суперечить
договору або закону.

Недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду не
може ґрунтуватися на свідченнях
свідків. Якщо правочин, для якого
законом встановлена його недійсність у
разі недодержання вимоги щодо
письмової форми, укладений усно і одна
із сторін вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним (стаття 218 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Статтею 657 ЦК України визначено, що
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Поряд з цим, відповідно до частини 4
ст.334 ЦК України (в редакції чинній з
01.01.2013р.)права на нерухоме майно, які
підлягають державній реєстрації,
виникають з дня такої реєстрації
відповідно до закону.

Статтею 210 ЦК України визначено, що
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації. Перелік органів, які
здійснюють державну реєстрацію,
порядок реєстрації, а також порядок
ведення відповідних реєстрів
встановлюються законом.

Обов'язкова державна реєстрація права
власності на нерухоме майно
передбачена нормами п. 1 ч.1 ст. 4 ЗУ «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» (в
редакції ЗУ № 1878-VI від 11.02.2010р. зі
змінами і доповненнями).

Нормами цього Закону визначено, що
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно (далі - державна
реєстрація прав) - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно (ст.2).

Відповідно до частин 1-3 статті 3 ЗУ N1878-VI,
державна реєстрація прав є
обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав. Держава гарантує
достовірність зареєстрованих прав на
нерухоме майно. Права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно п. 2 та п. 5 розділу II «ПРИКІНЦЕВІ
ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЗУ № 1878-VI
встановлено, що державна реєстрація
прав на нерухоме майно в порядку,
визначеному цим Законом, здійснюється
з 1 січня 2013 року. Державний реєстратор,
нотаріус як спеціальний суб'єкт, на
якого покладаються функції державного
реєстратора прав на нерухоме майно
відповідно до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»,
починаючи з 1 січня 2013 року мають доступ
до Реєстру прав власності на нерухоме
майно, Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна,
Державного реєстру іпотек і
використовують під час проведення
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень
реєстраційні дані зазначених реєстрів.

Таким чином, момент вчинення правочину
щодо нерухомого майна відповідно до
статей 210, 334, 657 ЦК України і норм ЗУ «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
пов'язується з державною реєстрацією.

Колегія суддів вважає, що усний договір
купівлі-продажу на підтвердження
укладення якого відповідачем видана 03
квітня 2013 року розписка, на підставі
якої позивач просив визнати право
власності, не є укладеним і не створює
прав та обов'язків для сторін.

Однак, суд першої інстанції на
зазначені положення закону уваги не
звернув, не врахував, що вразі
укладання договору купівлі-продажу
нерухомого майна, останній повинен
вчинятися в письмовій формі, підлягає і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, та такий договір в судовому
порядку згідно до вимог ч. 2 ст. 220 ЦК
України не може бути визнаний дійсним
і відповідно не створює прав та
обов'язків для його учасників.

Доводи апеляційної скарги є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

За таких обставин, рішення місцевого
суду не ґрунтується на законі та
підлягає скасуванню з постановленням
нового рішення про відмову в
задоволенні заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 309 ч.1 п. 3, 4, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу прокурора
Чорнухинського району в інтересах
Лохвицької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області - задовольнити.

Рішення Чорнухинського районного
суду Полтавської області від 19 лютого
2014 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
житловий будинок, господарські будівлі
та споруди - відмовити за
безпідставністю.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: (підпис)
Дряниця Ю.В.

Судді: (підпис)
Карнаух П.М

(підпис)
Кривчун Т.О.

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Дряниця Ю.В.