АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Перепелюк Л.М., Міцнея В.Ф.

секретаря Лисак О.А.

з участю представника позивача:
ОСОБА_1

представника відповідача:
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, в
інтересах яких за довіреністю виступає
ОСОБА_2, на рішення Шевченківського
районного суду м. Чернівці від 30 квітня
2014 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
позбавлення права користування
житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В
И Л А :

У січні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
позбавлення права користування
житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у 1996
році за згодою її батька - ОСОБА_6, який
був власником житлового будинку, що
розташований по АДРЕСА_1 були
зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4.
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько помер. Після смерті
батька, згідно свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 21 травня 2012
року, до позивача перейшло право
приватної власності на вказаний
житловий будинок.

____________________________________________________________________

№ 22ц/794/921/2014 р.
Головуючий у І
інстанції: Літвінова О.Г.

Категорія: 41
Суддя-доповідач
Владичан А.І.

В 2002 році відповідачі припинили
проживати в спірному будинку та
користуватися ним, переїхали в Іспанію,
де проживають, працюють та навчаються і
на даний час.

Вже майже дванадцять років, як
відповідачі зареєстровані у спірному
житловому будинку, однак комунальних
платежів не сплачують, не приймають
участі у витратах на його утримання, не
утримують за даною адресою
кореспонденцію, їхніх особистих речей
в житловому будинку немає.

Вважає, що реєстрація відповідачів
в спірному житловому будинку носить
формальний характер, що спричиняє їй,
як власнику житлового будинку
перешкоди у володінні, користуванні та
розпорядженні власністю.

Просила суд, позбавити ОСОБА_3,
ОСОБА_4 права користування житловим
приміщенням, а саме житловим будинком
АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 30 квітня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено
повністю. Позбавлено ОСОБА_3, ОСОБА_4
права користування житловим
приміщенням, а саме житловим будинком
АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним
судовим рішенням ОСОБА_2, яка за
довіреністю виступає в інтересах
ОСОБА_3, ОСОБА_4 подала апеляційну
скаргу, в якій вважає, що рішення
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Просила постановити нове рішення,
відповідно до якого відмовити ОСОБА_5 у
задоволенні її позову, за
безпідставністю.

Заслухавши доповідача про суть
оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_2, яка за
довіреністю виступає в інтересах
ОСОБА_3, ОСОБА_4 підлягає до відхиленню,
виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді першої
інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з
того, що будинок АДРЕСА_1 належить на
праві власності на підставі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом від
21 травня 2012 року ОСОБА_5. Як вбачається
з довідки КЖРЕП-5 від 14.06.2012 року ОСОБА_3,
та ОСОБА_4 з 15 жовтня 1996 року
зареєстровані за вищевказаною адресою.
Згідно акту КЖРЕП-5 від 15 червня 2012 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2002 року по
теперішній час у будинку АДРЕСА_1 не
проживають. Таким чином реєстрація
відповідачів в спірному житловому
будинку носить формальний характер, що
в свою чергу впливає на права ОСОБА_5 як
власника житлового будинку, тобто
виникають перешкоди у користуванні
розпорядженні приватною власністю.

Суд першої інстанції дійшов до
правомірного висновку, що слід
позбавити відповідачів права
користування житловим приміщенням,
оскільки вони користувалися цим
будинком на правах членів сім»ї
власника будинку, а відтак припинення
права власності особи на будинок
припиняє право членів його сім»ї на
користування цим будинком. Крім того,
вже майже дванадцять років
відповідачі не сплачують комунальних
платежів, не беруть участі у витратах
на утримання будинку, не отримують
кореспонденцію за даною адресою
припинили спілкування позивачкою,
їхні особисті речі у будинку відсутні.

Колегія суддів вважає, що висновки
суду є правильними, оскільки
ґрунтуються на всебічному, повному,
об'єктивному дослідженні наявних у
справі доказів та на основі повно і
всебічно з'ясованих обставинах, вірно
застосовано до правовідносин, що
склалися, норми матеріального та
процесуального права.

Дослідивши матеріали справи колегією
суддів встановлено, що з 15 жовтня 1996
року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були
зареєстровані та постійно проживали у
житловому будинку по АДРЕСА_1.
Власником будинку був батько ОСОБА_3
який доводився дідусем ОСОБА_4. Отже,
проживали та зареєстрували своє
постійне місце проживання у АДРЕСА_1, як
члени сім'ї власника будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки -
ОСОБА_6, який був власником житлового
будинку, що розташований в АДРЕСА_1.
Після смерті батька ОСОБА_6 згідно
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 21.05.2012 року до позивачки
перейшло право приватної власності на
житловий будинок під номером АДРЕСА_1.
Викладене об'єктивно підтверджується
свідоцтвом про право на спадщину за
заповітом від 21 травня 2012 року.

В 2002 році відповідачі припинили
проживати в спірному будинку та
користуватися ним, та переїхали в
Іспанію, де проживають, працюють та
навчаються і на даний час, що
підтверджується актом КЖРЕП-5 від 14.06.2012
року, актом КЖРЕП-5 від 17.12.2013 року.

Таким чином реєстрація відповідачів
в спірному житловому будинку носить
формальний характер, та чинить ОСОБА_5,
як власнику житлового будинку
перешкоди у володінні, користуванні та
розпорядженні власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст.405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), шо йому належить,
користуються жилим примішенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником. Аналіз змісту
вказаних правових норм свідчить про те,
шо право члена сім'ї власника будинку
(квартири) користуватися цим житлом
існує лише за наявності у власника
права приватної власності на це майно.
Таким чином виникнення права членів
сім'ї власника будинку (квартири) на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок, а відтак - припинення права
власності особи на будинок припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим будинком. Таким чином права членів
сім'ї власника будинку на об'єкт
власності є похідними від прав самого
власника.

Передбачаючи право власника
жилого будинку (квартири) на відчуження
цих об'єктів, закон не передбачив при
цьому перехід прав і обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом (житлового
сервітуту) членів сім'ї колишнього
власника у випадку зміни власника
будинку (квартири) на відміну від
договору найму (оренди) житла - ст. ст.
810,814 ЦК України .

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України
передбачає збереження такого права
користування житлом лише для членів
сім'ї, які припинили сімейні відносини
з власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

З огляду на вищевикладене, колишній
власник даного домоволодіння ОСОБА_6
втратив право власності на
домоволодіння, а отже його члени сім'ї,
в даному випадку його донька - ОСОБА_3 та
онук - ОСОБА_4 в даному випадку
відповідачі по справі, втратили право
користування даним житловим будинком.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що право власності ОСОБА_6
припинилося у зв'язку із його смертю,а
будь-яких договірних правовідносин між
відповідачами і попереднім власником,
які б давали підстави для обмеження
прав позивачки, як нового власника
спірного будинку, не існувало, як не
існує і передбачених законом підстав.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
шо колишнім власником будинку була
надана згодна на постійну реєстрацію
та проживання сім'ї відповідача в
спірному будинку у якості членів його
сім'ї, тому вони набули право
користування жилим примішення, і стали
його наймачами, - не основане на законі
і не спростовує правильності висновків
суду, оскільки закон не передбачає
переходу прав і обов'язків в частині
збереження права користування житлом
членів сім'ї колишнього власника у
випадку зміни власника.

Також не заслуговують на увагу
посилання апелянта на те, що припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням,
тобто право особи, яка не є власником
майна, передбачене ст..156 ЖК України на
користування чужою річчю - житловим
будинком є речовим правом, а
відповідний цьому праву обов'язок
власника речі надати можливість
користуватися річчю не є таким, що
нерозривно пов'язаний з особою
спадкодавця за ст.. 1219 ЦК України, тому
до ОСОБА_5 як спадкоємиці перейшло
також і зобов'язання спадкодавця у
відношенні прав його членів сім»ї на
користування житловим будинком, так як
не мають під собою правових підстав.

Доводи апеляційної скарги
зазначених висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку, що судом при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Рішення
суду ухвалено відповідно до норм
матеріального і процесуального права і
підстав для його скасування по доводам
апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
інтересах яких, за довіреністю
виступає ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 30 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: