Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/2032/14
Головуючий у 1 інстанції Куценко М.О.
Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4
на рішення Енергодарського міського
суду Запорізької області від 14 березня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, третя
особа: Служба у справах дітей
Енергодарської міської ради
Запорізької області, про усунення
перешкод у праві власності, визначення
порядку користування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, третя особа:
Служба у справах дітей Енергодарської
міської ради Запорізької області, про
усунення перешкод у праві власності,
визначення порядку користування.

В позові зазначав, що з 06.03.2000р. по 2013р.
він перебував у зареєстрованому шлюбі
з ОСОБА_3 Вони мешкали у двокімнатній
квартирі, яку він отримав за місцем
роботи. Позивач та відповідач
вселилися у вказану квартиру та
зареєстрували місце проживання.
Квартира АДРЕСА_1 належить на праві
приватної спільної часткової
власності позивачу, відповідачу та її
неповнолітній доньці в рівних частках,
по 1/3 кожному відповідно. Сімейні
стосунки між позивачем та відповідачем
не склались, в наслідок чого рішенням
Енергодарського міського суду
Запорізької області шлюб між ними було
розірвано, але сторони продовжували
мешкати в одній квартирі. Вони окремо
сплачують комунальні послуги. Між ними,
як співвласниками, не має домовленості
щодо користування своїми частками.
Також не було ніякого рішення суду щодо
цього питання. Після припинення
шлюбних стосунків, відповідач створила
несумісні для спільного проживання
умови. Він працює на державному
підприємстві НАЕК «Енергоатом» ВП
ЗАЕС. Наприкінці травня позивач не міг
потрапити до дому, оскільки дверний
замок був вже змінений, ключі від
вхідної двері відповідач надавати йому
відмовлялась. ОСОБА_3 створила нову
родину та взагалі не впускає його до
квартири, хоча він є співвласником 1/3
частини квартири.

Уточнивши свої позовні вимоги, просив
суд усунути йому перешкоди в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
вселення ОСОБА_4. Визначити наступний
порядок користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1: за
ОСОБА_4 право особистого користування
житловою кімнатою загальною площею 11,7
кв.м.; за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право
особистого користування житловою
кімнатою загальною площею 16,0 кв.м. та
лоджію 1,7 кв.м; коридор 8,4 кв.м., ванну
кімнату 2,6 кв.м., вбиральню 1,3 кв.м., кухню
7,9 кв.м., залишити у спільному
користуванні. Зобов'язати ОСОБА_3
видати йому один екземпляр ключів від
вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.
Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4
перешкод у користуванні вказаним
приміщенням.

Рішенням Енергодарського міського
суду Запорізької області від 14 березня
2014 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди в користуванні
квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_4, шляхом
вселення його у вищезазначену
квартиру.

Визначено наступний порядок
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1:

- ОСОБА_4 визначено в користування
житлову кімнату загальною площею 11,7
кв.м.;

- ОСОБА_3 та ОСОБА_5 визначено у
спільне користування житлову кімнату
загальною площею 16,0 кв.м. та лоджію 1,7
кв.м.;

- коридор 8,4 кв.м., ванну кімнату 2,6
кв.м., вбиральню 1,3 кв.м., кухню 7,9 кв.м.,
залишено у спільному користуванні
сторін.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу,
в якій посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким у задоволені позову
відмовити в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_4 в особі представника
ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду змінити, та ухвалити нове рішення,
яким його позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суду відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

По справі встановлено, що позивач
ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 і її
неповнолітня донька ОСОБА_5 є
співвласниками квартири АДРЕСА_1, а
саме кожному належить по 1/3 частини
квартири.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
між сторонами виникли перешкоди в
користуванні помешканням, не
допускаючи позивача в квартиру,
відповідач позбавила його можливості
користуватись жилим приміщенням, жилі
кімнати спірної квартири є
ізольованими, а тому встановлено
порядок користування квартирою та
вселено позивача.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і апеляційний
суд, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірна квартира складається з двох
ізольованих житлових кімнат загальною
житловою площею 27,7 кв.м, з них кімната 1
площею 16,0 кв.м з виходом на лоджію
площею 1,7 кв.м., кімната 2 площею 11,7 кв.м,
інших підсобних приміщень - кухні,
коридору, ванної кімнати, вбиральні, де
зареєстровані сторони та неповнолітня
донька відповідача ОСОБА_5 Отже, спірна
квартира згідно з правовстановлюючими
документами є спільною частковою
власністю сторін у справі, які мають
право визначити порядок користування
спільною річчю, установити, хто і, яким
приміщенням буде користуватися.

За правилом ч.3 ст. 319 ЦК усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав, і якою передбачено, що всі
суб'єкти права власності є рівними
перед законом з точки зору гарантій
рівності умов здійснення власниками
своїх прав. Відповідно до ст. 47
Конституції України, ч. 3 ст. 9 Житлового
кодексу України кожен громадянин має
право на житло та ніхто не може бути
обмежений у праві користування жилим
приміщенням.

Виходячи з фактичних обставин справи,
судом першої інстанції встановлено, що
позивач хоча і має право власності на
спірну квартиру, а відтак, на
проживання у ній, але не може його
реалізувати через перешкоди, які йому
чинить відповідач.

Порядок здійснення права спільної
часткової власності встановлений
статтею 358 ЦК України.

Співвласники можуть домовитись про
порядок володіння та користування
майном, що є у спільній частковій
власності. За відсутності згоди
порядок володіння та користування
спільним майном визначається судом.

Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України
від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності»
роз'яснено, що квартира, яка є спільною
сумісною чи спільною частковою
власністю, на вимогу учасника
(учасників) цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартири,
якщо про це заявлено позов.

У даному конкретному випадку, сторони
визнають факт неможливості поділу
спірної квартири між ними в натурі,
згідно належних їм часток на праві
власності в квартирі.

Суд першої інстанції, оцінюючи наявні в
матеріалах справи докази, неприязну
атмосферу між сторонами, а також план
квартири й розміри житлових кімнат,
дійшов вірного висновку щодо
необхідності визначення порядку
користування спірною квартирою між
сторонами.

Ухваливши рішення про визначення
порядку користування спірною
квартирою та виділивши у користування
позивачу кімнату площею 11,7 кв.м., а
відповідачу і неповнолітній ОСОБА_5
кімнату площею 16,00 кв.м. з лоджією
площею 1,7 кв.м., суд першої інстанції
вирішив наявний між сторонами спір.

Доводи апеляційної скарги
відповідача про порушення прав
власності її та неповнолітньої ОСОБА_5,
оскільки встановлений порядок не
відповідає часткам у праві власності,
позбавляє їх квадратних метрів, не
приймаються до уваги, в зв»язку з тим,
що рішенням визначений лише порядок
користування, а частки співвласників у
праві спільної часткової власності
залишилися незмінними.

Так, змістом позовних вимог позивача
було встановлення порядку
користування житловою площею -
квартири, яка є спільною частковою
власністю, що передбачено ст.319 ЦПК
України, а не виділ частки квартири в
натурі. При цьому, особі може бути
виділено в користування жиле
приміщення менше за жилу площу, що
припадає на неї, виходячи із її частки у
праві спільної часткової власності.

Встановлений судом порядок
користування спірною квартирою, не
порушує здійснення ОСОБА_3 та ОСОБА_5
своїх прав власника.

Інші доводи апеляційної скарги
відповідача не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні та
були враховані судом першої інстанції
при вирішенні справи.

Стаття 311 Цивільного кодексу України
встановлює, що житло фізичної особи є
недоторканним. Фізична особа не може
бути виселена або іншим чином
примусово позбавлена житла, крім
випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

За змістом ст. ст. 21, 24, 41 Конституції
України, ст.ст. 311, 319, 358 ЦК України всі
громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, у тому числі
щодо захисту права спільної часткової
власності.

Суд першої інстанції, встановивши, що
ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_4 у
користуванні квартирою, вірно виходив
із права позивача як співвласника
квартири на користування належною йому
власністю і задовольнив вимоги про
вселення.

Доводи апеляційної скарги позивача про
наявність підстав для задоволення
позову у повному обсязі є
неприйнятними, виходячи з наступного.

Спірна квартира перебуває у спільній
власності ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5,
позивач як її співвласник відповідно
до ст. ст. 358,383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України вправі порушувати питання про
надання йому можливості користування
належним йому майном. Однак предмет
позову повинен мати правовий характер
і випливати з певних
матеріально-правових відносин.
Підставою позову є обставини, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги і
докази, що підтверджують позовні
вимоги, зокрема факти
матеріально-правового характеру, що
визначаються нормами матеріального
права, які врегульовують спірні
правовідносини, їх виникнення, зміну,
припинення. А тому суд, встановивши, що
позивач не має вільного доступу до
спірної квартири і проживання в ній,
правильно задовольнив вимоги частково
і захист порушеного права здійснив
шляхом вселення до квартири та
встановлення порядку користування
спірною квартирою, а створення
відповідачем будь-яких інших перешкод
не доведено.

В апеляційній скарзі позивача не
містяться доводів, які б ставили під
сумнів правильність зазначених
висновків.

Місцевий суд повно і всебічно
дослідив обставини справи, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Таким чином, доводи апеляційних скарг
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315, 317,319 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 -
відхилити.

Рішення Енергодарського міського суду
Запорізької області від 14 березня 2014
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: