Справа № 465/8518/13
Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/3210/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря: Іванової О.О.,

з участю: позивача ОСОБА_2, представника
позивача ОСОБА_3,

представника відповідача
Венглевського Б.Б.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_2 на рішення Франківського
районного суду м. Львова від 13 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Голвірем-Агро", третя
особа директор ТзОВ "Голвірем-Агро"
Головко Володимир Михайлович про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі на посаді
заступника директора, скасування
запису у трудовій книжці, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди, -

в с т а
н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Голвірем-Агро", третя особа директор
ТзОВ "Голвірем-Агро" Головко Володимир
Михайлович про скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі на
посаді заступника директора,
скасування запису у трудовій книжці,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу. З урахуванням
заяви про збільшення позовних вимог
позивач просив: визнати нечинним та
скасувати наказ № 7 від 31 серпня 2013 року
про звільнення ОСОБА_2 з 31 серпня 2013
року на підставі п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП
України; поновити ОСОБА_2 на роботі у
ТОВ "Голвірем-Агро" на посаді
заступника директора; скасувати запис
№ 21 у трудовій книжці НОМЕР_1 про
звільнення з роботи ОСОБА_2 на підставі
п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України; стягнути з
відповідача заробітну плату за час
вимушеного прогулу. Позовні вимоги
обґрунтовано тим, що наказом № 7 від
31 серпня 2013 року позивача
звільнено з посади заступника
директора ТзОВ «Голвірем-Агро» на
підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з
покликанням на акти від 25.07.2013, 26.07. 2013,
27.07. 2013, 29.07. 2013 та 30.07.2013 р., зміст яких
позивачу невідомий, чим порушено
вимоги ст. 149 КЗпП України, крім того,
роботодавець порушив приписи ст. 116
КЗпП України, оскільки не виплатив
працівнику належні йому виплати при
звільненні.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 13 лютого 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.Змінено
формулювання причин та підстав
звільненняОСОБА_2 з посади заступника
директора ТзОВ «Голвірем-Агро» з п. 1
ч. 1 ст. 41 КЗпП України на п. 4 ч. 1 ст. 40
КЗпП України, у зв'язку з цим, вважати
ОСОБА_2 звільненим з посади
заступника директора ТзОВ
«Голвірем-Агро» з 31 липня 2013 року на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України,
тобто у зв'язку з прогулом.

Рішення суду в апеляційному порядку
оскаржив позивач ОСОБА_2, який просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог. В апеляційній скарзі позивач
покликається на порушення судом норм
процесуального права, яке полягало в
тому, що в порушення ч.1 і 3 ст. 212 ЦПК
України суд вирішив справу без
всебічного та об'єктивного дослідження
наявних доказів, і висновок суду про
відсутність ОСОБА_2 на робочому місці 25,
26, 27, 29 та 30 липня 2013 р. ґрунтується на
припущеннях, оскільки факт
недостовірності актів підтверджується
показами свідків про те, що особи, які
складали ці акти, довідались про
відсутність позивача в с. Новосілки
Опарські зі слів інших працівників.
Крім того, незаконність складених
роботодавцем актів, на думку апелянта,
доведена рішенням Пустомитівського
районного суду Львівської області від
10.02.2014 р. у справі № 450/2939/13-ц за позовом
ОСОБА_7, якого було звільнено за
аналогічних обставин. Також апелянт
вказує про те, що суд незаконно
застосував положення ст. 235 КЗпП
України до даного спору, а також
оскаржуване рішення суперечить ч.1 п.1
ст. 41 КЗпП України та Закону України
«Про зайнятість населення», оскільки
відсутні докази доведення до відома
працівника посадової інструкції та
правил внутрішнього трудового
розпорядку, та докази встановлення
робочого місця в с. Новосілки Опарські.
На думку позивача, суд не врахував
пояснень третьої особи та представника
відповідача щодо не встановлення того,
яке саме грубе порушення вчинене
ОСОБА_2, а також не здобув доказів того,
що керівництво товариства зверталось
до ОСОБА_2 з проханням надати пояснення
з приводу неналежного виконання ним
посадових обов'язків.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу належить задовольнити частково,
з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог та змінюючи формулювання причин
та підстав звільнення позивача з п.1
ст.41 КЗпП України на п.4 ст.40 КЗпП
України, суд першої інстанції послався
на те, що як встановлено в судовому
засіданні, підтверджено матеріалами та
не спростовано позивачем, останній
дійсно був відсутній на робочому місці
25, 26, 27, 29, 30 липня 2013 року в період з 09:00
до 18:00 тобто протягом п»ти днів.
Будь-яких доказів, які б дали суду
можливість визнати відсутність
позивача на роботі поважними, останнім
не надано, а відтак суд першої
інстанції визнав відсутність таких, а
відсутність на роботі - прогулом без
поважних причин. Приймаючи рішення, суд
першої інстанції також послався на те,
що бере до уваги п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів від
06.11.1992 року № 9» та крім цього визнав
доведеним, що позивачем не було
допущено одноразового грубого
порушення трудових обов"язків, а
фактично вчинено прогули без поважних
причин впродовж п"яти робочих днів, у
зв"язку з чим, у відповідача були
підстави для його звільнення, однак не
за п.1 ч.1 ст.41 , а за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП
України. Відтак формулювання причини
звільнення ОСОБА_2, як це зазначено у
наказі директора ТзОВ »Голвірем-Агро»
№ 7 від 31 липня 2013 року судом першої
інстанції визнано таким, що підлягає
зміні.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що позивачем не було допущено
одноразового грубого порушення
трудових обов"язків, і водночас не
погоджується з висновками суду першої
інстанції в тій частині, що позивачем
було вчинено прогули без поважних
причин, і що це, нібито, давало суду
підстави для зміни формулювання причин
звільнення.

Судом першої інстанції
встановлено, що позивач працював на
посаді заступника директора ТЗОВ
»Голвірем-Агро» з 01.02.2011 року, що
підтверджується наказом № 2 директора
«Голвірем-Агро» по особовому складу
від 01.02.2011 року та відповідно до наказу
№ 7 директора по особовому складу від
31.07.2013 року позивача звільнено, у
зв"язку з одноразовим грубим порушення
трудових обов»язків за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП
України з 31.07.2013 року.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції правильно визнав доведеним,
що позивачем не було допущено
одноразового грубого порушення
трудових обов"язків, хоча суд першої
інстанції і не мотивував свого
висновку. Зважаючи на те, що звільненню
позивача не передувало встановлення
відповідачем обставин, які б свідчили
про те, що допущене позивачем порушення
є грубим або, що виходячи з характеру
проступку та обставин, за яких його
вчинено, відповідачу було завдано (або
могло бути завдано) шкоду, колегія
суддів вважає, що одноразове грубе
порушення позивачем трудових
обов"язків дійсно не мало місця.

Водночас, зважаючи на те, що в суді
першої інстанції відповідачем не було
надано доказів, як от: наказів
(розпоряджень), правил внутрішнього
трудового розпорядку, службових
інструкцій, в яких було б визначено
робоче місце позивача, і з якими було б
ознайомлено позивача, та враховуючи те,
що вищезазначених доказів не було
надано і суду апеляційної інстанції,
колегія суддів вважає, що у суду першої
інстанції не було підстав для висновку
про те, що: 25, 26, 27, 29, 30 липня 2013 року
позивач був відсутній на роботі, тобто,
що ним було допущено прогули без
поважних причин .

Згідно ч.3 ст.235 КЗпП України, у
разі визнання формулювання причин
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов"язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю ( пункт ) закону. Якщо
неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.

В порушення зазначеної норми,
суд першої інстанції, змінивши
формулювання причини звільнення, за
власною ініціативою змінив правову
підставу звільнення, хоча зміна
формулювання причини звільнення
допускається в тому випадку, коли
формулювання є неправильним або не
відповідає чинному законодавству, а не
у випадках коли суд вважає, що
працівник підлягав звільненню з інших
правових підстав.

За обставин не вчинення позивачем
одноразового грубого порушення
трудових обов"язків, у відповідача не
було підстав для звільнення позивача
на підставі п.1 ч.1 ст.41 КзпП України.

За обставин не доведеності
вчинення позивачем 25, 26, 27, 29, 30 липня 2013
року прогулів без поважних причин та не
видання відповідачем наказу про
звільнення позивача з роботи на
підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, у суду
першої інстанції не було підстав для
зміни формулювання причини звільнення.
Тому колегія суддів вважає, що
безпідставно змінивши формулювання
причин звільнення, судом першої
інстанції було допущено порушення
принципу диспозитивності цивільного
судочинства.

Колегія суддів вважає, що в
порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦУПК
України, судом першої інстанції
належним чином не перевірено доводи
позивача про незаконність його
звільнення з роботи, неповно з"ясовано
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду про вчинення
позивачем прогулів без поважних причин
не відповідають дійсним обставинам
справи, і, крім цього неправильно
застосовано норми матеріального права
та порушено норми процесуального
права.

Таким чином, колегія суддів
дійшла висновку про те, що як
звільнення позивача з роботи на
підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України
здійснено відповідачем незаконно, так
і зміна судом першої інстанції
формулювання причини звільнення
здійснена незаконно.

Отже, у зв"язку з незаконністю
звільнення і відсутністю підстав для
зміни формулювання причин звільнення,
позивач підлягає поновленню на роботі,
однак не з 31.08.2013 року, як це просить
позивач, а - з 31.07.2013 року, як це
зазначено у наказі про звільнення від
31.07.2013 року № 7.

У зв"язку із ухваленням рішення
про поновлення позивача на роботі,
колегія суддів, у відповідності до
вимог ч.2 ст.235 КЗпП України, одночасно
приймає рішення про виплату
позивачеві середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за період з 01.08.2013
року по 19.06.2014 року включно, тобто за 10
місяців і 16 днів в сумі 13866 грн 72 коп
/середньомісячний заробіток 1300 грн,
середньоденна зарплата за 2 місяці, що
передували звільненню = 54 грн 17 коп (2600 :
48 днів = 54,17 грн), середній заробіток за
10 місяців 13000 грн (1300 грн х10 місяців = 130000
грн), середній заробіток за 16 днів
червня 2014 року = 866 грн 72 коп ( 54,17 грн х 16
днів = 866,72 грн ), середній заробіток за
час вимушеного прогулу = 13866 грн 72 коп (
13000 грн + 866,72 грн =13866,72 грн.).

Позовні вимоги про скасування
запису № 21 у трудовій книжці НОМЕР_1 про
звільнення з роботи ОСОБА_2 на підставі
п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, до задоволення
не підлягають, так як такі вимоги не
вирішуються у судовому порядку, а
регулюються пунктом 2.10 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників.

Оскільки колегія суддів дійшла
висновку про задоволення позову в
частині вимог майнового характеру,
розмір судового збору щодо яких не може
бути меншим ніж 243 грн 60 коп, а позивач
звільнений від сплати судового збору,
то з відповідача належить стягнути в
дохід держави судовий збір в розмірі 243
грн 60 коп.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.309,
ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

в и р і
ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 13 лютого 2014 року скасувати
і ухвалити нове.

Позов задовольнити частково.

Визнати нечинним та скасувати наказ № 7
від 31 липня 2013 року, виданий ТзОВ
«Голвірем - Агро» про звільнення з
посади заступника директора ОСОБА_2 з 31
липня 2013 року згідно п.1 ч.1 ст.41 КЗпП
України.

Поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді
заступника директора Товариства з
обмеженою відповідальністю «Голвірем -
Агро» з 31 липня 2013 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Голвірем - Агро» (код
ЄДРПОУ - 36450074, Львівська область
Пустомитівський район с. Сокільники
вул. Бічна Садова,7 ) на користь ОСОБА_2
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 13866 ( тринадцять тисяч
вісімсот шістдесят шість ) гривень 72
коп. Вказана сума визначена без
врахування податків та обов"язкових
платежів.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Голвірем - Агро» в
дохід держави судовий збір в розмірі 243
( двісті сорок три ) гривні 60 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий: _______________ Тропак
О.В.

Судді: ________________
Приколота Т.І.

________________ Федоришин А.В.