Справа № 310/9372/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 рокум. Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області у складі судді
Полянчука Б.І., при секретарі Панченко
Л.І., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
встановлення факту, визнання
спадкоємцем, зміну черговості
одержання права на спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення
факту, визнання спадкоємцем, зміну
черговості одержання права на
спадкування у якому зазначила, що з
жовтня 2006 року вона перебувала з ОСОБА_4
у фактичних шлюбних відносинах і
проживала з ним у житловому будинку
АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_4 на праві
приватної власності. Вони мали
спільний бюджет, вели спільне
господарство та мали спільні обов'язки.
У січні 2009 року ОСОБА_4 отримав закритий
перелом шийки стегнової кістки і з
26.01.2009 року по 25.02.2009 року перебував на
стаціонарному лікуванні у
травматологічному відділенні
Бердянської міської лікарні. ОСОБА_4
зробили операцію і він не міг
самостійно пресуватися, а з лютого 2009
року знаходився під амбулаторним
наглядом у травматолога і міг
пересуватися тільки за допомогою
милиць. Після травми стан здоров'я
ОСОБА_4 погіршився, він не міг себе
самостійно обслуговувати та перебував
у безпорадному стані, тому вона весь
час опікувалася ним, купляла ліки за
свої грошові кошти, возила його до
медичних установ, сплатила вартість
операції та надавала іншу допомогу. У
1998 році вона отримала свідоцтво про
державну реєстрацію підприємницької
діяльності, а тому займалася
роздрібною торгівлею товарами та мала
дохід від цього виду діяльності. ОСОБА_4
після отримання травми отримав другу
непрацюючу групу інвалідності і
отримував мінімальну пенсію по
інвалідності. Лікування ОСОБА_4 було
дорогим і він був непрацездатним. Вона
несла всі фінансові витрати сім'ї і
08.01.2011 року змушена була отримати
кредит під заставу. Крім того, вона
оплачувала грошові кошти за кредитними
зобов'язаннями спадкодавця.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після його
смерті відкрилася спадщина у вигляді
житлового будинку АДРЕСА_1.
Спадкоємцями першої черги є діти
спадкодавця: ОСОБА_2, ОСОБА_3 Оскільки
вона проживала з ОСОБА_4 більше семи
років, тому вважає, що на підставі ст. 1264
ЦК України має право на спадкування у
порядку четвертої черги. Після смерті
ОСОБА_4 вона та діти спадкодавця у
шестимісячний строк звернулися до
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, але
нотаріус не може оформити її право на
спадкування, оскільки вона не
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
померлим та не є спадкоємці першої
черги. Вважає, що має право на
спадкування разом зі спадкоємцями
першої черги на підставі ст. 1259 ЦК
України, оскільки протягом тривалого
часу опікувалася, матеріально
забезпечувала, надавала іншу допомогу
спадкодавцю, який із-за тяжкої травми
потребував стороннього догляду та
перебував у безпорадному стані. Після
смерті ОСОБА_5 діти спадкодавця
виселили її з будинку та не бажають,
щоби вона прийняла спадщину разом з
ними. Просила встановити факт її
проживання з ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім'єю понад п'ять
років. Визнати її спадкоємцем
четвертої черги за законом, після
смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.
Змінити черговість одержання нею права
на спадкування, визнавши за нею право
на спадкування за законом разом зі
спадкоємцями першої черги, а саме
ОСОБА_2, ОСОБА_3, після смерті ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

У судовому засіданні ОСОБА_1
позов підтримала та пояснила суду, що
вона познайомилась з ОСОБА_6 у 2006 році і
з жовтня місяця вони почали проживати
однією сім'єю без реєстрації шлюбу по
АДРЕСА_1. Разом з ними проживав батько
ОСОБА_4 У цей період ОСОБА_4 не працював,
а вона займалась підприємницькою
діяльністю. Батько ОСОБА_4 хворів і всі
грошові кошти витрачав на лікування. У
січні 2009 року ОСОБА_4 отримав травму і
лежав десять днів у лікарні. Вона три
рази в день навідувала та доглядала
його. Після виписки із лікарні ОСОБА_4
не міг наступати на ногу і ходити,
приймав знеболюючі, міг сидіти 5-10
хвилин, а потім змушений був лягати. У
зв'язку з травмою йому зробили
операцію, витрати по проведенню якої
понесла вона. При ходьбі ОСОБА_4
користувався милицями, тому в нього
виникали складнощі в побуті, а саме: він
не міг дістати з холодильника каструлю,
самостійно вмиватися, користуватися
туалетом і вона йому допомагала. Крім
того, вона викликала швидку допомогу,
ходила в магазин за продуктами, в
аптеку за ліками та надавала іншу
допомогу. Діти ОСОБА_4 не допомагали
жодним чином. Вона сплачувала кредити
замість ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Після смерті
ОСОБА_4 діти спадкодавця вигнали її з
будинку, а ОСОБА_3 пропонував їй за
спірне домоволодіння грошові кошти
після продажу кімнати в гуртожитку.

