Справа №471/1456/13-ц 05.06.2014 05.06.2014 05.06.2014
Провадження №22-ц/784/1477/14 Головуючий
у 1 інстанції Губанова В.М.
Доповідач апеляційного суду Козаченко
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 червня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого
Козаченка В.І.,

суддів:
Колосовського С.Ю., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання
Орельська Н.М.,

без участі осіб, які беруть участь у
справі,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк ,,ПриватБанк" (далі - ПриватБанк) на
заочне рішення Братського районного
суду Миколаївської області від 23
жовтня 2013 року за позовом ПриватБанку
до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

16 травня 2013 року ПриватБанк подав у суд
позов до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Позивач вказував, що 7 листопада 2008 року
він уклав з відповідачкою кредитний
договір, за яким надав позичальниці 2478
грн. кредиту на строк до 7 листопада 2009
року включно під 1% на місяць або 12% на
рік (умовний рік становить 360 днів) на
суму залишку кредиту.

Посилаючись на те, що відповідачка
своєчасно кредит не погасила і станом
на 22 серпня 2013 року має кредитну
заборгованість перед банком у розмірі
24259 грн. 76 коп., в тому числі: 2478 грн. - по
тілу кредиту; 169,63 грн. - по процентах; 74,4
грн. комісії; 19906,31 грн. пені; штрафи - 500
грн. (фіксована частина) і 1131,42 грн.
(процентна складова), позивач просив
суд стягнути з неї указану
заборгованість.

Заочним рішенням Братського районного
суду Миколаївської області від 23
жовтня 2013 року в задоволенні
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на неправильне
застосування місцевим судом норм
матеріального права, порушення вимог
процесуального права та неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, просив рішення скасувати та
ухвалити нове рішення про повне
задоволення позовних вимог.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши надані докази та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду, в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції вважав, що позивачем
пропущена позовна давність по
заявлених позовних вимогах, що є
підставою для відмови в позові.

Між тим, з такими висновками місцевого
суду повністю погодитись не можна,
оскільки ним не враховані всі умови
кредитного договору та правила
позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що 7
листопада 2008 року сторони уклали
кредитний договір, за яким
позичальниця отримала 2478 грн. кредиту
на строк до 7 листопада 2009 року включно
під 1% на місяць або 12% на рік (умовний
рік становить 360 днів) на суму залишку
кредиту.

Відповідачка своєчасно кредит не
погасила, тому станом на 22 серпня 2013
року вона має кредитну заборгованість
перед банком, зокрема: 2478 грн. - по тілу
кредиту; 169,63 грн. - по процентах і 74,4 грн.
по комісії. Крім того, банк нарахував
відповідачці неустойку у розмірі: 19906,31
грн. пені і штрафи - 500 грн. (фіксована
частина) і 1131,42 грн. (процентна
складова).

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 Кодексу за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник - повернути кредит та
сплатити відсотки.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю в
три роки. За зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261
цього ж Кодексу).

Відповідно до ч. З ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

Вирішуючи спір по суті, місцевий суд не
звернув належної уваги на вимоги
вказаних норм матеріального права і в
порушення приписів ст. 212 ЦПК України,
за відсутності в матеріалах справи
заяви відповідачки про застосування
строків позовної давності, дійшов
помилкового висновку про повну відмову
в задоволенні позову у зв'язку із
спливом позовної давності.

За таких обставин, відповідно до
пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
оскаржене підлягає скасуванню з
ухваленням по справі нового рішення
про часткове задоволення позову.

Оскільки відповідачка своїх обов'язків
за кредитним договором не виконала і
кредитні кошти не повернула, то з неї
підлягає стягненню на користь позивача
2478 грн. заборгованості по тілу кредиту;
169,63 грн. - по процентах, і 74,4 грн.
комісії.

Що стосується стягнення неустойки
(19906,31 грн. пені та штрафів - 500 грн.
(фіксована частина) і 1131,42 грн.
(процентна складова), то такі вимоги
підлягають задоволенню лише частково
через наступне.

Позивач посилався на те, що умовами
кредитного договору передбачено
обов'язок боржника сплатити указані
штрафи та пеню за несвоєчасне
погашення кредиту та процентів у
розмірі 1,25% від суми простроченого
платежу за кожен день прострочки, але
не менше 1 грн. в день.

При зверненні до суду з позовом
ПриватБанк надав суду заяву ОСОБА_2 про
видачу кредиту, Умови надання
споживчого кредиту фізичним особам і
розрахунок заборгованості.

Однак, вказані Умови, пункт 5.5 яких
передбачає збільшення терміну
позовної давності за вимогами про
стягнення кредиту, відсотків за
користування ним і неустойки до 5 років,
відповідачкою не підписані.

В той же час, ст. 259 ЦК України
імперативно встановлено, що договір
про збільшення позовної давності
повинен бути укладений у письмовій
формі.

Оскільки такий письмовий договір
сторони не укладали, то названий запис
в зазначених Умовах є нікчемним, а тому
до спірних правовідносин про стягнення
неустойки застосовується п. 1 ч. 2 ст. 258
ЦК України, яким установлено
спеціальну позовну давність строком в
один рік.

В зв'язку з чим, з відповідачки
підлягала б стягненню на користь
позивача пеня за несвоєчасне
повернення кредиту і нарахованих
відсотків (2478 + 169,63 = 2647,63) в розмірі 11914,
34грн. (2647,63 х 1,25% х 360 = 11914, 34) та вказані
штрафи. Таким чином, нарахований розмір
неустойки більше ніж у 5 раз перевищує
розмір завданих банку збитків.

В той же час, Конституційний Суд
України в своєму Рішенні від 11 липня 2013
року в справі № 1-12/2013 щодо офіційного
тлумачення положень другого речення
преамбули Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
виходить з того, що вимога про
нарахування та сплату неустойки за
договором споживчого кредиту, яка є
явно завищеною, не відповідає
передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та
частинах 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам
справедливості, добросовісності,
розумності як складовим елементам
загального конституційного принципу
верховенства права. Наявність у
кредитора можливості стягувати із
споживача надмірні грошові суми як
неустойку спотворює її дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з
огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції
України участь у договорі споживача як
слабкої сторони, яка підлягає
особливому правовому захисту у
відповідних правовідносинах, звужує
дію принципу рівності учасників
цивільно-правових відносин та свободи
договору, зокрема у договорах про
надання споживчого кредиту щодо сплати
споживачем пені за прострочення у
поверненні кредиту.

Цей висновок узгоджується з
положеннями Резолюції Генеральної
Асамблеї ООН „Керівні принципи для
захисту інтересів споживачів" від
9 квітня 1985 року № 39/248, в якій
наголошено: визнаючи, що споживачі
нерідко перебувають у нерівному
становищі з точки зору економічних
умов, рівня освіти та купівельної
спроможності, принципи захисту
інтересів споживачів мають, зокрема, за
мету сприяти країнам у боротьбі зі
шкідливою діловою практикою усіх
підприємств на національному та
міжнародному рівнях, яка негативно
позначається на споживачах.

У наведених „Керівних принципах для
захисту інтересів споживачів"
визначено, що споживачі мають бути
захищені від таких зловживань, як
односторонні типові контракти,
виключення основних прав у контрактах
та незаконні умови кредитування
продавцями.

Захист від цих зловживань базується на
положеннях законодавства, зокрема, ч. 3
ст. 551 ЦК України, відповідно до якої
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Таким чином, Конституційний Суд
України дійшов висновку, що умови
договору споживчого кредиту, його
укладання та виконання повинні
підпорядковуватися таким засадам,
згідно з якими особа споживача
вважається слабкою стороною у договорі
та підлягає особливому правовому
захисту з урахуванням принципів
справедливості, добросовісності і
розумності.

Оскільки в даному випадку неустойка
більше ніж у 5 раз перевищує розмір
завданих банку збитків, то колегія
суддів вважає можливим зменшити її
розмір до 3000 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
наслідком ухвалення по справі нового
рішення, є стягнення з відповідачки на
користь позивача сплаченого ним
судового збору, але пропорціонально
розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 313 - 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк ,,ПриватБанк" задовольнити
частково.

Заочне рішення Братського районного
суду Миколаївської області від 23
жовтня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення про часткове задоволення
позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк ,,ПриватБанк" 5722 грн.
заборгованості по кредитному договору,
укладеному між ними 7 листопада 2008 року,
в тому числі: 2478 грн. заборгованості по
тілу кредиту; 169,63 грн. - по процентах, 74,4
грн. комісії і 3000 грн. неустойки, а також
116 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: