АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 603/88/14-цГоловуючий у 1-й
інстанції Галіян І.М. Провадження №
22-ц/789/568/14 Доповідач - Храпак
У Х В А Л А

13 травня 2014 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Парандюк Т. С., Дикун С. І.,

при секретарі - Матусів Ю.Б.

з участю сторін - представника
Головного управління юстиції у
Тернопільській області - Хамули М.І.;
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Головного управління юстиції у
Тернопільській області на ухвалу
Монастириського районного суду
Тернопільської області від 24 березня
2014 року у справі за клопотанням
Головного управління юстиції у
Тернопільській області до ОСОБА_2 про
визнання і надання дозволу на
примусове виконання вироку районного
суду у Воломіні (республіка Польща) на
території України від 23 травня 2013 року
про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

ухвалою Монастириського районного
суду Тернопільської області від 24
березня 2014 року в задоволенні
клопотання Головного управління
юстиції у Тернопільської області про
визнання та надання дозволу на
примусове виконання на території
України вироку Районного суду у
Володміні (Республіка Польща) від 23
травня 2013 року про стягнення з ОСОБА_2
аліментів на користь сина ОСОБА_5 по 450
злотих щомісячно, починаючи з 01
листопада 2011 року - відмовлено.

В апеляційній скарзі Головне
управління юстиції у Тернопільській
області просить скасувати ухвалу суду
та визнати і надати дозвіл на примусове
виконання на території України вироку
Районного суду у Воломіні (Республіка
Польща) від 23.05.2013 року, посилаючись на
те, що висновки суду не відповідають
обставинам справи, а також порушено
норми матеріального та процесуального
права.

У судовому засіданні представник
апелянта Хамула М.І. апеляційну скаргу
підтримала, зіславшись на доводи,
викладені в ній.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6
апеляційної скарги не визнав, вважаючи
ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представників сторін,
ознайомившись з матеріалами справи,
доводами апеляційної скарги в її межах,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення,
виходячи з наступних мотивів.

Відмовляючи в задоволенні клопотання
Головного управління юстиції в
Тернопільській області, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_2,
стосовно якого ухвалено рішення
іноземного суду, був позбавлений
можливості взяти участь у судовому
процесі через те, що його не було
належним чином повідомлено про розгляд
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 390 ЦПК України
рішення іноземного суду визнаються та
виконуються в Україні, якщо їх визнання
та виконання передбачено міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
або за принципом взаємності.

Згідно з ч. 2 ст. 394 ЦПК України до
клопотання про надання дозволу на
примусове виконання рішення
іноземного суду додаються документи,
передбачені міжнародними договорами,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 51 Договору між
Україною і Республікою Польща про
правову допомогу та правові відносини
у цивільних і кримінальних справах, до
клопотання потрібно додати документ,
який підтверджує, що сторона, відносно
якої винесене рішення і яка не приймала
участь у розгляді справи, отримала
виклик у судове засідання своєчасно і
належним чином, згідно з
законодавством тієї Договірної
Сторони, на території якої рішення було
винесене; а у випадку обмеженої
процесуальної здатності сторони -
документ, який підтверджує, що та
сторона була представлена належним
чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Договору
визнання і виконання рішення належить
до компетенції суду тієї Договірної
Сторони, на території якої рішення має
бути визнане і виконане.

Згідно ч. 1 ст. 396 ЦПК України клопотання
про надання дозволу на примусове
виконання рішення іноземного суду не
задовольняється у випадках,
передбачених міжнародними договорами,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Відповідно до положень пункту 2 частини
2 вказаної статті якщо міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України,
такі випадки не передбачено, у
задоволенні клопотання може бути
відмовлено, зокрема, якщо сторона,
стосовно якої постановлено рішення
іноземного суду, була позбавлена
можливості взяти участь у судовому
процесі через те, що їй не було належним
чином повідомлено про розгляд справи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 15 постанови від 24 грудня 1999
року № 12 "Про практику розгляду судами
клопотань про визнання й виконання
рішень іноземних судів та арбітражів і
про скасування рішень, постановлених у
порядку міжнародного комерційного
арбітражу на території України", коли
документ, поданий на підтвердження
виклику сторони в судове засідання, не
свідчить про те, яким чином та коли їй
вручено цей виклик, і вона оспорює
даний факт, суд повинен з'ясувати
дійсні обставини її виклику на
підставі інших поданих сторонами
доказів, а в необхідних випадках -
запитати із суду, що постановив
рішення, й оглянути документи про
виклик сторони, встановлені
процесуальним законодавством, за яким
провадився розгляд справи.

Також, відповідно до п b) ст. 7
Нью-Йоркської Конвенції про стягнення
аліментів закордоном від 20.06.1956 року,
для того, щоб сторони могли з'явитися чи
бути представниками, запитуваний орган
повідомляє заінтересованому Органу, що
приймає, та Органу, що передає, а також
відповідачу про дату та місце
проведення відповідного судового
розгляду.

Як вбачається із матеріалів справи в
травні 2013 року при винесені вироку про
стягнення аліментів із ОСОБА_2 місце
проживання відповідача не було
встановлено. Хоча вже у вересні 2013 року
при поданні заяви про отримання
аліментів (а.с. 11) ОСОБА_7 зазначила
адресу проживання ОСОБА_2 с. Бертники
Тернопільської області.

З огляду на вищенаведене не заслуговує
на увагу посилання апелянта на те, що
оскільки місце проживання ОСОБА_2 не
було відомо його інтереси належним
чином представляла куратор
призначений постановою Суду від 13
лютого 2013 року в особі співробітника
місцевого Суду - ОСОБА_8.

В силу дії ч. 1ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу, якою визначені підстави
звільнення від доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 2; ч. 1, 2 ст. 3
Договору між Україною і Республікою
Польща про правову допомогу та правові
відносини у цивільних і кримінальних
справах суди і органи прокуратури
Договірних Сторін, що далі іменуються
«установи юстиції» надають взаємну
правову допомогу у цивільних та
кримінальних справах. В справах, що
охоплюються цим Договором, установи
юстиції зносяться між собою за
посередництвом центральних органів,
якщо інше не передбачено цим Договором.
В розумінні цього Договору
центральними органами є: з боку України
- Міністерство юстиції та Генеральна
Прокуратура, а з боку республіки Польща
- Міністерство юстиції.

З аналізу наведеної норми слідує, що
посередником у зносинах між
Республікою Польща та Україною по
наданню правової допомоги у цивільних
та кримінальних справа є Міністерство
юстиції України, а тому в даному
випадку представник заявника вправі
був самостійно отримати документи від
запитуючої сторони щодо дотримання
ними вимог законодавства про належне
повідомлення сторони в справі про
розгляд справи.

Представник заявника не надала суду
доказів щодо утруднення чи
неможливості отримання нею від
польського суду інформації про належне
повідомлення відповідача ОСОБА_2 про
дату судового розгляду.

За наведених обставин суд першої
інстанції правильно дійшов висновку,
що ОСОБА_2 не був належно повідомлений
про розгляд районним судом м. Воломіні
(Республіка Польща) справи за позовом
ОСОБА_7, що в силу ст. 396 ЦПК України є
підставою для відмови у задоволенні
клопотання про визнання та примусове
виконання на території України вироку
районного суду м. Воломіні (Республіка
Польща) від 23 травня 2013 року.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що ухвала суду
постановлена з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
тому підстав для її скасування не
вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

Ухвалила :

Апеляційну скаргу Головного
управління юстиції у Тернопільській
області - відхилити.

Ухвалу Монастириського районного суду
від 24 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Н.М. Храпак