Справа № 442/1537/14
Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/783/4396/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря: Іванової О.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_2 на рішеня Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 29 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Відділу державної
виконавчої служби Дрогобицького
міськрайонного управління юстиції
Львівської області про відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в
и л а :

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась з
позовом до Відділу державної
виконавчої служби Дрогобицького
міськрайонного управління юстиції
Львівської області про відшкодування
25000 грн. моральної шкоди, завданої
позивачу діями державного виконавця,
який 08.09.2010 р. ухвалив незаконну
постанову про закінчення виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчого листа № 2-296 від 17.06.2004 р.,
яка була скасована ухвалою
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 13.11.2013 р., і
внаслідок вказаного неправомірного
закриття виконавчого провадження та
невиконання рішення суду ОСОБА_2
завдано великих незручностей та
душевних страждань.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 29 квітня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку
оскаржила позивач ОСОБА_2, яка
покликаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права просить рішення скасувати та
ухвалити нове, яким задоволити позовні
вимоги. Апеляційну скаргу
обґрунтовано тим, що посилання суду на
незалучення позивачкою належного
відповідача у справі не може слугувати
підставою для відмови в позові,
оскільки в мотивувальній частині
рішення не вказано, що залучений
відповідач не є відповідальним за
порушені права позивачки. Крім того
апелянт вказує, що відповідно до п. 8
Постанови Пленуму Верховного суду
України «Про застосування судами
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» районний суд
встановивши, що відповідальність
повинна нести інша особа, а не та, до
якої пред'явлено позов, повинен був з
власної ініціативи залучити до участі
у справі територіальний орган
Державного казначейства України у
якості співвідповідача, а не
постановляти рішення про відмову в
позові.

Будучи належним чином повідомленими, в
судове засідання 12 червня 2014 року не
з»явився ніхто із осіб, які беруть
участь у справі.

У зв»язку з неявкою в судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги, та вимог
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення
частково, з наступних мотивів.

Колегія суддів розглядає як
необґрунтовані доводи апеляційної
скарги про право суду першої інстанції
залучити до участі в справі іншу особу
як співвідповідача з власної
ініціативи, зважаючи на те, що згідно ч.1
ст.33 ЦПК України в редакції Закону №
2453-УІ від 07.07.2010 року суд першої
інстанції не має права по своїй
ініціативі залучати до участі в справі
іншу особу як співвідповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції мотивував свої
висновки посиланням на те, що моральна
шкода, заподіяна незаконними діями чи
бездіяльністю посадових осіб при
здійсненні своїх повноважень підлягає
відшкодуванню за рахунок держави з
коштів державного бюджету. Однак,
позивачкою пред»явлено вимогу лише до
відділу державної виконавчої служби.
При цьому суд не вправі, без згоди
позивача, здійснити заміну чи
залучення співвідповідача. Враховуючи
наведене, суд першої інстанції прийшов
до переконання про необхідність
відмови в задоволенні позову саме з цих
підстав.

Згідно ч.3 ст.303 ЦПК України, апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування судом норм матеріального
права або порушення норм
процесуального права, які є
обов»язковою підставою для скасування
рішення.

Колегія суддів вважає, що при розгляді
справи судом першої інстанції були
допущені порушення норм матеріального
і процесуального права, які полягали в
наступному.

Згідно роз»яснень, наведених у п. 28
Постанови № 6 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ України
від 07 лютого 2014 року «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судових рішень у цивільних
справах», при розгляді позовів
фізичних чи юридичних осіб про
відшкодування завданої шкоди
рішеннями, діями чи бездіяльністю
державного виконавця під час
проведення виконавчого провадження
суди повинні виходити з положень
статті 56 Конституції України, статті 11
Закону «Про державну виконавчу
службу», частини другої статті 87 Закону
про виконавче провадження, а також з
положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати,
що в таких справах відповідачами є
держава в особі відповідних органів
державної виконавчої служби, що мають
статус юридичної особи, в яких працюють
державні виконавці, та відповідних
територіальних органів Державної
казначейської служби України.
Підставою для цивільно-правової
відповідальності за завдання шкоди у
такому випадку є правопорушення, що
включає як складові елементи шкоду,
протиправне діяння особи, яка її
завдала, причинний зв'язок між ними.
Шкода відшкодовується незалежно від
вини. Належним доказом протиправних
(неправомірних) рішень, дій чи
бездіяльності державного виконавця є,
як правило, відповідне судове рішення
(вирок) суду, що набрало законної сили,
або відповідне рішення вищестоящих
посадових осіб державної виконавчої
служби.

Отже, зважаючи на вищенаведені
роз»яснення, Відділ державної
виконавчої служби Дрогобицького
міськрайонного управління юстиції
Львівської області, який є юридичною
особою, є належним відповідачем у
справі. За обставин пред»явлення
позову до належного відповідача і
наявності обставин для залучення до
участі в справі співвідповідача в
особі відповідного територіального
органу Державної казначейської служби
України, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції повинен був
розглянути по суті позов, який
пред»явлений до Відділу державної
виконавчої служби, а не відмовляти у
задоволенні позову до Відділу
державної виконавчої служби з тих
підстав, що позивач не пред»явив позову
до ще одного відповідача.

Водночас колегія суддів вважає, що у
задоволенні позову слід було відмовити
з наступних міркувань.

Пунктом 2. Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 4 від 31.03.95
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз »яснено, що спори про
відшкодування заподіяної фізичній
чи юридичній особі моральної
(немайнової) шкоди розглядаються,
зокрема:

- коли право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами
Конституції або випливає з її положень;

- у випадках, передбачених статтями 7,
440-1 Цивільного кодексу Української
РСР (далі - ЦК) та іншим
законодавством, яке встановлює
відповідальність за заподіяння
моральної шкоди (наприклад, ст. 49
Закону "Про інформацію" , ст. 44 Закону
"Про авторське право і суміжні права" ;

- при порушенні зобов'язань, які
підпадають під дію Закону "Про захист
прав споживачів" чи інших законів, що
регулюють такі зобов'язання і
передбачають відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

Таким чином, відповідальність за
заподіяння моральної шкоди наступає,
лише у випадках, передбачених
законодавством.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров»я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв»язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім»ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв»язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4 ) у приниженні
честі, гідності, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

У статті 11 Закону України «Про
державну виконавчу службу» та у ч.2 ст.87
Закону України «Про виконавче
провадження» йдеться про
відшкодування шкоди (збитків),
заподіяних державним виконавцем
фізичним чи юридичним особам від час
виконання рішення (під час проведення
виконавчого провадження).

У статті 1174 ЦК України також
йдеться про відшкодування шкоди,
завданої фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади … при
здійсненні нею своїх повноважень.

Отже, вищезазначеними
нормативними актами встановлено
підстави для відшкодування шкоди
(збитків) , а не підстави для
відшкодування моральної ( немайнової)
шкоди.

Зважаючи на те, що ст.11 Закону
України « Про державну виконавчу
службу», ч.2 ст.87 Закону України «Про
виконавче провадження» та ст.1174 ЦК
України встановлено підстави для
відшкодування шкоди (збитків), а - не
підстави для відшкодування моральної
шкоди, водночас, факт скасування
ухвалою Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від13
листопада 2013 року (справа № 442/6000/13-ц )
постанови ВП 476679 про закінчення
виконавчого провадження від 08.09.2010
року, винесеної державним виконавцем
відділу Державної виконавчої служби
Дрогобицького управління юстиції
Дмитрів А.Р., не можна розглядати як
факт протиправної поведінки
державного виконавця щодо позивача, то
колегія суддів вважає, що позовні
вимоги про відшкодування моральної
шкоди не ґрунтуються на законі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції повинен був
розглянути спір по суті, а не
відмовляти у задоволенні позовних
вимог з посиланням на те, що позов
пред»явлено до неналежного
відповідача, водночас, колегія суддів
дійшла висновку, що позивач не мала
права на відшкодування моральної шкоди
і у задоволенні позовних вимог слід
було відмовити за безпідставністю.

У зв»язку з наведеним, апеляційну
скаргу слід задовольнити частково,
оскаржуване рішення - змінити та
відмовити у задоволенні позовних вимог
за безпідставністю.

Керуючись ч.ч. 1, 2, 3 ст. 303, п.3 ч.1
ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317,
319 ЦПК України, колегі суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 29 квітня 2014 року змінити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди
відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий
Тропак О.В.

Судді
Приколота Т.І.

Федоришин А.В.