Справа № 653/1080/13-ц
Провадження № 2/653/79/14
РІШЕННЯ

іменем України

"14" травня 2014 р.

Генічеський районний суд
Херсонської області у складі:

головуючого судді
Хоменко В.Г.

при секретарі
Кідалові Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Генічеськ цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання права власності на
рухому річ, та зустрічний позов ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання права
власності на рухому річ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у
якому вказує, що 24 листопада 2012 року між
ним та ОСОБА_3 було укладено в усній
формі договір купівлі - продажу
металевого торгівельного кіоску,
який розташовано за адресою - АДРЕСА_1.
На підтвердження виконання умов
вищевказаного договору, ОСОБА_3 передав
ОСОБА_1 ключі від кіоску та деякі
документи на нього, та отримав від
позивача грошові кошти в розмірі 24
тис. грн. про що власноруч написав
розписку про отримання вказаної суми в
присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Після
укладання договору купівлі - продажу
вказаного торгівельного кіоску
позивач весь цей час відкрито володів,
користувався своїм майном, до кіоску
було завезено власні речі та кіоск
готувався для літнього сезону.

Для належного оформлення
торгівельного кіоску, можливості
зайняття в ньому господарською
діяльністю позивачем було замовлено
паспорт прив'язки тимчасових споруд, що
виготовлений ПП ОСОБА_6. Із зазначеними
документами він звернувся до
Щасливцевської сільської ради з метою
отримання дозволу на відкриття
торгівельної точки за адресою -
АДРЕСА_1, біля бази відпочинку
«Меліоратор». Однак йому було
відмовлено, оскільки з аналогічними
документами звернувся ОСОБА_2 який
стверджував, що вказаний торгівельний
кіоск є його власністю. При зверненні
позивача безпосередньо до ОСОБА_2 з
поясненнями, що вказаний кіоск в с.
Генічеська Гірка він придбав у ОСОБА_3,
та надавши на ознайомлення всі
документами на цей кіоск, отримав
відмову у визнанні свого права
власності на вказане майно, оскільки
відповідач ОСОБА_2 не визнає його право
власності та вважає себе власником
зазначеного кіоску. У зв'язку з
вказаним просить суд визнати за ним
право власності на вказаний металевий
кіоск.

В судовому засіданні представник
позивача за довіреністю ОСОБА_7 подала
заяву про уточнення позовних вимог
ОСОБА_1, у якому посилаючись на
обставини викладені у позові просить
суд визнати договір купівлі-продажу
металевого кіоску укладений 24.11.2012 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсним та визнати
за ОСОБА_1 право власності на спірний
кіоск.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні
вимоги ОСОБА_1 не визнали, заперечували
проти задоволення позову, подали
зустрічну позовну заяву про визнання
права власності на спірний
торгівельний кіоск, яку обґрунтовували
тим, що весною 2011 року ОСОБА_2 вирішив
зайнятися підприємницькою діяльністю
на території Арабатської стрілки у
сфері роздрібної торгівлі. З цією метою
звернувся до приватного підприємства
«АГК Будінвест» та замовив три
металевих кіоски. Роботи були
проведені у повному обсязі на умовах,
визначених між сторонами, та за кожен
кіоск він сплатив по 15 021 грн., що
підтверджується локальним кошторисом,
зведеним кошторисом, дефектним актом,
договірною ціною на виготовлення
металевих кіосків. Враховуючи, що
відповідач по справі ОСОБА_3, мав перед
ним заборгованість зі сплати грошових
коштів, на прохання останнього
дозволив йому користуватися кіосками,
з метою здійснення підприємницької
діяльності для скорішого повернення
боргу. Вказує, що кіосками ОСОБА_3
користувався тільки на протязі 2011 р.,
після чого ніякого відношення до них не
мав та протягом 2012 року там не працював.
При цьому ОСОБА_2 вказує, що про
відчуження ОСОБА_3 належних йому
торгівельних кіосків, зокрема, ОСОБА_1
дізнався 2013 року. Просить суд визнати
за ним право власності на вказаний
торгівельний кіоск, оскільки кіоск
дійсно належить йому, що
підтверджується документами на
виготовлення кіоску, угодою на право
тимчасового використання земельної
ділянки від 01.06.2012 року та 01.04.2013 року.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
суду пояснив, що наприкінці червня
здійснював перевезення торгівельного
кіоску з будівельної бази «Екострой» м.
Генічеськ, вул. Азовська в с. Генічеська
Гірка Генічеського району Херсонської
області. Коли приїхав на місце
встановлення кіоску там був присутній
ОСОБА_3. який після перевезення кіоску
з ним і розраховувався. Перевозили
кіоск на автокрані з причепом. При
установці та перевезені ОСОБА_2 не був
присутній. ОСОБА_3 був йому відомий
тільки з чуток по місту Генічеську та
указував йому місця встановленні
кіосків. З чого він зрозумів, що кіоск
належать ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні
пояснив начебто на виготовлення
кіосків. З ОСОБА_3 вони знайомі ще зі
школи. Вважав, що ОСОБА_3 робить кіоск
для себе. На той час у нього в парку ім.
Шевченка в м. Генічеську було кафе в
оренді, про інше йому не відомо.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, вислухавши
пояснення позивача та представників
відповідача, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору, суд,
вважає, що первісні позовні вимоги є не
обґрунтованими, а позов не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зміст правочину не може суперечити
актам цивільного законодавства.

Згідно наказу Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України «Про затвердження
Типових правил розміщення малих
архітектурних форм для здійснення
підприємницької діяльності» № 227 від 13
жовтня 2000 року, мала архітектурна форма
для здійснення підприємницької
діяльності (далі - мала архітектурна
форма) - невелика споруда, яка
виконується із полегшених конструкцій
і встановлюється тимчасово без
улаштування фундаментів.

Як вбачається з матеріалів справи,
наданих ОСОБА_2, зокрема локальним
кошторисом, зведеним кошторисом,
дефектним актом, договірною ціною на
виготовлення металевих кіосків
останнім було замовлено виготовлення
трьох торгівельних кіосків з метою
здійснення підприємницької
діяльності. Відповідно до розписки, що
міститься в матеріалах справи, з метою
здійснення підприємницької
діяльності, ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2
з приводу питання тимчасового
використання торгівельних кіосків,
замовлених останнім та отримав від
нього грошові кошти на оплату
замовлених торгівельних кіосків в
розмірі 45 тис. грн..

Таким чином, беручи до уваги
відповідь ТОВ «БудІнвест» наданої на
адвокатський запит, відповідно до
якого за замовленням торгівельних
кіосків звертався ОСОБА_3, а також
розписку надану ОСОБА_3 ОСОБА_2 суд
вважає, що фактично ОСОБА_3 діяв в
інтересах ОСОБА_2, був його
представником при замовленні та
виготовленні спірних кіосків.

При цьому судом встановлено, що 01.06.2012
року між ОСОБА_2 та КП «Макс-Інвест»
укладено угоду на право тимчасового
використання земельної ділянки,
відповідно до умов якої ОСОБА_2 отримав
дозвіл на розміщення торгівельного
кіоску по АДРЕСА_1.

Крім того в судовому засіданні
встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
досягнуто домовленостей, відповідно до
яких ОСОБА_3 здійснює підприємницьку
діяльність з використанням
торгівельного кіоску, що належить
ОСОБА_2 та знаходиться по АДРЕСА_1.

Проте, як вбачається з первісного
позову ОСОБА_1 24.11.2012 року, між ним та
ОСОБА_3 укладено усний договір
купівлі-продажу торгівельного кіоску,
що розташований по АДРЕСА_1. Розрахунок
за указаним договором між ними було
проведено у повному обсязі та
відповідачем ОСОБА_3 власноручно
написано розписку про отримання
обумовленої суми за договором
купівлі-продажу. При цьому останній
вказав, що відчужувані об'єкти під
забороною/арештом не перебувають. При
зверненні ОСОБА_1 до сільської ради с.
Щасливцеве з метою отримання дозволу
на відкриття торгівельної точки, йому
було відмовлено у видачі такого
дозволу, оскільки з аналогічною заявою
звернувся ОСОБА_2, який також вважає
себе власником вказаного кіоску.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 658
ЦК України, право продажу товару
належить власникові товару.

Враховуючи що на момент укладення
вказаного правочину, ОСОБА_3 не надав
документів, що підтверджували б його
право власності на відчужуване майно,
то такий правочин в силу ст. 215 ч.2 ЦК
України є нікчемний, оскільки
відчужений особою, що не є власником
вказаного майна.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Згідно ст.215 ч.1,3 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання;
в момент вчинення правочину стороною /
сторонами/ вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.216 ч.1,2 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, відшкодувати вартість
того, що одержано, за цінами, які
існують на момент відшкодування. Якщо у
зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій і
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною.

Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення /частина перша
ст.229 цього Кодексу/, такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.
Сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Згідно ст. 236 ч.1 ЦК України -
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

Згідно правової позиції
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" Відповідно до частини
першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Відповідно до частини п'ятої
статті 12 ЦК добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Порушення вимог закону щодо
укладення правочину в письмовій формі
є підставою для визнання його
недійсним лише в разі, коли це прямо
передбачено законом, зокрема статтями
547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо. Зі змісту
абзацу другого частини першої статті 218
ЦК ( 435-15 ) вбачається, що не може
доводитися свідченням свідків не лише
заперечення факту вчинення правочину
або оспорювання окремих його частин, а
й факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.
Випадки, коли свідчення свідків
допускаються як засіб доказування
факту вчинення правочину, у ЦК
визначені прямо (частина друга статті
937, частина третя статті 949 ЦК).

Згідно зі ст. 57 ЦПК України докази
встановлюються на підставі...пояснень
сторін, показань свідків, письмових
доказів...

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст. 208 ЦК України
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, належить
вчиняти в письмовій формі, а відповідно
до ст. 207 цього Кодексу правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах та він підписаний
сторонами.

Таким чином, враховуючи, що між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на момент вчинення
правочину не додержано форми вчинення
вказаного правочину, оскільки сума за
даним правочином є такою, що перевищує
двадцять неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян, а також беручи до
уваги, що набувач майна за договором
купівлі-продажу від 24.11.2012 року мав би
передбачити наявність у відчужувача
документів що підтверджували б право
власності на відчужувані об'єкти, суд
вважає, що вимога ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є
необґрунтованою в силу
недобросовісності набувача за
договором купівлі-продажу.

Щодо вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним та визнання права власності на
майно, суд вважає за необхідне також
відмовити, оскільки способи захисту
цивільного права та інтересів
зазначені в ст. 16 ЦК України, якою
встановлено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної - влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. При цьому як вбачається
з матеріалів справи ОСОБА_3 не є
власником вказаного торгівельного
кіоску, здійснив його відчуження не
маючи на те права, а отже ОСОБА_1
вибрав неналежний спосіб захисту свого
права, звернувшись до нього з позовом
про визнання договору купівлі продажу
дійсним та визнання права власності.

При цьому суд вважає доведеним
належність ОСОБА_2 вказаних
торгівельних кіосків в розумінні ч.2 ст.
181 ЦК України, оскільки надані ним в
судовому засіданні матеріали повністю
підтверджують замовлення останнього
в ТОВ «БудІнвест» через ОСОБА_3
спірних торгівельних кіосків а також
здійснення оплати за виконану роботу, а
отже відповідно до ст. 331 ЦК України він
є собою яка набула права власності на
новостворену річ.

Керуючись ст. ст. 392, 1216, 1261,1268, ЦК
України, ст.. ст. 10,57,60,212 ЦПК України,
суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання права власності на
рухому річ,- відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання права власності на рухоме
майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
рухому річ - торгівельний кіоск, що
розташований по АДРЕСА_1 без
прикріплення вказаного кіоску до
земельної ділянки, на якій
знаходяться кіоск.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Херсонської області
через Генічеський районний суду шляхом
подання апеляційної скарги в строк 10
днів з моменту його проголошення

Суддя: В. Г. Хоменко