АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3862/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 2/617/74/14
Доповідач - Кісь П.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: -
Кружиліної О.А.,

- Макарова
Г.О.,

при секретарі - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Вовчанського районного суду
Харківської області від 10 квітня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та
піклування Вовчанської районної
державної адміністрації Харківської
області про визначення місця
проживання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

18.12.2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з
вище зазначеним позовом, який в
подальшому уточнила, і просила суд
визнати місцем проживання дітей
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження,
залишивши їх на її утриманні та
вихованні за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказувала, що вона з 07.08.2005 року
перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, від якого
мають двох синів, а 07.10.2013 року рішенням
Вовчанського районного суду
Харківської області шлюб було
розірвано. В цей же день у присутності
старшого їх сина ОСОБА_3 відповідач
ОСОБА_2 в будинку його матері побив її,
спричинивши струс мозку, Коли вона,
прийшовши до свідомості, зібралась
піти, відповідач перешкоджав забирати
дітей, а коли старший син ОСОБА_3 почав
плакати і благати батька відпустити
його до матері, відповідач викинув його
в двір, назвавши «зрадником», а меншого
сина ОСОБА_4 залишив проживати в
будинку батьків. З того часу фактично
її молодшого сина ОСОБА_4 утримують
батьки відповідача, які самі не
спроможні дати дітям належне
виховання, батько їх лише навідує,
добиваючись прихильності ОСОБА_4, а їй
перешкоджають спілкуватися з молодшим
сином ОСОБА_4, виховувати його.

Відповідач проти позову заперечував,
вказуючи, що він має такі ж права та
обов'язки відносно дітей, як і позивач
ОСОБА_1, менший син захотів залишитися з
ним і це не утискує інтереси дитини, а
зважуючи на ту обставину, що умови
проживання в будинку батьків, який має
всі зручності, окремі кімнати, лише
сприяють його розвитку, оскільки умови
проживання для дітей у позивачки
значно гірші.

Представник третьої особи погодився з
позовом ОСОБА_1, надавши суду висновок
Вовчанської РДА про доцільність
проживання обох дітей з матерю ОСОБА_1

Рішенням Вовчанського районного суду
Харківської області від 10 квітня 2014
року у задоволені позову ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати вказане рішення, вважаючи
його необґрунтованим та таким, що
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
і ухвалити нове, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт посилається на ч.2 ст. 161 СК
України, на принцип 6 Декларації прав
дитини, прийнятої Резолюцією 1386 (X1V)
Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959
року та зазначає, що суд першої
інстанції не взяв до уваги ту
обставину, що відповідач не має
самостійного доходу, постійного місця
роботи, не може дати дітям належного
виховання та матеріального
забезпечення. Також суд першої
інстанції не взяв до уваги рішення
комісії з питань захисту прав дитини
Вовчанської районної державної
адміністрації № 17 від 07.04.2014 року та
висновок районної державної
адміністрації № 01-51/1065 від 07.04.2014 року,
згідно яких було встановлено, що обидва
сина повинні проживати разом з матір'ю.

Крім того, зазначає апелянт, суд не взяв
до уваги ту обставину, що молодший син
ОСОБА_4 під час проживання з батьками
відповідача став пропускати заняття в
школі без поважних причин, його дідусь
пояснював це необхідністю поїздки до
міста, а рідний батько малолітнього
ОСОБА_4 до шкільного життя дитини
взагалі не приділяє уваги.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_5 підтримали
апеляційну скаргу та просили її
задовольнити.

Представник Вовчанської районної
державної адміністрації Харківської
області у судове засідання не з'явився,
а голова Вовчанської РДА Камінська О.В.
в листі просила задовольнити
апеляційну скаргу, справу розглянути
без їх представника.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_6 просили відхилити апеляційну
скаргу та залишити рішення суду без
змін, вважаючи його законним і
обґрунтованим, а доводи апелянта
безпідставними.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню за таких
підстав.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 150 СК України
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток. Батьки
зобов'язані забезпечити здобуття
дитиною повної загальної середньої
освіти, готувати її до самостійного
життя.

Згідно до ч.1 ст. 161 СК України якщо мати
та батько, які проживають окремо, не
дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено,
підтверджено матеріалами справи, а
сторонами та іншими особами, що беруть
участь у справі, не оспорюється, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 07.08.2005 року. Від
шлюбу мають двох дітей ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, і ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження.

Згідно рішення Вовчанського районного
суду Харківської області від 07.10.2013
року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
розірвано.

Після розірвання шлюбу батьки стали
проживати окремо і з кожним з ним
залишилися діти. З позивачкою
залишився проживати старший син
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2р. народження, з
відповідачем - молодший син ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1р. народження.

Діти проживають в одному населеному
пунктів - АДРЕСА_2, навчаються у одній
школі. За місцем проживання мають
належні умови для проживання та
відпочинку.

Суд першої інстанції, приймаючи
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, посилався на рівність
прав обох батьків, на необхідність
дотримання інтересів обох дітей, для
яких зміна існуючого стану та місця
проживання, яке вони самі визначили,
може зашкодити, може негативно
вплинути на психічне здоров'я
малолітнього ОСОБА_4.

Однак з таким висновком колегія суддів
погодитися не може і вважає, що рішення
суду підлягає скасуванню з ухваленням
нового про задоволення позову у зв'язку
з неповним з'ясування судом першої
інстанції обставин, що мають значення
для справи, невідповідністю висновків
обставинам справи, неправильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення спору.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Так, відмовляючи повністю у
задоволенні позову суд першої
інстанції не звернув увагу на ту
обставину, що цим таким рішенням він
ставить під сумнів існуючий стан місця
проживання старшого сина ОСОБА_3, щодо
якого, як і відносно сина ОСОБА_4,
позивач просила рішенням суду
визначити проживати разом з нею.

