АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1220/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 46 Гудзюк І. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
Дмитренко М. І. РІШЕННЯ
04 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоДмитренко М. І.
суддівХрапко В. Д. , Новіков О. М. при
секретаріАнкудінові О.І. розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на
рішення Смілянського міськрайонного
суду Черкаської області від 18 березня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_6, за участю органу опіки та
піклування в особі служби у справах
дітей Смілянської районної державної
адміністрації, Смілянського
міжрайонного прокурора про визначення
місця проживання малолітньої дитини та
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7
за участю органу опіки та піклування в
особі служби у справах дітей
Смілянської районної державної
адміністрації, Смілянського
міжрайонного прокурора про визначення
місця проживання дітей

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_7 звернулася в суд
із вказаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що вона перебувала з
відповідачем в зареєстрованому шлюбі з
30.04.1998 року по 21.06.2011 року. Від шлюбу вони
мають двох неповнолітніх дітей -
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2. В червні 2009 року, через
значну матеріальну скруту та значні
борги по кредитним договорам позивачка
змушена була поїхати на заробітки до
Італії. Звідки на протязі 2009-2010 років
вона надсилала грошові кошти для
погашення кредитів та утримання дітей,
крім того, постійно передавала
подарунки та речі дітям. Проте, в кінці
2010 року вона відчула від чоловіка та
дітей певне погіршення у відношенні до
неї. Вона неодноразово просила
чоловіка повідомити про стан виплат на
погашення кредитів, маючи намір
скоріше повернутись до родини, але
чоловік під різними приводами зволікав
у наданні такої інформації. В січні 2011
року її матір перевірила стан сплати
кредитних коштів і з'ясувалось, що
чоловік вводив її в оману, платежі за
найбільшим кредитом, що отриманий під
заставу її будинку, вносилися лише
двічі, в зв'язку із чим рішенням
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 9 червня 2010 року з
неї стягнуто на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість по
кредитному договору від 18 квітня 2008
року в розмірі 123400,19 грн. Через такі дії
чоловіка вона втратила до нього довіру
і подала заяву на розірвання шлюбу, а
кошти продовжувала надсилати із Італії
на адресу матері. В зв'язку із цим
відповідач почав їй погрожувати,
обмежив спілкування з дітьми не тільки
її, а і її матір ОСОБА_10 Остання була
вимушена в судовому порядку добиватися
зустрічей та побачень із онуками. При
цьому, відповідач неодноразово
відмовлявся від отримання поштових
переказів, які вона через матір
надсилала йому на утримання дітей,
відмовлявся отримувати посилки із
дитячими речами. На даний час вона має
роботу, як на Україні, так і в Італії, де
її заробіток значно вищий ніж на
Україні і куди

вона вимушена частіше виїжджати з
метою погасити заборгованість по
кредитам та уникнути звернення
стягнення на належний їй будинок.
Відповідач, не дає їй вільно
спілкуватися з дітьми, при цьому
психологічно налаштовує дітей проти
неї.

Враховуючи викладене, позивачка
просила суд визначити місце проживання
дітей із нею та зобов'язати відповідача
передати дітей їй.

В ході розгляду справи, з врахуванням
того, що старшому сину ОСОБА_6
виповнилося 14 років, позивачка, з
врахуванням положень ч.З ст. 161 СК
України, позовні вимоги зменшила та
просила задовольнити її позовні вимоги
в частині визначення проживання
малолітнього сина ОСОБА_9 із нею,
зобов'язавши відповідача передати сина
їй.

Відповідач, не погоджуючись із позовом
ОСОБА_7 подав зустрічний позов, в якому
зазначив, що шлюбні відносини із
позивачкою припинені в 2009 році, коли
вона вирішила виїхати до Італії, де до
цього часу вона проживає, працює і
влаштувала своє особисте життя. Після
виїзду до Італії позивачка не брала
участі у вихованні дітей. За весь час
вона зробила декілька грошових
переказів на суму 7 009 грн. та передала
три посилки. Вказував, що з червня 2009
року він забезпечує матеріальне
утримання дітей, їх виховання, духовний
та фізичний розвиток, медичне
обслуговування, належні умови для
навчання, несе матеріальні витрати на
оздоровлення дітей, приділяє їм багато
уваги. Певний час він із новою сім'єю та
дітьми проживав у будинку батьків, а на
даний час у власному будинку, де діти
мають власну кімнату забезпечену всім
необхідним. Він офіційно
працевлаштований і отримує заробітну
плату. Позивачка за весь цей період
намагалася два рази в присутності
представників місцевого
самоврядування поспілкуватися з
дітьми, але діти не виявили бажання до
такого спілкування, про що було
складено акт сільським головою с.
Балаклея. Також позивачка ігнорує його
пропозиції по визначенню міри її
участі в вихованні дітей. Діти
виховуються без рідної матері більш
ніж чотири роки. Враховуючи викладене і
те, що він в повноцінній родині виховує
дітей в нормальних побутових умовах, в
повній мірі забезпечує та створює всі
необхідні умови для їх виховання та
розвитку, а менший син ОСОБА_9 в силу
свого віку взагалі не пам'ятає матір,
діти дуже спільно прив'язані
психологічно один до одного, тому
просить в позові ОСОБА_7 відмовити, а
його зустрічний позов задовольнити,
визначивши місце проживання обох синів
біля нього.

Рішенням Смілянського міськрайонного
суду Черкаської області від 18 березня
2014 року позов ОСОБА_7 задоволено.
Визначено місце проживання
малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3,
разом із матір'ю ОСОБА_7 Зобов'язано
ОСОБА_6 передати малолітнього ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_3, матері - ОСОБА_7 Вирішено
стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
судові витрати - 114 грн. 40 коп. судового
збору та витрати за надання правової
допомоги адвоката в сумі 2000 грн., а
всього 2114 грн. 40 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_6 -
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням,
ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу з
доповненнями, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції, як
незаконне та необгрунтоване,
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_7 відмовити
повністю, а зустрічний позов
задовольнити, визначивши місце
проживання малолітнього ОСОБА_9 разом з
батьком.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
суд першої інстанції знехтував
вимогами закону, роз'ясненнями Пленуму
Верхового Суду України та вимогами
міжнародних актів ратифікованими
Верховною Радою України, прийняв
рішення всупереч інтересам
малолітнього сина ОСОБА_11, визначивши
його місце проживання разом з матір'ю.
Суд безпідставно не прийняв до уваги
висновок судово-психологічної
експертизи та не навів в рішенні
обґрунтовані мотиви своєї незгоди, з
викладеними у висновку доводами. Судом
не враховані особисті досягнення
дітей, які зумовлені участю батька у їх
виховання. В обґрунтування рішення суд
послався лише на покази свідків, які
вказували на негативне ставлення
відповідача до позивачки, недоліки
виховання дітей батьком, налаштування
дітей батьком проти матері, а не
бралися до уваги доводи, які свідчать
про позитивний

вплив батька на розвиток і виховання,
як ОСОБА_6, так і малолітнього ОСОБА_9

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися у судове засідання,
вивчивши та обговоривши матеріали
справи, перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду першої інстанції скасуванню з
постановлениям нового рішення,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст.ЗОЗ ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішенням Смілянського міськрайонного
суду Черкаської області від 18 березня
2014 року не відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи первісний позов, і
відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив з
наданих по справі і досліджених у
судовому засіданні доказів, керувався
положеннями сімейного кодексу України,
нормами міжнародного права та зробив
невірний висновок, з яким не
погоджується колегія суддів, щодо
визначення місця проживання
малолітньої дитини з матір'ю, оскільки
у порушення вимог статей 214, 215 ЦПК
України належним чином пояснення
сторін не перевірив, у достатньому
обсязі не визначився з наявністю чи
відсутністю обставин, на які вони
посилалися, не вмотивував свого
висновку про визначення місця
проживання дитини з матір'ю, не прийняв
до уваги висновок експерта за
результатами проведення
судово-психологічної експертизи, яка
міститься в матеріалах справи, не дав
оцінки обставинам справи та поясненням
сторін у їх сукупності.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, з 30
квітня 1998 року сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі, який, 21 червня
2011 року, було розірвано рішенням
Смілянського міськрайонного суду
Черкаської області.

Від даного шлюбу у них народилося двоє
дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

В судовому засіданні встановлено, що з
2004 року відповідач ніде не працював, і
сім'я, яка вже складалася з 4-х осіб,
фактично не мала ніякого джерела
доходів, крім як з підсобного
господарства.

Одночасно із матеріалів справи
вбачається, що 05 березня 2008 року,
позивач взяла в ПАТ «Альфа-банк» кредит
в сумі 850 дол. США під 40 % річних.

Крім того, 18 березня 2008 року ОСОБА_7
взяла в ПАТ «КБ ПриватБанк» споживчий
кредит в сумі 18305 дол. США. В
забезпечення виконання зобов'язання за
яким, передала в іпотеку банку
домоволодіння та земельну ділянку за
адресою: с. Балаклея, вул. Буця, 26, які
належать їй на праві приватної
власності на підставі договору
дарування.

-

Також, позивач в червні 2008 року взяла
кредитну картку на суму 7000 грн., а 12
серпня 2008 року отримала в ПАТ КБ
«Надра» кредит у розмірі 53890 грн. та
купила автомобіль J АС.

В судовому засіданні встановлено, що
для налагодження виробництва
пластикових вікон сторони придбали
станки та взяли в оренду приміщення, в
якому дані станки були установлені.

Одночасно судом встановлено, що в
зв'язку з скрутним матеріальним
становищем, позивач ОСОБА_7, за
погодженням з чоловіком, разом з його
матір'ю, поїхала до Італії на заробітки,
для утримання дітей та погашення
кредитів.

Перебуваючи в Італії ОСОБА_7
спочатку підтримувала зв'язок з
дітьми по телефону та через
Інтернет-мережу по системі «Skype»,
надсилала відповідачу кошти для
утримання дітей і погашення кредитів,
а пізніше самоусунулася від
виконання своїх материнських
обов'язків та перестала спілкуватися з
дітьми.

Згідно ст. 141 СК України мати і батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини.

Відповідно ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

У випадку, якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом. Під час вирішення
спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Ухвалюючи дане рішення, суд першої
інстанції не звернув уваги на
роз'яснення п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України», відповідно якого вирішуючи
спори між батьками, які проживають
окремо (в тому числі в одній квартирі),
про те, з ким із них і хто саме з дітей
залишається, суд виходячи із рівності
прав та обов'язків батька й матері щодо
своїх дітей повинен постановити
рішення, яке відповідало б інтересам
неповнолітніх. При цьому суд враховує,
хто з батьків виявляє більшу увагу до
дітей і турботу про них, їхній вік і
прихильність до кожного з батьків,
особисті якості батьків, можливість
створення належних умов для виховання,
маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Згідно висновку психолога сімейного
консультативного центру «Арктур» від
12.09.2013 року, комфорт і душевний спокій
для малолітнього сина ОСОБА_11, є не
просто разом з батьком чи з матір'ю, які
не можуть знайти між собою порозуміння
з цього питання без допомоги суду, а
саме місце проживання - комплекс
факторів, що оточують дитину на даний
час, звичний для нього, який дає йому
можливість бути належно забезпеченим
на даний час і матеріально, духовно і
захищеним в соціальному та правовому
плані, разом з батьком, та старшим
рідним братом ОСОБА_8. На думку судової
колегії, суд першої інстанції
безпідставно не взяв до уваги та не дав
об'єктивної оцінки даному висновку.

Також судом першої інстанції без
належних на те підстав не було взято до
уваги висновок експерта за
результатами проведення
судово-психологічної експертизи №
2512/13-23 від 28 лютого 2014 року, в якому
чітко визначено, що ставлення
малолітнього сина ОСОБА_11 до його
матері у зв'язку із самоусуненням нею
від його виховання, є вкрай негативне,
та також детально визначено, що
розлучення з родиною, в якій він зараз
проживає, завдасть глибокої
психологічної травми. Переїзд
малолітнього ОСОБА_9 в сім'ю його матері
на даний момент не тільки є
недоцільним, а й несе негативний
характер, що в подальшому позначиться
на його психоемоційному і психічному
розвитку.

Окрім того, судова колегія вважає, що
всупереч вимог Закону, суд першої
інстанції не сприяв створенню належних
умов для здійснення малолітньою або
неповнолітньою особою її прав,
визначених Законом та передбачених
міжнародним договором, згода на

обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

До того ж колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що визначення
місця проживання малолітнього сина
ОСОБА_9 з батьком, не позбавляє права
матері бачитись з дитиною, відвідувати
сина за місцем проживання та приймати
участь у вихованні сина. ОСОБА_7 не
надала належних доказів того, що ОСОБА_6
перешкоджає їй у спілкуванні з сином,
забороняючи йому зустрічі з матір'ю.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України
передбачено, що при розгляді судом
спорів щодо місця проживання дитини
обов'язковою є участь органу опіки та
піклування. Разом з тим орган опіки та
піклування подає суду письмовий
висновок щодо розв'язання спору на
підставі відомостей, одержаних у
результаті обстеження умов проживання
дитини, батьків, інших осіб, які бажають
проживати з дитиною, брати участь у її
вихованні, а також на підставі інших
документів, які стосуються справи.

Відповідно до висновку № 01-30/697 від
18.09.2013 року органу опіки та піклування
Смілянської райдержадміністрації
Черкаської області визначено місце
проживання дітей з матір'ю ОСОБА_7, як
таке, що відповідає інтересам дітей.

Однак, колегія суддів критично оцінює
даний висновок, як неспроможний та
нелогічний, оскільки в судовому
засіданні достовірно встановлено, що
ОСОБА_7 більшість часу проживає в
Італії, в зв'язку з цим не має
можливості виховувати малолітнього
сина, оскільки зустрічей із ним
практично не має.

В свою чергу ОСОБА_6 надав докази, що
свідчать про належне виконання ним
своїх обов'язків, оскільки дитина з
малолітнього віку залишилась
проживати з батьком, який піклувався
про нього та займався його вихованням,
так як ОСОБА_7 поїхала на заробітки до
Італії та була відсутня тривалий час.
Проживаючи разом з батьком, дитина
відвідувала дитсадок та пішла до
підготовчої групи місцевої школи.
ОСОБА_7 лише на короткий термін
приїжджала в Україну, потім знову була
відсутня, дитина проживала весь цей час
з батьком, потім ОСОБА_7 одружилась та
переїхала проживати до Італії.

Суд першої інстанції не звернув уваги
на подані заперечення ОСОБА_6 та його
представника про те, що ОСОБА_7 тривалий
час не опікувалася дитиною, оскільки
виїздила до Італії, а син у дворічному
віці залишився на його повному
утриманні та піклуванні.

Також суд першої інстанції не
перевірив належним чином доводів
ОСОБА_7 та не зазначив у рішенні
конкретних обставин та фактів, що
спростовували б доводи ОСОБА_6

Крім того, в судовому засіданні
достовірно встановлено, що ОСОБА_6
відповідально ставиться до виконання
своїх батьківських обов'язків, має
позитивні характеристики, належні
матеріально-побутові умови для
забезпечення потреб малолітніх дітей.

Колегія суддів прийшла до висновку, що
є всі підстави для скасування рішення
суду першої інстанції, оскільки
районний суд ухвалив рішення без
повного, всебічного та об'єктивного
з'ясування всіх обставин справи,
недоведеності обставин, що мають
значення для справи та невідповідністю
висновків суду обставинам справи, як
вимагають ст. ст.212 - 213 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія судців
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення є незаконним та
необгрунтованим, прийняте з неповним
з'ясуванням обставин, що призвело до
неправильного вирішення справи, тому
апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає до
задоволення, а рішення суду першої
інстанції скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову ОСОБА_7 у
задоволенні її позовних вимог про
визначення місця проживання
малолітньої дитини, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, з визначенням місця його
проживання, з батьком - ОСОБА_6

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313,314, 316, 317
ЦПК України, судова колегія ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення
Смілянського міськрайонногосуду
Черкаської області від 18 березня 2014
року - задовольнити.

Рішення Смілянського міськрайонного
суду Черкаської області від 18 березня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_6, за участю органу опіки та
піклування в особі служби у справах
дітей Смілянської районної державної
адміністрації, Смілянського
міжрайонного прокурора про визначення
місця проживання малолітньої дитини та
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7
за участю органу опіки та піклування в
особі служби у справах дітей
Смілянської районної державної
адміністрації, Смілянського
міжрайонного прокурора про визначення
місця проживання дітей - скасувати та
ухвалити нове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задовольнити.

Визначити місце проживання
малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, з
батьком - ОСОБА_6.

В задоволенні позову ОСОБА_7 відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції на протязі 20 днів з дня його
проголошення.

Головуючий :

Судді :