Представник позивача вимоги
підтримав та пояснив суду, що позивач
почала проживати з ОСОБА_4 з жовтня 2006
року в АДРЕСА_1, який належав його
батьку. Останній проживав у цьому
будинку разом з ними. Після смерті
батька ОСОБА_4 перереєстрував будинок
на себе. Позивач та ОСОБА_4 проживали
разом без реєстрації шлюбу та вели
спільне господарство більше семи
років. ОСОБА_1 була приватним
підприємцем і займалась торгівельною
діяльністю, а з 2010 року почала
працювати продавцем, оскільки не було
грошових коштів на закупку товару.
Позивач отримувала значний дохід і
ОСОБА_4 знаходився на її матеріальному
забезпеченні. За грошові кошти
позивача вони зробили ремонт у
спірному домоволодінні, а саме:
поклеїли шпалери, замінили сантехніку,
люстри, у літній кухні оббили стіни
пластиком, замінили вікна, покрасили
двері, вікна та зробили інші дрібні
побутові роботи. У січні 2009 року ОСОБА_4
впав і поламай шийку стегна. У лікарні
він знаходився більше місяця. Після
виписки із лікарні у ОСОБА_4 не
згиналася нога і він в повній мірі не
міг обслуговувати себе. Рухався він за
допомогою милиць і це перешкоджало
йому самостійно забезпечувати його
потреби, оскільки він не міг
користуватися душем, переносити речі,
взуватися, працювати. У заявку з
хворобою ОСОБА_4 постійно приймав
дорогі ліки, що потребувало значні
витрати. У 2010 році ОСОБА_4 встановили
другу групу інвалідності. Вважала, що
встановлення інвалідності ОСОБА_4
свідчить про обмеження
життєдіяльності, оскільки він частково
не міг себе обслуговувати і в нього
була потреба в тимчасовому догляді.
ОСОБА_4 були протипоказані любі види
діяльності по травень 2011 року і він не
міг працювати. Його дохід складався з
мізерної пенсії по інвалідності в сумі
700 грн. і він не міг себе утримувати. У
будинку не було належних умов для
відпочиваючих, тому значних коштів від
цього ОСОБА_4 не отримував. ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 брали кредит на лікування, який
було оформлено на ОСОБА_4 Частину цього
кредиту оплатила особисто ОСОБА_1 У 2011
році вони змушені були взяти ще один
кредит в розмірі 12000 грн., який оформили
на ОСОБА_2, але остання не оплачувала
кредит, тому частину заборгованості
оплатила ОСОБА_1 Після смерті ОСОБА_4
кінцеву заборгованість погасила
ОСОБА_2 Отримані від продажу золотих
прикрас кошти та всі грошові
заощадження позивач витратила на
лікування ОСОБА_4, оскільки останній не
працював і не мав доходів від
підприємницької діяльності. Всього на
лікування нею витрачено біля 30000 грн.
Діти ОСОБА_4 жодним чином не допомагали.
Син запропонував переоформити на нього
спірний будинок і після цього згідний
був допомагати. Дочка виїхала у 2009 році
до Італії і постійно там проживала.

Відповідач ОСОБА_2 та її
представники ОСОБА_3, ОСОБА_7 в судове
засідання не з'явились. Про слухання
справи повідомлені належним чином.
ОСОБА_7 подала до суду заяву про розгляд
справи в її відсутності. ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про причини неявки суд не
повідомили.

Відповідач ОСОБА_3 у судове
засідання не з'явився без поважних
причин, про слухання справи
повідомлений належним чином.
Його представник ОСОБА_8 позовні
вимоги не визнала і пояснила суду, що
позивачем не доведено належними
доказами проживання однією сім'єю з
ОСОБА_4 більше п'яти років, придбання
позивачем ліків для ОСОБА_4, існування у
ОСОБА_1 грошових коштів для лікування
хворого та відшкодування кредиту,
потреба в сторонньому догляді ОСОБА_4
та безпорадний стан останнього. ОСОБА_4
проживав однією сім'єю з батьком до
липня 2010 року і у них був спільний
бюджет. До кінця 2008 року ОСОБА_4
проживав з ОСОБА_9, тому він не міг
проживати з позивачем. Стан будинку
свідчить про те, що ремонт не робився. У
січні 2009 року ОСОБА_4 отримав травму і
знаходився на стаціонарному лікуванні.
У зв'язку з порушенням режиму був
виписаний у задовільному стані і
потребував амбулаторного догляду.
ОСОБА_4 після лікування міг рухатися
при допомозі милиць, виходив до моря.
Позивачем не надано доказів, що стан
ОСОБА_4 погіршувався. Вважала, що за
таких обставин у нього не було
безпорадного стану. ОСОБА_4 з 2002 року
займався підприємницькою діяльністю,
здавав у найм кімнати в будинку для
відпочиваючих та студентів. Діти
ОСОБА_4 провідували його, купляли ліки
та продукти харчування. Крім того,
ОСОБА_4 морально та матеріально
підтримувала колишня дружина.

З'ясувавши всі обставини
справи та перевіривши їх доказами, суд
приходить до наступного.

Відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за законом від 20.04.2011
року ОСОБА_4 отримав у спадщину після
смерті батька - ОСОБА_10 4/5 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1, а.с.38).

Із актового запису про
смерть №449 від 05.04.2013 року видно, що
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 35).

Статтею 1216 ЦК України
передбачено, що спадкуванням є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

За ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені в
заповіті.

У разі відсутності заповіту,
право на спадкування мають особи
зазначені в ст. ст. 1261 - 1265 ЦК України.

Відповідно до ст. 1258 ЦК
України спадкоємці за законом
одержують право на спадкування
почергово.

Кожна наступна черга
спадкоємців за законом одержує право
на спадкування у разі відсутності
спадкоємців попередньої черги,
усунення їх від права на спадкування,
неприйняття ними спадщини або відмови
від її прийняття, крім випадків,
встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1259 ЦК України
передбачено, що черговість одержання
спадкоємцями за законом права на
спадкування може бути змінена
нотаріально посвідченим договором
заінтересованих спадкоємців,
укладеним після відкриття спадщини.
Цей договір не може порушити прав
спадкоємця, який не бере у ньому участі,
а також спадкоємця, який має право на
обов'язкову частку у спадщині.

Фізична особа, яка є
спадкоємцем за законом наступних черг,
може за рішенням суду одержати право на
спадкування разом із спадкоємцями тієї
черги, яка має право на спадкування, за
умови, що вона протягом тривалого часу
опікувалася, матеріально
забезпечувала, надавала іншу допомогу
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Згідно ст. 1261 ЦК України у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

На підставі ст. 1264 ЦК України
у четверту чергу право на спадкування
за законом мають особи, які проживали
зі спадкодавцем однією сім'єю не менше
як п'ять років до часу відкриття
спадщини.

Згідно свідоцтв про
народження від 26.12.1990 року та 31.08.1988 року
у ОСОБА_4 було двоє дітей: ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 8, 9).

За ст. 1269 ЦК України
спадкоємець який бажає прийняти
спадщину має право подати до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини.

Із повідомлення Бердянської
державної нотаріальної контори від
03.09.2013 року та долученої до неї
інформаційної довідки зі спадкового
реєстру, видно, що після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 у нотаріальну
контору звернулись:

26.04.2013 року ОСОБА_3, син
померлого із заявою про прийняття
спадщини за законом;

26.04.2013 року ОСОБА_2, дочка
померлого із заявою про прийняття
спадщини за законом;

20.06.2013 року ОСОБА_1 із заявою
про прийняття спадщини за законом.

Згідно даних спадкового
реєстру заповіт від імені ОСОБА_4 не
посвідчувався. Відмова від спадщини до
нотаріального органу відповідно до ст.
1270, 1273 ЦК України не поступала (т. 1, а.с.
37). Відсутність заповіту також
підтверджується інформаційною
довідкою зі Спадкового реєстру (а.с.40).

Із зазначених доказів видно,
що спадкоємцями першої черги за
законом після смерті ОСОБА_4 в рівних
частках є: син спадкодавця - ОСОБА_3 та
дочка спадкодавця - ОСОБА_2 на підставі
ч. 1 ст. 1261 ЦК України, які в порядку ст.
1269 ЦК України прийняли спадщину.

Крім них із заявою про
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2
звернулась і ОСОБА_11, оскільки вважала,
що має право на спадкування спірного
майна нарівні з дітьми спадкодавця як
спадкоємець четвертої черги, так як
проживала зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини на підставі ст. 1264
ЦК України.

Суд вважає, що зазначений
спір підлягає вирішенню у судовому
порядку, оскільки черговість
спадкування за законом в нотаріальному
порядку не змінена відповідним
договором заінтересованих
спадкоємців.

Застосування ч. 2 ст. 1259 ЦК
України та зміна черговості одержання
права на спадкування з урахуванням
вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України вимагає
доведення позивачем сукупності
наступних юридичних фактів:

1) здійснення опіки над
спадкодавцем, тобто надання йому
нематеріальних послуг;

2) матеріальне забезпечення
спадкодавця;

3) надання будь-якої іншої
допомоги спадкодавцеві, тобто такої
допомоги, яка має матеріалізоване
вираження;

4) тривалий час здійснення
дій, визначених у пунктах 1-3;

5) безпорадний стан
спадкодавця, тобто такий стан, під час
якого особа неспроможна самостійно
забезпечувати свої потреби, викликаний
похилим віком, тяжкою хворобою або
каліцтвом.

Для задоволення позову
необхідна наявність всіх п'яти
вищезазначених обставин.

Поясненнями свідків ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18 встановлено, що позивач
та спадкодавець проживали однією
сім'єю без реєстрації шлюбу більше
п'яти років до відкриття спадщини і
ОСОБА_1 здійснювала опіку над ОСОБА_4
Враховуючи період спільного
проживання та характер відносин, які
склалися між спадкодавцем та ОСОБА_1,
суд вважає, що спільне проживання та
опіка мали місце на протязі тривалого
часу.

Свідками ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_20
підтверджено, що позивач на протязі
тривалого часу надавала ОСОБА_4
допомогу у вигляді прибирання
приміщень та двору, утримання будинку,
готування їжі, організації та допомоги
у перевезенні ОСОБА_4 до медичних
установ, проведенні ремонтних робіт в
будинку. Крім того, вона приносила
продукти та ліки під час знаходження
його в лікарні та по місцю його
проживання, вирішувала питання про
надання йому благодійної матеріальної
допомоги Соціалістичною партією
України.

Що стосується матеріального
забезпечення спадкодавця, то судом
встановлено, що ОСОБА_4 був
зареєстрований як фізична
особа-підприємець з 05.06.2002 року (а.с.60).
За повідомленням Бердянської ОДПІ
Міндоходів у Запорізькій області ФОП
ОСОБА_4 не мав доходів з 2006 року по 2013
рік (т.1, а. с. 144).

За посвідченням від 25.06.2010
року ОСОБА_4 був пенсіонером по
інвалідності з 20.04.2010 року по 30.04.2011 рік
і розмір його пенсії складав 706 грн. (т. 1,
а.с.58, 61). Згідно довідок управління
Пенсійного фонду України в м.
Бердянську від 01.11.2011 року та 07.10.2013 року
ОСОБА_4 отримував пенсію у наступному
розмірі:

квітень 2010 року - 258,87 грн.;

травень, червень 2010 року по
706 грн.;

липень - вересень 2010 року по
709 грн.;

жовтень - листопад 2010 року по
723 грн.;

грудень 2010 року - 734 грн.;

січень - березень 2011 року по
750 грн.;

квітень - вересень 2011 року по
764 грн.;

жовтень - листопад 2011 року по
784 грн.;

грудень 2011 року - 800 грн.;

січень - березень 2012 року по
822 грн.;

квітень 2012 року - 838 грн.;

травень 2012 року - 937,99 грн.;

червень 2012 року - 938 грн.;

липень - вересень 2012 року по
944 грн.;

жовтень, листопад 2012 року по
956 грн.;

грудень 2012 року - 984 грн.;

січень - квітень 2012 року по 994
грн. (т.1, а.с.6, 131).

Поясненнями свідків ОСОБА_12,
ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_21 встановлено, що
спадкодавець мав додатковий
неврахований заробіток від надання у
найм житла відпочиваючим та студентам.

Позивачем надано суду копію
свідоцтва про державну реєстрацію
суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи з якого
видно, що вона зареєстрована ФОП з
30.12.1998 року (а.с.7). За повідомленням
Бердянської ОДПІ Міндоходів у
Запорізькій області сума доходу ФОП
ОСОБА_1 складає:

з 01.10.2006 року по 31.12.2006 року
доходу не мала;

2007 р. - 13915,35 грн.;

2008 р. - 13476,96 грн.;

2009 р. - 7600 грн.;

2010 р. дохід відсутній;

у 2011 - 2013 роках звітність не
подавалась (т.1, а.с.204).

Аналізуючи докази, які
підтверджують дохід ОСОБА_1 та
спадкодавця, суд вважає, що позивач не
могла матеріально забезпечувати
ОСОБА_4, оскільки її середньомісячний
дохід складав у 2007 році 1159,61 грн., а у 2008
році 1123,08 грн. З 2010 року по 2013 рік у
позивача дохід взагалі був відсутній.

ОСОБА_1 зазначала, що вона
погашала БВ ТОВ «Фінансова компанія
«Надія України» кредитні зобов'язання
замість ОСОБА_4 та надала квитанції на
ім'я ОСОБА_4 (т. 1, а.с.9-16). Підтверджуючи
цю обставину посилалась на листа
підтвердження працівника БРВ ТОВ
«Надія України» про часткове погашення
нею кредиту замість ОСОБА_2 та ОСОБА_4
(а.с.20), але лист не посвідчено жодним
чином, відсутні докази, що особа, яка
підписала лист працює в цьому
товаристві. Відповідачем надано лист
від 17.05.2013 року за яким кредит ОСОБА_2
погасила ОСОБА_7 (т.1, а.с.56), але 30.09.2013
року БВ ТОВ «Фінансова компанія «Надія
України» надає довідку про те, що борг
ОСОБА_2 на суму 6289 грн. та борг ОСОБА_4 на
суму 14 698 оплатила ОСОБА_1 (т.1, а.с.80).
Враховуючи суперечність довідок БВ ТОВ
«Фінансова компанія «Надія України»,
яка сторонами не усунута, а позивачем
не надано квитанцій на її ім'я, які
підтверджували би оплату саме нею
грошових коштів, суд вважає ці довідки
недопустимими доказами і не може
прийняти їх за основу рішення.

На підтвердження придбання
для ОСОБА_4 ліків позивач надала чеки,
але суд вважає, що вони не можуть
безперечно свідчити про придбання їх
позивачем на потреби спадкодавця,
оскільки позивачем не доведено
призначення цих ліків лікарем,
придбання їх за грошові кошти ОСОБА_1
для лікування ОСОБА_4 (т.1, а.с.94-124).

Крім того, позивач
посилалася на здачу прикрас в ломбард
та надала суду договори та
специфікації до них (т.1, а.с.17-19), але не
надала суду жодного доказу, який
підтверджує витрату цих грошових
коштів саме на матеріальне
забезпечення ОСОБА_4, а не на іншу мету.

Враховуючи зазначені
обставини, суд вважає, що відсутні
безспірні докази, які підтверджують, що
ОСОБА_1 матеріально забезпечувала
спадкодавця.

За ст. 1259 ЦК України
перебування спадкодавця в
безпорадному стані, можливе внаслідок
похилого віку, тяжкої хвороби або
каліцтва.

Пункт 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 30.05.2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування» визначає, що безпорадним
слід розуміти стан особи, зумовлений
похилим віком, тяжкою хворобою або
каліцтвом, коли вона не може самостійно
забезпечити умови свого життя,
потребує стороннього догляду, допомоги
та піклування.

Згідно актового запису про
смерть №449 від 05.04.2013 року ОСОБА_4 помер
у віці 57 років (т. 1, а.с.35), що за
класифікацією Всесвітньої організації
охорони здоров'я не є похилим віком для
чоловіків.

Заявляючи вимоги позивач
виходив із доведеності перебування
ОСОБА_4 у безпорадному стані внаслідок
захворювання, яке змусило його
користуватися милицями. Проте з таким
висновком суд погодитися не може.

Актами огляду ОСОБА_4 МСЕК (т.
2, а.с. 17-24), медичною карткою (т. 1, а.с.211)
та амбулаторною карткою ОСОБА_4 (т. 1, а.с.
209-210), виписками з акту огляду МСЕК (т.1,
а.с.132-135), випискою з історії хвороби
№805-91 (т.1, а.с.4), листом від 24.09.2013 року
головного лікаря КУ «Бердянський центр
первинної медико-санітарної допомоги»
Бердянської міської ради (т.1, а.с.71),
листом головного лікаря КУ «Бердянська
міська лікарня», поясненнями свідка
ОСОБА_22, яка працює головою Бердянської
МСЕК, встановлено, що 04.01.2009 року ОСОБА_4
отримав перелом шийки лівого стегна і
знаходився на стаціонарному лікуванні
в травматичному відділенні
Бердянської міської лікарні з 26.01.2009
року по 25.02.2009 року. Після цього
проходив амбулаторне лікування з 25.02.2009
року до 16.04.2010 року. ОСОБА_4 16.04.2010 року
направлений на МСЕК, оскільки в нього
були ознаки інвалідності. Внаслідок
огляду 28.04.2010 року йому була
встановлена друга група інвалідності
на період оперативного лікування на
один рік. Було рекомендовано, отримання
милиць, оперативне та амбулаторне
лікування у терапевта і травматолога,
санаторно-курортне лікування.
Протипоказані всі види трудової
діяльності.

Повторний огляд ОСОБА_4
проходив 14.04.2011 року і йому продовжена
друга група інвалідності на період
активного лікування на один рік. Дана
трудова рекомендація: може виконувати
роботи без важкого фізичного
навантаження і тривалої ходьби.
Виписані милиці і тростина.
Рекомендовано оперативне лікування,
лікування і спостереження у
травматолога, санаторно-курортне
лікування, протезування.

Наступний огляд ОСОБА_4
проводився 03.05.2012 року і йому була
встановлена третя група інвалідності
безстроково. ОСОБА_4 було рекомендовано
виконання роботи без важкого фізичного
навантаження і тривалої ходьби, милиці,
крючок для взування, ортопедичні
устілки, санаторно-курортне лікування.
Додаткових видів допомоги ОСОБА_4 не
потребував.

Згідно з п. 2.2 чинної на час
встановлення інвалідності Інструкції
про встановлення груп інвалідності від
07.04.2004 року №183 підставою для
встановлення другої групи
інвалідності є стійкі, вираженої
важкості функціональні порушення в
організмі, зумовлені захворюванням,
травмою або уродженим дефектом, що
призводять до значного обмеження
життєдіяльності людини, при збереженій
здатності до самообслуговування, та не
викликають потреби в постійному
сторонньому нагляді, догляді чи
допомозі.

Критеріями встановлення
другої групи інвалідності є обмеження
однієї чи декількох категорій
життєдіяльності у вираженому ступені:
обмеження самообслуговування II ст.;
обмеження здатності самостійно
пересуватися II ст.; обмеження здатності
до навчання II ст.; обмеження здатності
до трудової діяльності II ст.; обмеження
здатності до орієнтації II ст.;
обмеження здатності до спілкування II
ст.; обмеження здатності контролювати
свою поведінку II ст.

До II групи інвалідності
можуть належати також особи, які мають
дві або більше хвороби, що призводять
до інвалідності, наслідки травми або
уроджені дефекти та їх комбінації, що в
сукупності функціональних порушень
призводять до значного обмеження
життєдіяльності людини та її
працездатності.

Друга група визначається
інвалідам з дитинства (учням, студентам
закладів освіти I-IV рівнів акредитації)
за наявності ознак інвалідності на
період навчання; після закінчення
учбового закладу надається довідка про
придатність їх до роботи внаслідок
набуття професії.

Інваліди II групи можуть
виконувати ту чи іншу роботу в
спеціально створених умовах: в
спеціальних для інвалідів цехах, де
забезпечується організація особливого
режиму праці (скорочення робочого дня,
індивідуальні норми виробітку,
додаткові перерви у роботі, суворе
дотримання санітарно-гігієнічних норм,
медичний нагляд і систематична
лікарська допомога і т. ін.), на
спеціально створених робочих місцях, в
надомних умовах з індивідуальним
ритмом роботи без обов'язкових норм
виробітку, з доставкою в необхідних
випадках сировини додому та прийманням
вдома готової продукції.

Інваліди II групи можуть
виконувати не протипоказані види
праці, в тому числі і
висококваліфікованої, у будь-яких
установах і на підприємствах різних
форм власності, де адміністрація
забезпечує спеціальні умови
(наприклад, ненормований робочий день,
невеликий обсяг роботи, необхідні
перерви в роботі, режим харчування,
окремі приміщення і т. ін.).

З огляду на наведе, ОСОБА_4,
якому було присвоєно другу групу
інвалідності, не можна вважати таким,
що перебував у безпорадному стані лише
в силу функціонального порушення в
організмі, зумовленого травмою.

Третя група інвалідності
була безстроково встановлена ОСОБА_4
03.05.2012 року.

Згідно пункту 2.3 чинної на
час встановлення інвалідності
Інструкції про встановлення груп
інвалідності №561 від 05.09.2011 року
критерії встановлення інвалідності
визначені пунктом 27 Положення про
порядок, умови та критерії
встановлення інвалідності,
затвердженого постановою КМУ від 3.12.2009
року №1317.

Відповідно до п. 27
зазначеного положення підставою для
встановлення ІІІ групи інвалідності є
стійкі, помірної важкості
функціональні порушення в організмі,
зумовлені захворюванням, наслідками
травм або вродженими вадами, що
призвели до помірно вираженого
обмеження життєдіяльності особи, в
тому числі її працездатності, але
потребують соціальної допомоги і
соціального захисту.

Критеріями для встановлення
ІІІ групи інвалідності є ступінь
втрати здоров'я, що спричиняє обмеження
однієї чи декількох категорій
життєдіяльності у помірно вираженому І
ступені:

обмеження
самообслуговування І ступеня -
здатність до самообслуговування з
використанням допоміжних засобів;

обмеження здатності
самостійно пересуватися І ступеня -
здатність до самостійного пересування
з більшим витрачанням часу, часткового
пересування та скорочення відстані;

обмеження здатності до
навчання І ступеня - здатність до
навчання в навчальних закладах
загального типу за умови дотримання
спеціального режиму навчального
процесу і/або з використанням
допоміжних засобів, за допомогою інших
осіб (крім персоналу, що навчає);

обмеження здатності до
трудової діяльності І ступеня -
часткова втрата можливостей до
повноцінної трудової діяльності
(втрата професії, значне обмеження
кваліфікації або зменшення обсягу
професійної трудової діяльності
більше ніж на 25 відсотків, значне
утруднення в набутті професії чи
працевлаштуванні осіб, що раніше
ніколи не працювали та не мають
професії);

обмеження здатності до
орієнтації І ступеня - здатність до
орієнтації в часі, просторі за умови
використання допоміжних засобів;

обмеження здатності до
спілкування І ступеня - здатність до
спілкування, що характеризується
зниженням швидкості, зменшенням обсягу
засвоєння, отримання та передавання
інформації;

обмеження здатності
контролювати свою поведінку І ступеня -
здатність частково контролювати свою
поведінку за особливих умов.

Інваліди III групи з помірним
обмеженням життєдіяльності можуть
навчатися та провадити різні види
трудової діяльності за умови
забезпечення у разі потреби засобами
компенсації фізичних дефектів чи
порушених функцій організму,
здійснення реабілітаційних заходів.

Враховуючи зазначені
підстави та критерії для встановлення
ІІІ групи інвалідності відсутні
підстави вважати ОСОБА_4, якому було
присвоєно цю групу інвалідності, таким,
що перебував у безпорадному стані лише
в силу функціонального порушення в
організмі, що є наслідком травми.

За повідомленням головного
лікарі КУ «Бердянський центр первинної
медико-санітарної допомоги»
Бердянської міської ради в медичній
карті амбулаторного хворого ОСОБА_4
запис ВКК про необхідність в
постійному сторонньому догляді
відсутня (т.1, а.с.180).

Відсутність у ОСОБА_4
безпорадного стану підтверджується
поясненнями лікаря, голови Бердянської
МСЕК ОСОБА_22, яка зазначила, що ОСОБА_4
не міг себе обслуговувати частково,
оскільки не міг пересуватися без
милиць, але стороннього постійного
догляду не потребував.

Часткову неможливість
ОСОБА_4 обслуговувати себе також
підтверджується поясненнями свідків
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_23, ОСОБА_21, ОСОБА_12

Згідно листа дільничного
терапевта ОСОБА_24 спадкодавець
самостійно рухатися і обслуговувати
себе не міг (т.1, а.с.78), але суд не може
взяти його до уваги, оскільки він
спростовується іншими доказами по
справі.

Також суд враховує, що з
моменту травми стан ОСОБА_4 не
погіршувався, оскільки йому замість
другої групи інвалідності була
встановлена третя група.

Аналізуючи зазначені
докази, суд вважає, що позивачем та його
представником не доведено знаходження
ОСОБА_4 у безпорадному стані, оскільки
неможливість себе частково
обслуговувати не свідчить про його
безпорадний стан.

Крім того, слід зазначити, що
ст. 1259 ЦК України передбачає, що
спадкоємець наступних черг, може за
рішенням суду одержати право на
спадкування і відповідно суд може
надати таке право, а не визнати за
позивачем право на спадкування, як це
заявлено в позові.

Оскільки судом встановлено,
що померлий ОСОБА_4 не був особою
похилого віку, а безперечних доказів
надання позивачем матеріальної
допомоги спадкодавцю, неможливості
останнім самостійно забезпечити умови
свого життя та потреба в постійному
сторонньому догляді, допомозі та
піклуванні не надано, суд вважає, що
відсутні підстави для застосування
положень ч. 2 ст. 1259 ЦК України та
задоволення позовних вимог.

Проживання однією сім'єю
жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення в них права на
спадкування за законом у першу чергу на
підставі статті 1261 ЦК України, тому
заінтересована особа повинна довести,
що вона зі спадкодавцем складали сім'ю,
тобто спільно проживали, були пов'язані
спільним побутом, мали взаємні права та
обов'язки.

Виникнення у ОСОБА_1 права на
спадкування у четверту чергу залежить
від доведення факту проживання з
ОСОБА_4 однією сім'єю не менше як п'ять
років до часу відкриття спадщини.

Вирішуючи спір, суд виходить
з вимог ст. 1264 ЦК України та пункту 21
постанови Пленуму Верховного Суду
України №7 від 30.05.2008 року «Про судову
практику у справах про спадкування» у
якому зазначено, що вирішуючи спір про
право на спадщину осіб, які проживали
зі спадкодавцем однією сім'єю не менш
як п'ять років до часу відкриття
спадщини (четверта черга спадкоємців
за законом) необхідно враховувати
правила ч. 2 ст. 3 СК України, яка
передбачає, що сім'ю складають особи,
які спільно проживають, пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов'язки. Зазначений п'ятирічний
строк повинен виповнитися на момент
відкриття спадщини і його необхідно
обчислювати з урахуванням часу
спільного проживання зі спадкодавцем
однією сім'єю до набрання чинності цим
Кодексом.

У судовому засіданні свідки
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 зазначили, що
позивач та ОСОБА_4 проживали однією
сім'єю більше п'яти років до часу
відкриття спадщини. На підтвердження
цієї обставини позивач надала довідку
вуличного комітету №19 від 18.07.2013 року,
яка у сукупності з довідкою від 07. 09. 2013
року та довідкою від 26.09.2013 року
підтверджує проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_1
з 10.03.2011 року (т.1, а.с.5, 55, 79), медичною
карткою позивача із записами 2010 року де
місце проживання ОСОБА_1 зазначено
АДРЕСА_1 (т.1, а.с.8).

Із копії паспорту позивача
та запису акта про укладення шлюбу від
25.11.1986 року видно, що ОСОБА_1 05.11.1986 року
уклала шлюб з ОСОБА_25 (т.1, а.с.21, 207).

За ч. 1 ст. 104 СК України шлюб
припиняється внаслідок смерті одного з
подружжя.

Згідно свідоцтва про смерть
від ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_25 помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.84), тому суд вважає,
що подружні відносини між ОСОБА_25 та
ОСОБА_1 припинились.

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України
суд встановлює факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення.

ОСОБА_1 звернулась до суду із
позовом у якому просила встановити
факт її проживання з ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім'єю понад п'ять
років без зазначення конкретного
періоду, проміжку часу, але не
врахувала, що для встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу для наступного
вирішення спору про право, а саме про
встановлення права на спадщину поза
чергою необхідно встановити факт
проживання зі спадкодавцем однією
сім'єю не менше п'яти років до часу
відкриття спадщини, тобто більше п'яти
років до ІНФОРМАЦІЯ_2, а не взагалі як
заявлено в позові. Встановлення факту
проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім'єю понад п'ять
років без зазначення конкретного
періоду, проміжку часу не є обставиною,
яка підтверджує її право на
спадкування за законом у четверту
чергу.

У пункті 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 30.05.2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування» передбачено, що справи
про спадкування розглядаються судами
за правилами позовного провадження,
якщо особа звертається до суду з
вимогою про встановлення фактів, що
мають юридичне значення, які можуть
вплинути на спадкові права й обов'язки
інших осіб, та (або) за наявності інших
спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на
спадкування залежить від доведення
певних фактів, особа може звернутися в
суд із заявою про встановлення цих
фактів, яка, у разі відсутності спору,
розглядається за правилами окремого
провадження.

Оскільки позовні вимоги
ОСОБА_1 в частині визнання права
позивачки на спадкування разом із
спадкоємцями першої черги не
підлягають задоволенню, відтак, і
вирішення вимог у частині встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу в позовному
провадженні, на відміну від окремого
провадження, можливе лише при умові, що
вони мають юридичне значення і
пов'язані з наступним вирішенням спору
про право, зокрема в разі, якщо із цього
факту випливає встановлення права на
спадщину поза чергою.

Враховуючи, що встановлення
факту проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім'єю
понад п'ять років не зумовлює настання
юридичних наслідків, тому це питання не
підлягає розгляду в порядку позовного
провадження.

Вимоги про визнання ОСОБА_1
спадкоємцем четвертої черги за
законом, після смерті ОСОБА_4, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 не підлягають задоволенню,
оскільки вони є зайвими. Встановлення
факту проживання зі спадкодавцем
однією сім'єю не менш як п'ять років до
часу відкриття спадщини є підставою
для прийняття спадщини і не потребують
додаткового визнання спадкоємцем.

Враховуючи викладене, суд
вважає, що жодна з позовних вимог не
доведена і не може бути задоволена.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212 -
215, 256 ЦПК України, ст. ст. 1216, 1223, 1258, 1259, 1261
- 1265, 1269, 1270, 1273 ЦК України, ст. ст. 3, 104 СК
України, Пленуму Верховного Суду
України №7 від 30.05.2008 року «Про судову
практику у справах про спадкування»,
Інструкцією про встановлення груп
інвалідності від 07.04.2004 року №183,
Інструкцією про встановлення груп
інвалідності №561 від 05.09.2011 року,
Положенням про порядок, умови та
критерії встановлення інвалідності,
затвердженого постановою КМУ від 3.12.2009
року №1317, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних
вимог відмовити.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
рішення.

Суддя