Висновок суду про те, що зміна місця
проживання малолітнього ОСОБА_4 може
негативно вплинути на його психічне
здоров'я не ґрунтується на доказах, які
б свідчили про наявність обставин, що
обумовлюють такий висновок.

Разом з тим, частина 4 статті 60 ЦПК
України передбачає, що доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Також відсутнє в рішенні суду і належне
обґрунтування його висновку про
незгоду з висновком служби у справах
дітей Вовчанської РДА про визначення
місця проживання дітей за місцем
проживання матері з тих підстав, що це,
начебто, не буде повно відповідати
інтересам дітей.

Дійсно, наданий суду Вовчанською РДА
висновок про доцільність визначення
місця проживання малолітніх дітей
сторін разом з їх матір'ю ОСОБА_1 має
ознаки формального підходу посадових
осіб цього органу до обов'язку щодо
представництва та захисту прав дітей і
не має належного обґрунтування з
посилання на певні встановлені
комісією з питань захисту прав дитини
Вовчанської РДА обставини, аналіз яких
призвів до такого висновку.

Однак це не перешкоджало суду
самостійно з'ясувати обставини, які
мають значення для правильного
вирішення питання про визначення місця
проживання дітей, зважуючи, що
з'ясування цих обставин, з огляду на
вимоги ст.ст.1, 213, 214 ЦПК України, є
обов'язком суду.

Погоджуючись з висновком суду першої
інстанції в тій частині, що і батько і
мати мають рівні права та обов'язки
щодо дітей, що сторони спору, а також
батьки відповідача, в будинку яких
проживає малолітній ОСОБА_4,
характеризуються односельчанами,
вихователями школи та органами
місцевого самоврядування, в цілому,
позитивно, колегія суддів приходить до
висновку, що пріоритетом у вирішенні
спору має бути забезпечення інтересів
дітей, їх здоров'я, фізичний, духовний
та моральний розвиток, здобуття освіти.

З наданих школою характеристик,
довідок та інших матеріалів справи
вбачається, що після розлучення
малолітнього ОСОБА_4 з матір'ю та його
фактичне знаходження під опікою бабці
і діда, він став гірше навчатися, мають
місце пропуски уроків без поважних
причин.

Як зазначили сторони в суді першої і
апеляційної інстанції та
підтверджується наданими суду
письмовими доказами відповідач ОСОБА_2
з об'єктивних причин не може приділяти
постійної, щоденної уваги та турботи до
малолітнього сина ОСОБА_4, оскільки
проживає і працює в місті Харкові.

В той же час з характеристик зі школи на
дітей, довідок та інших письмових
доказів, вбачається, що позивач ОСОБА_1
постійно піклується розвитком дітей,
їх навчанням, підтримує тісний зв'язок
з ними в школі, співпрацює у цьому
напрямі з вчителями.

Принципом 6 Декларації прав дитини від
20 листопада 1959 року передбачено, що
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли маються виключні
обставини, бути розлучена зі своєю
матір'ю.

Відповідачем не було надано
переконливих доказів про наявність
виключних обставин для розлучення
малолітньої дитини із матір'ю
відповідно до Принципу 6 Декларації
прав дитини від 20 листопада 1959 року.

З матеріалів справи вбачається що мати
має постійне місце проживання, на даний
час не працює, в судовому засіданні
вона пояснила, що має присадибну
ділянку на якій вирощуються необхідні
продукти, крім того матеріально їй
допомагає її мати (а.с. 10-15).

Відповідач в судовому засіданні
пояснив, що на даний час він неофіційно
працює у м. Харкові таксистом, а
малолітній син ОСОБА_4 проживає разом з
його батьками у АДРЕСА_1 та він
приїздить до сина на вихідні дні. Свого
житла ОСОБА_2 не має, орендує квартиру у
м. Харкові.

Висновок органів опіки та піклування
про можливість проживання дитини разом
з батьком не складався.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 171 СК
України дитина, яка може висловити свою
думку, має бути вислухана при вирішенні
спору між батьками.

В судовому засіданні були вислухані
пояснення малолітньої дитини ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, який дав
пояснення що він проживати разом з
матір'ю і бажає жити та спілкуватись
разом з молодшим братом ОСОБА_4, який на
даний час проживає разом з дідусем та
бабусею, які перешкоджають у
спілкуванні братів.

Виходячи з вимог ст. 155 СК України,
головним критерієм при визначенні
місця проживання дитини, є інтереси
дитини.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що позивач ОСОБА_1 може
і бажає створити дітям належні умови
для виховання та розвитку у звичайній
для них обстановці, та що на даний час
визначення місця проживання
малолітніх дітей разом з матір'ю буде
мати більш сприятливі умови для їх
фізичного, розумового, духовного та
морального розвитку.

Таке рішення не є перешкодою
відповідачу та його батькам у
спілкуванні з малолітніми дітьми
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а разі створення
таких перешкод іншими особами, вони
мають право в судовому порядку
вимагати усунення таких перешкод,
згідно ст.159, 257 СК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307,
п.п.1,3,4 ст.309, ст.ст. 313, 314,316, 317, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вовчанського районного
суду Харківської області від 10 квітня
2014 року скасувати.

Визначити місце проживання дітей
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження
залишивши - разом з їх матір'ю ОСОБА_1 за
адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 229
грн. 42 коп.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення, в
касаційному порядку може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: