АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Чернівецької області в складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретаря Лисак О.А.

за участю: ОСОБА_1 та його представника
ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про
визнання договору позики недійсним, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 20 березня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовною заявою до ОСОБА_5,
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики.

Вказувала на те, що 30 червня 2009 року між
нею та відповідачкою ОСОБА_5 було
укладено договір позики, за яким
остання отримала грошові кошти в
розмірі 57500 доларів США для будівництва
житлового будинку в с. Волока
Глибоцького району і зобов'язалася
повернути їх до 1 травня 2013 року.

Протягом 2010-2011 років ОСОБА_5 повернула
їй лише 3000 доларів США.

У травні 2013 року вона звернулась до
відповідачки з вимогою про повернення
боргу в сумі 54500 доларів США, однак
грошові кошти до цього часу не
повернула.

Посилаючись на те, що кошти, які вона
надала у борг відповідачці,

------------------------------------------------------------------------
-----------------------------------------------

22ц - 722/14
головуючий у І інстанції Піхало Н.В.

категорія 19/27
суддя-доповідач: Міцней В.Ф.

використані в інтересах сім'ї для
будівництва житлового будинку, просила
стягнути солідарно з відповідачів борг
в сумі 435618 грн.

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
просив визнати недійсним договір
позики, посилаючись на те, що він не
знав про існування боргового
зобов'язання між його колишньою
дружиною - ОСОБА_5 та ОСОБА_3, згоди на
укладення цього договору не надавав.
Будівництво житлового будинку
здійснено ними під час шлюбу за власні
кошти, отримані від підприємницької
діяльності.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 20 березня 2014 року
первісний позов задоволено: стягнуто
солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_3 борг у розмірі 435618 грн. У
задоволенні зустрічного позову
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду в частині солідарного
стягнення з нього на користь ОСОБА_3
боргу за договором позики та в частині
відмови в задоволенні його зустрічного
позову скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_3 до нього та задовольнити
його зустрічний позов.

Посилається на неповне з'ясування
судом обставин справи, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

Вказує на те, що позивачка ОСОБА_3 не
надала суду доказів на підтвердження
обставин, якими вона обґрунтовує свої
вимоги.

На думку апелянта, суд безпідставно
відмовив у прийнятті його доказів та
надав перевагу доказам ОСОБА_3

Вважає, що суд неправильно застосував
положення ст.65 СК України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його
представник підтримали вимоги
апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу
не визнав, вважає, що рішення суду є
законним, обґрунтованим і підстав для
його скасування немає.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, рішення суду в
частині стягнення з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_3 боргу за договором позики та
судового збору підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про стягнення боргу, а в решті -
залишенню без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про
солідарне стягнення з відповідачів
ОСОБА_5 ОСОБА_1 боргу, суд першої
інстанції виходив з того, що отримані
відповідачкою ОСОБА_5 кошти за
договором позики використані нею в
інтересах сім'ї, а саме для будівництва
житлового будинку.

Проте з такими висновками суду не можна
погодитись.

Відповідно до ст. 541 ЦК України
солідарний обов'язок або солідарна
вимога виникають у випадках,
встановлених договором або законом,
зокрема у разі неподільності предмета
зобов'язання.

Згідно з ч.4 ст.65 СК України договір
укладений одним з подружжя в інтересах
сім'ї, створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Як встановлено судом, 30 червня 2009 року
між ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_5
було укладено договір позики, за яким
остання отримала грошові кошти в
розмірі 57500 доларів США для будівництва
житлового будинку в с. Волока
Глибоцького району, які зобов'язалася
повернути до 1 травня 2013 року.

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 та
ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 16 червня 2003 року по 10 вересня 2013
року і під час шлюбу ними побудовано
житловий будинок у с. Волока
Глибоцького району.

Посилаючись на ці обставини та на
пояснення представника позивачки
ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що отримана
відповідачкою ОСОБА_5 позика
використана в інтересах сім'ї.

Проте інші дані про використання
отриманих коштів, що дало б підстави
зробити висновки про їх спрямування в
інтересах сім'ї та настання солідарної
відповідальності відповідачів за
договором позики, крім пояснень
представника позивачки, в матеріалах
справи відсутні.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідач ОСОБА_1, заперечуючи проти
первісного позову, пояснив, що йому не
було відомо про укладення ОСОБА_3 та
його колишньою дружиною - ОСОБА_5
договору позики, згоди на укладення
цього договору не надавав. На
будівництво житлового будинку було
використано кошти, отримані від
підприємницької діяльності, і не було
потреби позичати кошти у інших осіб.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
підтвердили в судовому засіданні ту
обставину, що будівництво житлового
будинку було здійснено відповідачами
за кошти, отримані ними від
підприємницької діяльності.

Окрім того, як вбачається зі змісту
договору позики, на відповідача ОСОБА_1
не покладено обов'язок щодо виконання
зобов'язань відповідачки ОСОБА_5 за цим
договором.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом установлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і одержане за договором
використано на її потреби.

За таких обставин вимога позивачки
ОСОБА_3 про стягнення з відповідача
ОСОБА_1 боргу за договором позики є
безпідставною і задоволенню не
підлягає.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що при
укладенні одним з подружжя договору
позики згоди другого з подружжя на
укладення цього договору не
вимагається.

За змістом ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення іі (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Отже положення статті 65 СК України
стосуються порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, а тому не
потрібна згода чоловіка на укладення
дружиною договору позики, який є
правочином щодо отримання грошових
коштів у власність.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст.203 ЦК
України.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для визнання
оспорюваного договору недійсним.

З урахуванням наведеного колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1
на користь ОСОБА_3 боргу за договором
позики у відповідності до п.п.2, 4 ч.1 ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні цієї вимоги.

В решті рішення суду слід залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 88, 307, 309, 314 ЦПК України ,
колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 20 березня 2014 року в
частині стягнення з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_3 боргу за договором позики в
розмірі 435618 грн та судового збору в
розмірі 1720 грн 50 коп скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про стягнення боргу за договором
позики відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: