Провадження № 2/161/778/14
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

18 червня 2014 року Луцький міськрайонний
суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Пушкарчук
В.П.

при секретарі Акайомовій Т.В.,

з участю: представника позивача
ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача
ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про
встановлення факту спільного
проживання чоловіка та жінки однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання
майна спільним сумісним майном та
поділ спільного майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 05.12.2013 року звернувся до
суду з позовом до відповідачів ОСОБА_6,
ОСОБА_2, ОСОБА_7 про встановлення факту
спільного проживання однією сім'єю з
ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу в період з
01 березня 2011 р. по 06 червня 2013 р.,
визнання майна нажитого в період шлюбу
- квартири АДРЕСА_1 сумісним спільним
майном та поділ спільного майна,
зазначеної квартири, з визнання за ним
права власності на 1/2 частку вказаної
квартири.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_5 та
ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому
шлюбі до 01.03.2011 року, коли шлюб було
розірвано.

Сім'я ОСОБА_5 перебувала на обліку в
територіальному центрі соціального
обслуговування м. Луцька департаменту
соціальної політики Луцької міської
ради з 2003 року і відповідно їм
надавалися послуги соціальним
працівником згідно заключних
договорів відповідно за адресами по
АДРЕСА_2 і по АДРЕСА_1.

Після розірвання шлюбу та по день
смерті ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5 продовжували
проживати як сім'я, вели спільно
господарство, оскільки розлучення мало
формальний характер.

ОСОБА_5 проживали за адресою спільного
проживання АДРЕСА_2, а після придбання
квартири 24.10.2012 року стали проживати
АДРЕСА_1, де і були зареєстровані.

Квартиру придбавали у зв'язку з похилим
віком обох, інвалідністю позивача.
Право власності на квартиру було
оформлене на ОСОБА_8

Після реєстрації у спірній на даний час
квартирі ОСОБА_5 уклав з ПАТ
«Укртелеком» 20.11.2012 року договір про
надання телекомунікаційних послуг за
новою адресою.

Після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3
відкрилася спадщина на належне їй
майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1.

У ОСОБА_8 є брат ОСОБА_2, сестри ОСОБА_6
та, як вказав позивач ОСОБА_7, яка є
рідною сестрою ОСОБА_8 і також
спадкоємцем другої черги.

В попередньому судовому засіданні
встановлено, що саме ОСОБА_9, а не
ОСОБА_7, є рідною сестрою спадкодавця.

Однак, ОСОБА_9 у встановлений законом
термін - 21.10.2013 року, відмовилася від
належної їй частки спадкового майна
після смерті сестри ОСОБА_8 в користь
сестри ОСОБА_6 (а.с. 164, 192), а тому вона не
є спадкоємцем.

З посиланням на ст. 74 СК України
вказує, що якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою, поширюються положення глави
8 цього Кодексу. Домовленість між
сторонами про володіння, користування
та розпорядження майном, відсутня.
Вважає, що на підставі ст.60 СК України
майно набуте під час шлюбу належить
подружжю на праві спільної сумісної
власності та і разі його поділу частки
подружжя визнаються рівними.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав з викладених
у заяві підстав. Просив встановити факт
спільного проживання ОСОБА_5 і ОСОБА_8 з
01.03.2011 року по 06.06.2013 року та визнати
право власності за позивачем на 1/2
частки квартири АДРЕСА_1 як спільного
майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 та представники
ОСОБА_6 ОСОБА_4, ОСОБА_3, не визнавши
позову пояснили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8
були розлучені згідно рішення Луцького
міського суду 12.06.2002 року.

Квартира АДРЕСА_2 з 2003 року належала на
праві приватної власності ОСОБА_8, що
підтверджено свідоцтвом про право
власності від 07.04.2003 року, виданого
першою Луцькою нотконторою та
договором дарування від 03.04.2003 року,
зареєстрованими в реєстрі за №/№ 6-617,
4-618.

Позивач повинен був довести не лише
факт спільного проживання, а й і
ступінь участі у придбанні квартири
АДРЕСА_1, однак таких доказів ОСОБА_5 не
навів.

У заявах в територіальний центр
соціального обслуговування м. Луцька
департаменту соціальної політики
Луцької міської ради ОСОБА_5 обоє
вказували, що вони одинокі і відповідно
їм надавалися послуги двома
соціальними працівниками.

24.10.2012 року при купівлі квартири по
АДРЕСА_1 ОСОБА_8 також зазначала, що вона
в зареєстрованому шлюбі не перебуває
та ні з ким не проживає однією сім'єю
без укладення шлюбу. Гроші, за які купує
вказану квартиру не є спільною
сумісною власністю подружжя та є її
особистою приватною власністю.

Покликаючись на вищенаведене просили
відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення відповідачів,
представників сторін, показання
свідків суд прийшов до висновку про
відмову у задоволенні позову з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 10,
11, 60 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
сторонами вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі; кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень; докази подаються сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. Отже
для встановлення факту проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу судом враховується наявність у
сукупності ознак, що притаманні
наведеному визначенню. При цьому, таке
проживання не є підставою для
виникнення у чоловіка і жінки прав та
обов'язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК
України). Отже чоловік і жінка, які
спільно проживають без шлюбу, можуть
складати сім'ю, але статусу подружжя не
набувають.

При встановленні факту наявності у
осіб спільного побуту доцільно
враховувати ознаки, визначені у
понятті домогосподарства,
закріпленому у ст. 1 Закону України «Про
Всеукраїський перепис населення» від
19.10.2000 року. Отже, домогосподарством є
сукупність осіб, які спільно
проживають в одному житловому
приміщенні або його частині,
забезпечують себе всім необхідним для
життя, ведуть спільне господарство,
повністю або частково об'єднують та
витрачають кошти.

Суд враховує роз'яснення
викладені у п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», згідно якого при
застосуванні ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ним
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Як встановлено ст..74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або у будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою, поширюються положення глави
8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 60,61 СК України,
майно набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності. При
цьому, якщо договір був укладений в
інтересах сім'ї, то майно, одержане за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 69 СК України, дружина та
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. В силу ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної власності, подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_5
перебували у зареєстрованому шлюбі до
01.03.2011 року згідно КпШС України (рішення
суду про розірвання шлюбу від 12.06.2002
року ( а.с. 90, 10).

Сторонами визнано той факт, що ОСОБА_8 і
ОСОБА_5 проживали за однією адресою і по
АДРЕСА_2 і по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, яку беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Достовірність наведеного підтверджено
і реєстрацією ОСОБА_8.

Про те, що під час перебування у
зареєстрованому шлюбі і після його
розірвання між ОСОБА_5 були неприязні
стосунки, ствердили в судовому
засіданні свідки як і з сторони
позивача, так і з сторони відповідачів.
Свідки з сторони позивача зазначили, що
це були між ними непорозуміння, які
можуть виникати в будь-якій сім'ї.

З показань свідків в основному
вбачається, що вони засновані на
припущеннях, фактів що свідчили б про
наявність у відносинах ОСОБА_8 та
ОСОБА_5 стійких сімейних відносин не
встановлено.

Проаналізувавши покази свідків в
сукупності з матеріалами справи суд
прийшов до висновку не брати їх до
уваги, оскільки родичі і близькі
знайомі сторін давали покази, на які
було звернуто увагу сторін по справі.

Судом прийнято до уваги, що шлюб в
судовому порядку за позовом ОСОБА_8
розірвано у 2002 році.

Власником квартири АДРЕСА_2 була
ОСОБА_8, (а.с. 101, 128, 130, 131). Твердження
представника позивача, що ? частину
вказаної квартири ОСОБА_5 подарував
ОСОБА_8 у 2003 році, а тому і квартира по
АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю
подружжя, не заслуговує на увагу,
оскільки ОСОБА_5 вказаний договір
дарування не оспорювався .

У 2003 році ОСОБА_5 і ОСОБА_8 при зверненні
до територіального центру соціального
обслуговування м. Луцька департаменту
соціальної політики Луцької міської
ради і в 2010 році і в 2013 році зазначали,
що вони одинокі (а.с. 107- 111).
Достовірність наведеного підтверджено
і в актах обстеження
матеріально-побутових умов.

Про те, що ОСОБА_8 була одноосібним
власником квартири АДРЕСА_1
підтверджено договором
купівлі-продажу від 24.10.2012 року (а.с. 198-
207)., при оформленні якого ОСОБА_8 також
зазначала, що вона в зареєстрованому
шлюбі не перебуває та ні з ким не
проживає однією сім'єю без укладення
шлюбу. Гроші, за які купує вказану
квартиру не є спільною сумісною
власністю подружжя та є її особистою
приватною власністю.

Факт укладення ОСОБА_5 з ПАТ «
Укртелеком» 20.11.2012 року договору про
надання телекомунікаційних послуг за
новою адресою по АДРЕСА_1 не свідчить
про ступінь участі ОСОБА_5 у придбанні
квартири, оскільки таких доказів
ОСОБА_5 не навів.

Позивачем також на виконання положень
процесуального законодавства не
надано суду безспірних доказів того, що
він з ОСОБА_8 в період з 01.03.2011 р. по 06.06.2013
року проживали однією сім'єю.

Судом не встановлені обставини
забезпечення ОСОБА_8 і ОСОБА_5 одне
другого всім необхідним для життя,
ведення спільного господарства,
повністю або часткового об'єднання та
витрачання коштів, а також виникнення в
них взаємних прав та обов'язків,
усталених відносин, що притаманні
подружжю.

З огляду на викладене в
сукупності суд приходить до висновку,
що позовні вимоги про встановлення
юридичного факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.03.2011
року по 06.06.2013 року не підлягають
задоволенню внаслідок їх
недоведеності.

Щодо позовних вимог про визнання
спільною сумісною власністю позивача
та ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_1, то суд
приймає до уваги, крім вищенаведеного,
наступне.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.п.23, 24 постанови від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Майно, яке належало одному з
подружжя, може бути віднесено до
спільної сумісної власності судом з
тих підстав, що за час шлюбу його
цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох. Не
належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте до шлюбу, або за час шлюбу, але за
кошти, що належали одному з подружжя
особисто.

Зокрема, обов'язковому встановленню та
доказуванню підлягають факти
придбання одним з подружжя майна під
час спільного чи окремого проживання
незалежно від реєстрації чи розірвання
шлюбу, обсяг спірного майна, обсяг
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох при створенні
спільної власності подружжя та,
залежно від установленого, розмір
часток подружжя у спільній сумісній
власності.

Всупереч положень статей 10 і 60 ЦПК
України позивач не навів
беззаперечних доказів того, що
нерухоме майно - АДРЕСА_1 є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
в якої їхні частки рівні. Доводи
позивача про те, що вони придбали
квартиру у період спільного проживання
та він брав участь своїми коштами у
купівлі квартири належними та
допустимими доказами не підтверджено.
Навпаки, вони спростовуються договором
купівлі-продажу від 24.10.2012 року (а.с. 198-
207), при оформленні якого ОСОБА_8 також
зазначала, що вона в зареєстрованому
шлюбі не перебуває та ні з ким не
проживає однією сім'єю без укладення
шлюбу. Гроші, за які купує вказану
квартиру не є спільною сумісною
власністю подружжя та є її особистою
приватною власністю.

Проаналізувавши вищенаведене в
сукупності суд прийшов до висновку про
необґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_5 в заявлених ним межах та про
відсутність правових підстав для їх
задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213 ,215, 256 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 3, 57, 60, 61, 69, 70,
74 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про
встановлення факту спільного
проживання чоловіка та жінки однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання
майна спільним сумісним майном та
поділ спільного майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 (десяти) днів з дня
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
В.П.
Пушкарчук