Справа № 530/393/14-ц
Номер провадження 2/530/264/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2014 року Зіньківський районний суд
Полтавської області в складі:
головуючого-судді Должко С.Р., при
секретарі Кравченко М.О., представника
позивача, ОСОБА_1, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Зінькові справу за позовом

ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Зіньківського
відділення ТВБВ № 10016/0101 філії
Полтавське облуправління АТ "Ощадбанк"
про відшкодування коштів, виплачених
по іпотечному кредитному договору та
зобов"язання сплати коштів по
іпотечному кредитному договору, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Позивачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в
Зіньківський районний суд Полтавської
області із позовною заявою до ОСОБА_4,
Зіньківського відділення ТВБВ № 10016/0101
філії Полтавське облуправління АТ
"Ощадбанк" про відшкодування коштів,
виплачених по іпотечному кредитному
договору та зобов"язання сплати коштів
по іпотечному кредитному договору.

Заслухавши пояснення позивачів, які
підтримали позовні вимоги,
представника позивача, який підтримав
позовні вимоги повністю, відповідача
ОСОБА_4, та представника відповідача,
Зіньківського відділення ТВБВ № 10016/0101
філії Полтавське облуправління АТ
"Ощадбанк" яка позовні вимоги не
визнала та дослідивши наявні в
матеріалах справи письмові докази суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позовних вимог з наступних
підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України,
- цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та Закону України "Про
міжнародне приватне право". Якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, передбачено інші
правила, ніж встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи та не
оспорюється сторонами, 9 вересня 2006
року ОСОБА_2 одружився з ОСОБА_4, яка
після державної реєстрації шлюбу
змінила прізвище на ОСОБА_4. Від шлюбу
мають доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

До реєстрації шлюбу, 14 серпня 2006 року,
між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено
письмову угоду про сумісне будівництво
житла за адресою АДРЕСА_4 двохкімнатної
квартири, загальною площею 52,6 кв, м. з
терміном виконання робіт в грудні 2006
року та оплатою 63 120 гривень, з
подальшим уточненням при кінцевому
розрахунку договірної ціни (а.с.11-12).

21 грудня 2006 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6,
укладено договір куплі-продажу
квартири АДРЕСА_1 за 95 750 гривень, з яких
30 750 гривень уже було виплачено
продавцю, а решта 65 000 гривень під
зобов'язання сплати в день отримання
кредитних коштів від філії -
Зіньківське відділення №3181 Відкритого
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України».(а.с.13-15).

21.12.2006 року ОСОБА_2, зі згоди дружини,
було оформлено кредитний договір
№14223350 із Відкритим акціонерним
товариством «Державний ощадний банк
України» на суму 65000 гривень - п.1.1
даного договору.( а.с.16-18).

В п.1.2. договору вказано, що кредит
надається на 20 років з терміном
остаточного погашення кредиту не
пізніше 20 грудня 2026 року на придбання
квартири за договором купівлі-продажу
від 21.12.2006 року, розташованої за адресою
АДРЕСА_1. В п.1.4.2. кредитного договору
№14223350 вказано, що укладення в
забезпечення виконання зобов'язань за
цим договором іпотечного договору, з
прийняттям в іпотеку нерухомого майна,
яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (
предмет іпотеки).

У кредитному договорі №14223350 від 21.12.2006
року, в п.1.5 вказано, що останній платіж
в рахунок погашення кредиту необхідно
здійснити не пізніше 20.12.2026 року.

В пункті 2.1 кредитного договору
вказано, що виконання ОСОБА_2
зобов'язання за цим договором
забезпечується нотаріально
посвідченим договором нерухомого
майна №644 від 21.12.2006 року - предмет
іпотеки, що розташоване за адресою
АДРЕСА_1.

Як пояснив представник відповідача,
Відкритого акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України»,
Авраменко В.П., яка укладала даний
договір, вказані кошти отримані по
кредитному договору, були виплачені
26.12.2006 року продавцеві ОСОБА_6.

Одночасно, 21.12.2006 року укладено договір
поруки № 1187 між ОСОБА_3 та Відкритим
акціонерним товариством «Державний
ощадний банк України» про те, що в разі
порушення Боржником, тобто ОСОБА_2,
зобов'язання за кредитним договором №
14223350, обов'язки по сплаті кредиту
покладаються на Поручителя.

Відповідно до кредитного договору
№14223350 від 21.12.2006 року, ОСОБА_2
застрахував заставне майно 14.11.2011 року
та 13.11.2013 року на суму заставного майна
95 750 грн. сплативши 287 гривень 25
копійок по кожному договору, а всього
сплатив суму 574 грн.50 коп.(а.с.66-79).

Таким чином отриманий кредит в сумі 65 000
гривень був витрачений на придбання
квартири.

Оплата по кредиту проводилась ОСОБА_2
та ОСОБА_3 готівковими коштами, а ОСОБА_3
ще і шляхом перерахування з пенсії.

Рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області від 13 квітня 2011
року, яке набрало законної сили,
вирішено визнати квартиру АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Відповідно ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мають
рівні права та обов'язки щодо вказаної
квартири.

Відповідач ОСОБА_4 визнає, що квартира
бралася в кредит, який не виплачений і
виплачується в тому числі і батьком
ОСОБА_2, що зафіксовано в рішенні
Зіньківського районного суду від 21.02.2011
року.

За період спільного проживання в шлюбі
до 28.10.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4
виплатили кредит в сумі 11 871 гривень, а
також сплачені відсотки в сумі 35 406 грн.
18 коп., згідно довідки наданої ВАТ
«Державний ощадний Банк України».

Після розірвання шлюбу в період з 29.10.2010
року по 14 квітня 2014 року позивачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як поручитель
сплатили кредит в сумі 11 962 грн. 04 коп. та
відсотки в сумі 27 034 грн. 57 коп..

Відповідно довідки № 401 від 15.04.2014 року
наданої ВАТ «Державний ощадний Банк
України» ТВБВ №10016/0101 - залишок суми
кредиту станом на 15.04.2014 року становить
41166, 96 грн..

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб
1-КЕ №117153 від 25 лютого 2014 року ОСОБА_4
після державної реєстрації шлюбу
змінила прізвище на ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Як передбачено ч. 1 ст. 61 Сімейного
кодексу України, об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Нормою частини 3 та 4 ст. 334 ЦК України
передбачено, що право власності на
майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення.
Якщо договір про відчудження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Згідно частини 1 ст. 210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Відповідно до ч.1 п.3 ст. 208, ЦК України у
письмовій формі належить вчиняти
правочини фізичних осіб між собою, що
перевищують у двадцять і більше разів
розмір неоподаткованого мінімуму
доходів громадян.

Згідно з ч. 2 ст. 150 Основного Закону
України, рішення Конституційного Суду
України є обов'язковими до виконання на
всій території України, остаточними і
не можуть бути оскаржені. Тобто
виконання рішень Конституційного Суду
як і рішень судів загальної юрисдикції
є конституційним обов'язком кожного,
починаючи з глави держави й закінчуючи
пересічними громадянами. Аналогічні
вимоги містяться в ст. 69 Закону України
"Про Конституційний Суд України", а ст. 70
встановлює порядок виконання рішень і
висновків КСУ. На узагальнення судової
практики, тлумачення закону, дане
Конституційним Судом України є по
правовому статусу рішенням, яке для
будь якого суду, є обов'язковим до
виконання.

Відповідно доРішення Конституційного
суду України від 11 травня 2005 року №
4-рп/2005 у справі № 1-11/2005, де вказано, що
Положення пункту 1, абзацу першого
пункту 5 статті 4 Закону України "Про
власність" ( 697-12 ) у контексті частин
першої, сьомої статті 41 Конституції
України ( 254к/96-ВР ), у системному зв'язку
з частиною третьою статті 81
Господарського кодексу України ( 436-15 )
треба розуміти так, що власник на свій
розсуд володіє, користується і
розпоряджається належним йому майном,
але, здійснюючи своє право, він
зобов'язаний не порушувати права та
охоронювані законом інтереси громадян,
юридичних осіб і суспільства, в тому
числі переважне право (яке не є
абсолютним) акціонерів закритого
акціонерного товариства на придбання
акцій, що відчужуються іншими його
акціонерами.

Відповідно до ст.. 63 СК України, дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Зазначене відповідає роз'ясненням у п.23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року №11 „ Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя".

Відповідно до положень ст..65 СК України,
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладені договорів одним із
подружжя, вважається що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим з подружжя без її його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
зазначеному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст..215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною ( сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1,3,4,5,6 ст. 203
ЦК.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю, ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав
людини, передбачено - ніхто не може бути
безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст.1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Як установлено судом і не оспорюється
сторонами, кредитний договір №14223350 від
21.12.2006 року позивачем, ОСОБА_2 укладений
за згоди відповідачки, ОСОБА_4, яка суду
показала, що вона також, під час
перебування у шлюбі, сплачувала по
даному кредитному договору кошти в
банк.

Як пояснила відповідач, ОСОБА_4, вона не
бажає, щоб переоформили половину
невиплаченої суми по кредитному
договору №14223350 від 21.12.2006 року на неї.
Також вона не бажає шукати особу, щоб
записати в договір поруки.

Представник відповідача, Відкритого
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України», Авраменко В.П.,
також показала, що згідно кредитного
договору №14223350 від 21.12.2006 року, без
згоди особи та сторін договору, вона не
може змінювати кредитний договір.
Поділ кредитних зобов'язань та
зменшення обсягу відповідальності
поручителя суттєво порушить законні
праві та інтереси АТ «Ощадбанк» яке при
безпосередньому укладенні кредитного
договору розраховувало на
платоспроможність позичальника та
гарантії забезпечення виконання
зобов'язання з боку поручителя.

Відповідно до п.7.1 кредитного договору
№14223350 від 21.12.2006 року вказано, що
договір може бути змінений або
доповнений за взаємною згодою сторін.
Аналогічна норма міститься і в п. 9.2
іпотечного договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 не є
стороною кредитного договору,
зобов'язання з погашення кредиту
лежать тільки на позичальнику і банк
заперечує проти розподілу обов'язків
за кредитним договором.

При безпосередньому укладенні
перелічених договорів Банком
розраховувався фінансовий стан
позичальника та його
платоспроможність. Поділ же в судовому
порядку зобов'язань за кредитними
договорами між позивачами та
відповідачем, ОСОБА_4 може суттєво
вплинути на права АТ «Ощадбанк» як
кредитора. Адже в кожному конкретному
випадку приймаючи рішення про видачу
кредитних коштів працівниками банку
досліджувалися ряд чинників, що могли б
впливати на подальшу спроможність
позичальників виконувати зобов'язання
за кредитним договором. Тож поділ
заборгованості за кредитним та
іпотечним договором фактично порушить
законні права та інтереси АТ
«Ощадбанк», адже буде йти в розріз з
внутрішніми правилами кредитування.

В позовній заяві не визначено яким
чином позивачі бажають розділити
зобов'язання по кредитному договору
який нерозривно пов'язаний з договором
забезпечення. Невизначений ні порядок
такого розподілу зобов'язань, ні
графіки згідно яких сторонами, у разі
задоволення позову, в подальшому буде
проводитися таке погашення, та чи
являється платоспроможною ОСОБА_4 До
Банку з відповідними пропозиціями
сторони також не зверталися.

Стаття 651 ЦК України визначає, що зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї зі сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Відповідно до статті 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Згідно ст. 559 ЦК України порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Так на даний час немає жодних підстав
для розірвання договору поруки,
оскільки наявність шлюбно-сімейних
відносин між позивачем та
відповідачем, або відсутність таких, не
впливає на виконання умов договору
поруки, який за своєю природою є видом
забезпечення виконання зобов'язання, і
розірвання шлюбу не є істотною
обставиною в силу ст. 652 ЦК України.

Відповідно до ч.І ст. 69 СК України -
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.
Проте, на думку суду, відповідач,
ОСОБА_4 не довела всіх обставини, на які
вказувала.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи, а саме проведення судових
експертиз.

Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позов
задоволено частково, судові витрати
присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено. Якщо сторону, на користь
якої ухвалено рішення, звільнено від
оплати судових витрат, з другої
сторони стягуються судові витрати на
користь осіб, що їх понесли,
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог. Якщо обидві
сторони звільнені від оплати судових
витрат, вони компенсуються за рахунок
держави у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

На основі викладеного та керуючись
Рішення Конституційного суду України
від 11 травня 2005 року № 4-рп/2005 у справі №
1-11/2005, ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 73, 88, 212-223 ЦПК
України суд, -

В И Р І Ш
И В:

Позовну заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Зіньківського відділення ТВБВ № 10016/0101
філії Полтавське облуправління АТ
"Ощадбанк" про відшкодування коштів,
виплачених по іпотечному кредитному
договору та зобов"язання сплати коштів
по іпотечному кредитному договору -
задовольнити частково.

Стягти із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
уродженки с. Удовиченки, Зіньківського
району, Полтавської області,
зареєстрованої в АДРЕСА_1, жительки
АДРЕСА_2, код платника податків за
ЄДРПОУ - НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2,
зареєстрованого в АДРЕСА_1, жителя
АДРЕСА_3 в рахунок відшкодування
коштів, виплачених по іпотечному
кредитному договору №14223350 від 21.12.2006
року - 19785 ( дев'ятнадцять тисяч сімсот
вісімдесят п'ять) гривень 55 копійок.

Стягти із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
уродженки с. Удовиченки, Зіньківського
району, Полтавської області,
зареєстрованої в АДРЕСА_1, жительки
АДРЕСА_2, код платника податків за
ЄДРПОУ - на користь ОСОБА_2,
зареєстрованого в АДРЕСА_1, жителя
АДРЕСА_3 - 192 ( сто дев'яносто дві) гривні,
22 копійки судових витрат.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 днів з дня
його проголошення, шляхом подання
апеляційної скарги через Зіньківський
районний суд. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 15.05.2014
року.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області

С.Р.Должко