Справа № 362/662/14-ц Головуючий у І
інстанції Корнієнко С.В.Провадження №
22-ц/780/3321/14 Доповідач у 2
інстанції Волохов Категорія 26
УХВАЛА

Іменем України

12 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Васильківського міськрайонного суду
Київської області від 3 квітня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання боргової розписки недійсною,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 про
визнання боргової розписки недійсною.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог, позивач посилалася на те, що
вказана розписка від 11 лютого 2013 року
була написана нею відповідачу - ОСОБА_2
про отримання від нього на розвиток
бізнесу 360 000 грн. під психічним тиском.

Зважаючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила
визнати вказану боргову розписку
недійсною на підставі положень ст. 231 ЦК
України.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 3 квітня 2014 року в задоволені
заявлених позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
в якій, просила рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити по
справі нове рішення, яким задовольнити
її заявлені позовні вимоги з підстав
неправильного застосування судом норм
процесуального права, а також з підстав
неповного з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та
невідповідності висновків суду
фактичним обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді - доповідача, дослідивши
матеріали цивільної справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року „Про судове рішення у
цивільній справі" зазначено, що рішення
є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до
статті 8 ЦПК, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Зі змісту боргової розписки
вбачається, що 11 лютого 2014 року ОСОБА_1
отримала від відповідача 360 000 грн. на
розвиток бізнесу зі строк повернення
до 10 серпня 2013 року (а.с. 4).

Згідно рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 17 січня 2014
року по цивільній справі № 367/8713/13-ц (що
не набрало чинності у зв'язку з
переглядом в апеляційному порядку) з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто
кошти за вказаною борговою розпискою
від 11 лютого 2013 року.

Згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та
фізичних-осіб -підприємців серії
НОМЕР_1, розмір внеску позивача в
статному фонді ТОВ «Дитрон-Україна»
склав 22 500 грн., а ОСОБА_3 - 31 250 грн.,
засновником підприємства є також
ОСОБА_4

З листа Бучанської міської поліклініки
№ 140 від 20.03.2014 року вбачається, що
позивачеві 11 лютого 2013 року був виданий
лікарняний лист у зв'язку з вагітністю
та пологами по 11 травня 2013 року.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних
органів з заявою про обставини
написання нею розписки лише 1 березня
2013 року, за фактом чого 18 березня 2013
року до Єдиного реєстру досудових
розслідувань внесені відомості про
кримінальне провадження за № 0000116
за ч.2 ст.189 КК України, провадження за
яким триває на час розгляду вказаної
справи.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передачі
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передачу йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином. Також після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Звертаючись до суду із вказаним
позовом про визнання розписки від 11
лютого 2013 року недійсною, позивач
посилалася на вимоги ст. 231 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним, тобто він є
оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, що встановлені
частинами першою?третьою, пятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
при вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (стаття 231 ЦК
України), судам необхідно враховувати,
що насильство має виражатися у
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою як щодо
іншої сторони правочину,так і щодо
членів її сім'ї, родичів тощо, або їх
майна. Факт насильства не обов'язково
має бути встановлений вироком суду,
постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним
через вчинення його під впливом
насильства або погрози, необхідна
наявність фізичного або психічного
впливу на особу з метою спонукання до
укладення правочину, що і має бути
доведено позивачем.

Згідно вимог ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Згідно ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

В силу вищезазначених норм
законодавства, позивач не підтвердила
належними та допустимими доказами той
факт, що спірна розписка була написана
нею під психічним тиском відповідача.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та
враховуючи, що обставини справи судом
встановлені відповідно до наданих
пояснень сторін та письмових доказів,
що містяться в матеріалах справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення ухвалено з дотриманням
вимог матеріального і процесуального
права, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції про відмову у задоволені
заявлених позовних вимог залишити без
змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 3 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: