АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

Іменем України

2 червня 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого - судді
Кулікової С.В.

суддів - Білич
І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі -
Клінчук О.М.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_3 на додаткове рішення
Дарницького районного суду міста Києва
від 30 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування
майнової шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,

перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/4233/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Парамонов М.Л .Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Кулікова
С.В.В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 21 жовтня 2013 року позов ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про відшкодування майнової
шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди
задоволено частково, стягнуто із
ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3 5 379 грн. 69 коп.,
судові витрати в сумі 214 грн. 60 коп., а
всього 5 594 грн. 29 коп.; в решті позову
відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1
23.10.2013 звернувся із заявою про
постановлення у даній справі
додаткового рішення в частині
покладення на відповідача ОСОБА_2
понесених позивачем витрат на правову
допомогу у розмірі 1 000, 00 грн.

Додатковим рішенням Дарницького
районного суду міста Києва від 30 січня
2014 року в задоволенні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 в частині стягнення з
відповідачки ОСОБА_2 суми 1 000,00 грн., як
понесених позивачем судових витрат -
витрат на правову допомогу, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати додаткове рішення та
ухвалити нове про задоволення вимоги
позивача до відповідача в частині
стягнення з відповідача суми 1 000,00 грн.,
як понесених позивачем судових витрат -
витрат на правову допомогу.

На обґрунтування своєї позиції апелянт
вказує, що судом першої інстанції було
досліджено договір про надання правої
допомоги від 08.04.2013 року, укладеного між
позивачем та представником - адвокатом
та квитанцію про отримання гонорару
від позивача адвокатом, але дано
неправильну оцінку цим документам,
оскілки внесення отриманих готівкових
коштів на власний поточний рахунок
здійснюється адвокатом самостійно без
участі клієнта, тому на думку апелянта
правового значення при вирішені
вищезазначеного питання немає.

Також апелянт висловлює думку, що судом
першої інстанції в порушення приписів
ч. 5 ст. 220 ЦПК України невірно обрано
форму судового рішення за наслідками
розгляду заяви про ухвалення
додаткового рішення.

В судовому засіданні представник
позивача апеляційну скаргу підтримав,
просив її задовольнити з підстав,
викладених у ній.

Відповідач заперечувала проти
апеляційної скарги за
необґрунтованістю її доводів.

Заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., пояснення сторін, розглянувши
справу в межах доводів апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість постановленого судом
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні вимоги
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в частині стягнення з
відповідача ОСОБА_2 суми 1 000,00 грн., як
понесених позивачем судових витрат на
правову допомогу, суд першої інстанції
виходив з того, позивачкою не надано
документального підтвердження факту
понесення нею витрат на правову
допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду, так як він в
повній мірі відповідає встановленим
обставинам справи та вимогам Закону.

Так, відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК
України до судових витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи належать і
витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, за
змістом договору про надання правової
допомоги від 08.04.2013, «за надані послуги
Замовник сплачує адвокату гонорар у
розмірі 1 000,00 грн.»; представником
позивача - адвокатом ОСОБА_1 на
підтвердження факту проведення оплати
позивачем суми 1 000,00 грн. надано
квитанцію від 08.04.2013, складену та
підписану представником, зі змісту
якої вбачається, що ОСОБА_3 сплатила
адвокату ОСОБА_1 зазначену суму
гонорару готівкою, іншої
документальної форми підтвердження
понесення таких витрат позивачкою,
належного розрахунку понесених
позивачкою витрат на правову допомогу,
до матеріалів справи не надано.

Крім того, наданий представником
позивача розрахунок витрат на правову
допомогу, проведено без врахування
розміру мінімальної заробітної плати,
встановленого Законом України «Про
державний бюджет на 2013 рік», тобто на
час вчинення окремих процесуальних
дій, при цьому, до даного розрахунку
включено участь представника під час
розгляду справи вже в апеляційній
інстанції.

За таких обставин, не можна визнати, що
є належні та допустимі докази
понесених витрат на правову допомогу
позивачем, а наданий представником
позивача розрахунок не може бути
підставою для скасування додаткового
рішення.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Положення ст.60 ЦПК України покладає
обов'язок доказування на сторін, суд не
може збирати докази за власною
ініціативою, тому висновок суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення
витрат на правову допомогу в розмірі 1
000,00 грн. є правильним.

За таких підстав доводи апеляційної
скарги законності додаткового рішення
суду першої інстанції не спростовують,
додаткове рішення суду першої
інстанції ухвалене без порушення норм
матеріального права, правові підстави
для скасування додаткового рішення,
відсутні, а наведені в апеляційній
скарзі недоліки у розгляді справи не
вплинули на суть ухваленого рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_3 на додаткове рішення
Дарницького районного суду міста Києва
від 30 січня 2014 року відхилити.

Додаткове рішення Дарницького
районного суду міста Києва від 30 січня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: