Справа № 206/8950/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

13 травня 2014 року Самарський районний
суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді:
Маймур
Г.Я.

при секретарі
Сіянко Ю.С.

за участю:

представника позивача:
ОСОБА_1,

представника
відповідача:
Пастернак В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровського
міського Управління юстиції в особі
Реєстраційної служби ДМУЮ, ОСОБА_4 та
Дніпропетровської міської ради, треті
особи: Восьма Дніпропетровська
державна нотаріальна контора, ОСОБА_5
та ОСОБА_6, про визнання недійсним
державного акту на право приватної
власності на землю та визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки, суд -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013р. ОСОБА_3 звернулася до суду
із позовом до Дніпропетровського
міського Управління юстиції в особі
Реєстраційної служби ДМУЮ, ОСОБА_4 та
Дніпропетровської міської ради, за
участю третіх осіб: Восьмої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
з урахуванням уточнень від 10.01.2014р. про
визнання недійсним державного акту на
право приватної власності на землю
Д*№039013 І-ДП№037359 виданого
Дніпропетровською міською Радою
народних депутатів 17.05.2002р, визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки ВАА№018359
посвідченого приватним нотаріусом
ДМНО ОСОБА_7 27.06.2002р. та припинення права
власності на земельну ділянку
загальною площею 0,0169га. розташованої
за адресою: АДРЕСА_1 шляхом скасування
державної реєстрації права власності
за ОСОБА_8.

Позивач в обґрунтування своїх вимог
посилалася на те, що вона, згідно із
договором купівлі-продажу АЕР №719831 від
2 квітня 2002р. є власником домоволодіння
АДРЕСА_1. Відповідно до технічного
паспорту, виданого КП ДМБТІ 26.03.2002р.
дане домоволодіння є садибним
(індивідуальним) житловим будинком із
господарськими будівлями і спорудами,
що розміщено на земельній ділянці
загальною площею 0,0532га, з яких 0,0169 га
приватизовано.

17 травня 2002р. ОСОБА_4 заволоділа
земельною ділянкою площею 0,0169 га,
наданою на обслуговування домовоління
АДРЕСА_1 шляхом отримання в
Дніпропетровській міській Раді
народних депутатів Державного акту на
право приватної власності на землю.

27 червня 2002 року ОСОБА_4 продала дану
земельну ділянку ОСОБА_8, який виступив
покупцем особисто.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, після чого
відкрилася спадщина у вигляді
земельної ділянки площею 0,0169га,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, тобто
в межах належного позивачу
домоволодіння.

У судовому засіданні представник
позивача вимоги позивачки підтримала
та пояснила, що ОСОБА_8 приховала факт
відчуження та незаконно заволодів
землею позивачки, а остання не має
права звертатися до органів державної
влади. Земельні податки позивачка
сплачувала, про що надані суду
квитанції. А строк позовної давності
позивачка не пропустила.

Представник відповідача -
Дніпропетровської міської ради
заперечувала проти задоволення позову
та пояснила, що позов направлено на
протиправний захват землі. Позивачка
не є власницею спірної земельної
ділянки і не має права звертатися із
таким позовом, а також вона пропустила
строк позовної давності. Окрім того,
відповідач ОСОБА_4 є стороною у
договорі купівлі-продажу земельної
ділянки та на її ім»я видано Державний
акт на землю, але вона позовних вимог не
заявляє, так як не має інтересу, і після
роз'яснення суду пояснила, що не бажає
звертатися із позовом. У справі
необхідно застосувати вимоги ст.257 ЦК
України, оскільки строк позовної
давності з 2002р. давно минув і
представник позивача не відреагувала
на роз»яснення та не зазначила
поважних причин для його поновлення.
Також наголосив, що законодавством
України не передбачені правові
підстави припинення права власності на
земельну ділянку у спосіб, вказаний
позивачем, не передбачено це і ст.141 ЗК
України. Позивачем не правильно обрано
спосіб захисту. Позивач не має права на
земельну ділянку, а тому і не має права
звернення до суду.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні
позов визнала і пояснила, що Державний
акт на право приватної власності на
землю вона не отримувала, не бачила
його та не підписувала. Із позовом про
визнання договору купівлі-продажу та
Державного акту недійсними звертатися
до суду не буде.

Представник Реєстраційної служби ДМУЮ
в судовому засіданні 13 лютого 2014р.
проти позову заперечував і пояснив, що
з боку служби ніяких порушень не
допущено.

Нотаріус просила розглядати справу за
її відсутності, долучивши до справи
спадкову справу.

Треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_5,
заперечуючи проти позову, пояснили, що
позивачка бажає заволодіти спадковою
земельною ділянкою безпідставно. Вона
пропустила строк позовної давності.
Позивачці та її матері ОСОБА_10 все було
відомо і вони зверталися до батька при
його житті, але він не побажав
переоформити земельну ділянку на
позивачку.

Вислухавши представників сторін,
відповідачку, третіх осіб, свідка та
вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що у позові необхідно відмовити із
наступних підстав.

Згідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори й інші
правочини.

Частиною першою ст.ст.316-317 ЦК України
передбачено, що правом власності є
право особи на майно, яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Судом встановлено, ОСОБА_3 є власником
домоволодіння АДРЕСА_1, що
підтверджується договором
купівлі-продажу АЕР № 719831 від 2 квітня
2002р, посвідченим приватним нотаріусом
ОСОБА_7, зареєстрованим в ДБТІ 11.05.2002р.
На момент укладення договору
купівлі-продажу позивач була
неповнолітньою, тому від її імені в
якості законного представника діяв
батько - ОСОБА_8

Відповідно до технічного паспорту,
виданого КП ДМБТІ 26.03.2002р, дане
домоволодіння є садибним
(індивідуальним) житловим будинком з
господарськими будівлями і спорудами,
що розміщене на земельній ділянці
загальною площею 0,0532 га.

27 червня 2002р.за договором
купівлі-продажу ОСОБА_8 придбано у
ОСОБА_4 земельну ділянку розташовану на
території Самарського району м.
Дніпропетровська по АДРЕСА_1, площею
0,0169га. для обслуговування житлового
будинку, господарських будівель і
споруд, яка належала ОСОБА_4 на підставі
Державного акту на право приватної
власності на землю від 17 травня 2002р.

Доказів про те, що при укладені угоди
були порушенні права позивача не
встановлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
НОМЕР_1, виданим Самарським відділом
держаної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції від 17.04.2013р.

Право власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців за
загальними правилами спадкування із
збереженням її цільового призначення,
при підтвердженні цього права
спадкодавця Державним актом на право
власності на землю або іншим
правовстановлюючим документом.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася
спадщина у вигляді земельної ділянки
площею 0,0169га. розташованої на
території Самарського району м.
Дніпропетровська по АДРЕСА_1, тобто
спірна земельна ділянка є спадковим
майном. Як спадкоємці першої черги до
нотаріальної контори із заявами про
прийняття спадщини звернулися позивач
і треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Частиною 1 статті 120 Земельного кодексу
України в редакції від 25.10.2001 року
встановлено, що при переході права
власності на будівлю і споруду право
власності на земельну ділянку або її
частину може переходити на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди.

Таким чином, відчуження об'єктів
нерухомого майна в період укладення
договору купівлі-продажу не тягнуло
автоматичного переходу права
власності на земельну ділянку під
будівлями та спорудами.

За таких обставин не може бути
застосована ст.381 ЦК України на яку
посилається у позовній заяві позивач.

За договором купівлі-продажу від 2
квітня 2002року власником домоволодіння
АДРЕСА_1, що розміщене на земельній
ділянці загальною площею 0,0532га. є
позивачка ОСОБА_3, а власником
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд розташованої на
території Самарського району м.
Дніпропетровська по АДРЕСА_1, площею
0,0169га, за договором купівлі-продажу від
27 червня 2002 року є спадкодавець ОСОБА_8.

У зв'язку з чим відсутні правові
підстави вважати, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
27.06.2002 року є незаконним. Ніяких доказів
щодо його не законності не встановлено.
І сторона по договору купівлі-продажу
земельної ділянки ОСОБА_4 позов про це
не заявляла. А позивачка не має
правових підстав заявляти позов в
інтересах ОСОБА_4

Суд не вбачає порушень норм 48, 59 , 62 та 132
ЦК України (1963р.), на які посилається
позивач.

Щодо визнання недійсним державного
акту на ім'я ОСОБА_4 на право приватної
власності на землю Д*№039013 І-ДП№037359
виданий Дніпропетровською міською
Радою народних депутатів 17.05.2002 року,
суд вважає, що позов в цій частині також
не підлягає задоволенню. Так, судом
встановлено, що рішення щодо передачі
земельної ділянки в приватну власність
ОСОБА_4 Міська рада розглядала та
приймала 4 листопада 1998р.(т.1 а.с14). Після
чого було надано право на виготовлення
технічної документації на оформлення
виділу на місцевості спірної земельної
ділянки та виготовлення держаного
акту, а державний акт було виготовлено
та видано 17 травня 2002 року, тобто після
укладеної угоди купівлі-продажу
домоволодіння. Таким чином рішенням
Міської ради щодо передачі у приватну
власність земельної ділянки площею
0,0169га. не порушено право позивача.

Посилання позивача у позовних заявах
на те, що відповідачка ОСОБА_4
заволоділа та умисно приховала факт
відчуження земельної ділянки, суд не
приймає до уваги, оскільки в судовому
засіданні ніяких незаконних дій
відповідача не було встановлено, а
також позивач не надала доказів про
таке.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
підстави для задоволення позовних
вимог в частині припинення права
власності на спірну земельну ділянку,
площею 0,0169га. та скасування державної
реєстрації за ОСОБА_8 також відсутні.

Що стосується припинення права
власності на спірну земельну ділянку,
то ці вимоги є похідними і також не
підлягають задоволенню. Крім того, не
передбачено правових підстав для
припинення права власності на спірну
земельну ділянку.

Так, згідно ст.141 Земельного кодексу
України підставами припинення права
користування земельною ділянкою є
лише : добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою;
вилучення земельної ділянки в
інтересах суспільства; припинення
діяльності державних, комунальних чи
релігійних підприємств, установ та
організацій; використання земельної
ділянки способами, які суперечать
екологічним вимогам та вимогам охорони
культурної спадщини; використання
земельної ділянки не за цільовим
призначенням та систематична несплата
земельного податку або орендної плати.

Окрім того, позивачем пропущено строк
позовної давності для заявлення таких
вимог.

Рішення Місцевої ради про
приватизацию земли було прийнято 4
листопада 1998р.

Позивач проживала в сім»ї батька і
матері до повноліття, що підтвердила її
матір в судовому засіданні. У 2009р.
позивач досягла повноліття, а потім
стала сплачувати податок за землю, а
тому суд вважає, що вона знала про
документи на земельну ділянку.

Представник відповідача із
Дніпропетровської міської ради
стверджувала про пропущення строку
позовної давності та відсутності
даних про поважність причин пропуску.

Треті особи стверджували, що матір
позивача ще при житті спадкодавця
наполягала на переоформлені земельної
ділянки на ім.»я позивача, але він
відмовився це виконати. Суд приймає до
уваги ці твердження, оскільки вони
підтверджені матеріалами справи.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна
давність це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач досягши повноліття мала
можливість самостійно звернутись до
суду для захисту своїх прав, однак з
2009р. до суду не зверталася. Звернулася
вона в суд лише 18 грудня 2013р. і поважних
причин пропуску строку не навела.

Показання свідка ОСОБА_10 про те, що
позивач не знала про право власності на
земельну ділянку під будинком ОСОБА_4,
суд не приймає до уваги, оскільки
свідок є матір'ю позивача. Її показання
в цій частині спростовуються
поясненнями третіх осіб та матеріалами
справи. Окрім того, свідок сама
поясняла, що проживала із чоловіком
тобто спадкодавцем, до повноліття
доньки.

Суд вважає, що позивачка, проживаючи в
сім»ї батька знала про обставини
оформлення земельної ділянки і мала
можливість уже будучи дорослою
оспорити дії, які вважала
неправомірними.

Твердження позивача та її представника
про порушення її права нічим в судовому
засіданні позивачем не підтверджено.

Даючи правову оцінку дослідженим в
судовому засіданні доказам, суд
приходить до висновку, що строк
позовної давності позивачем пропущено
без поважних причин.

У зв'язку із такими обставинами, вимоги
позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.256, 257, 261 ЦК України,
ст.ст. 4 8, 10, 11, 18, 57 60, 88, 208, 209, 212, 215, 218, 224, 225
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 за
позовом до Дніпропетровського
міського Управління юстиції в особі
Реєстраційної служби ДМУЮ, ОСОБА_4 та
Дніпропетровської міської ради, треті
особи: Восьма Дніпропетровська
державна нотаріальна контора, ОСОБА_5
та ОСОБА_6, про визнання недійсним
державного акту на право приватної
власності на землю та визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки - відмовити .

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення через Самарський
районний суд м. Дніпропетровська.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

С У Д Д Я :