Провадження № 22-ц/779/1429/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Пнівчук О.В.,
Соколовського В.М.,

секретаря: Петрів Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Івано-Франківського
міського суду від 14 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання
шлюбу.

Зазначав, що перебуває з відповідачкою
у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня
1980 року, в період якого у них
народилися діти, які на даний час є
повнолітніми.

Посилаючись на те, що спільне життя з
відповідачкою не склалося, більше
чотирьох останніх років вони разом не
проживають, спільного господарства не
ведуть та шлюбних відносин не
підтримують і кожен з них живе своїм
життям та своїми інтересами, шлюб існує
формально, тому подальше його
збереження є недоцільним, просив шлюб
розірвати.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 14 травня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено, розірвано шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
зареєстрований 10 вересня 1980 року у
відділі РАЦС Івано-Франківського
міського управління юстиції, актовий
запис №1090.

В апеляційній скарзі на дане рішення
ОСОБА_3 посилається на те, що рішення є
незаконним, оскільки постановлене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а висновки суду
не відповідають дійсним обставинам
справи.

Зазначає, що відповідно до п. 15
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року N 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», сімейне
законодавство не передбачає
можливості розірвання шлюбу
представником одного з подружжя або їх
обох за довіреністю останніх, а правила
ЦК про представництво, довіреність і
доручення на ці правовідносини не
поширюються.

Не зважаючи на вказану норму права, суд
виніс рішення у справі про розірвання
шлюбу, в якому інтереси позивача були
представлені іншою особою по
дорученню.

Вважає, що судом першої інстанції не
вжито заходів щодо їхнього примирення,
не встановлено дійсних причин
розірвання шлюбу, фактичних взаємин
між ними.

Особиста заява позивача про розірвання
шлюбу не завірена нотаріально, а тому
немає жодних підстав стверджувати, що
це була особиста воля позивача.

Крім того, судом зазначено у рішенні
про її відсутність в судовому
засіданні 14 травня 2014 року,
проте, вона була присутня і
заперечувала проти розірвання шлюбу.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу
підтримали з наведених вище мотивів.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 апеляційну
скаргу заперечив, посилаючись на її
безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши письмові матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Так, шлюб ґрунтується на вільній згоді
жінки та чоловіка. Примушування жінки
та чоловіка до шлюбу не допускається
(ст. 24 СК України).

Відповідно до ст. 110 СК України позов
про розірвання шлюбу може бути
пред'явлений одним із подружжя.

Суд вживає заходів щодо примирення
подружжя, якщо це не суперечить
моральним засадам суспільства (ст. 111 СК
України).

За змістом ст. 111 СК України, суд не
зобов'язаний призначати строк для
примирення подружжя.

Згідно ст. 112 СК України суд з'ясовує
фактичні взаємини подружжя, дійсні
причини позову про розірвання шлюбу,
бере до уваги наявність малолітньої
дитини, дитини-інваліда та інші
обставини життя подружжя. Суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
з 20 вересня 1980 року перебували в
зареєстрованому шлюбі. За час
перебування в шлюбі у них народилися
двоє дітей, які на даний час є
повнолітніми.

З 2010 року сторони разом не проживають,
спільного господарства не ведуть та
шлюбних відносин не підтримують.
Позивач постійно проживає та
зареєстрований в м. Санкт -
Петербург Російської Федерації, до
відповідачки в Україну не приїжджає.

Суд першої інстанції, постановляючи
рішення про розірвання шлюбу,
встановив обставини справи та фактичні
взаємини подружжя, причини розірвання
шлюбу, врахував відсутність у сторін
неповнолітніх дітей, у зв'язку із чим,
дійшов обґрунтованого висновку про
неможливість збереження шлюбу та
наявність правових підстав для його
розірвання.

Що стосується доводів апелянта про те,
що суд в порушення п. 15 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року N 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» виніс рішення у справі за
участю представника позивача, то такі
не заслуговують на увагу, оскільки
зазначене роз'яснення стосується
порядку реєстрації розірвання шлюбу,
передбаченого ст. 115 СК України.

Не заслуговують на увагу і доводи
апелянта про те, що судом не вжито
заходів щодо їхнього примирення,
оскільки з вересня 2013 року - часу подачі
позову, відповідачка жодних кроків для
примирення не здійснила.

Позивач в поданій письмовій заяві
можливість примирення заперечив через
відсутність спілкування більше
чотирьох років.

А тому, суд прийшов до правильного
висновку про відсутність підстав для
надання сторонам строку на примирення.

Відповідачка ОСОБА_3 брала участь у
розгляді справи, давала пояснення та
заперечувала проти розірвання шлюбу, а
помилкове зазначення у мотивувальній
частині рішенні суду про її
відсутність у судовому засіданні 14
травня 2014 року, не є підставою для
скасування рішення суду, оскільки
відповідно до ст. 308 ЦПК України не може
бути скасоване рішення суду з
формальних підстав.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги правильності
висновків суду першої інстанції не
спростовують і підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 14 травня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча
О.Ю. Беркій

Судді:
О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський