№ 2/645/114/14
№ 645/5837/13ц
РІШЕННЯ

іменем України

13 травня 2014 року Фрунзенський
районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Бондаревої І.В., при
секретарі - Гудзенко О.М., Вітко Я.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Харківської міської ради, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про встановлення факту
постійного проживання, визнання
недійсною приватизацію, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності, визнання недійсним та
скасування розпорядження,

В С Т А Н
О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів про встановлення факту
постійного проживання, визнання
недійсною приватизацію, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності, визнання недійсним та
скасування розпорядження, вказуючи, що
з 1991 р. позивачка перебувала у
фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4,
проживала з ним однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, вели сумісне домашнє
господарство. В 1992 р. її цивільний
чоловік отримав однокімнатну квартиру
за адресою: АДРЕСА_1, в якій вони разом
мешкали до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 р.,
та в якій позивач мешкає у теперішній
час. Після смерті ОСОБА_4 позивачка
звернулась до нотаріуса з метою вступу
у спадщину, від якого дізналась, що на
спадщину також претендують доньки
померлого - відповідачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 У цьому ж (2011 р.) році, збираючи
документи для звернення до суду,
позивачка дізналась, що ОСОБА_4 в 1996 р.
приватизував спірну квартиру. 07.12.2011 р.
вона звернулась до суду з позовом про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя, визнання
права власності на частку спільного
сумісного майна, виключення майна із
спадкового майна. Рішенням
Фрунзенського районного суду м.Харкова
від 11.12.2012 р. у задоволенні позову було
відмовлено.

Посилаючись на ст.ст. 5, 8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», вважає, що при
проведенні приватизації спірної
квартири була порушена процедура,
визначена законодавством, та були
порушені її права. Так, вона постійно
мешкала сумісно з померлим в спірній
квартирі з 1992 р., тобто за 4 роки до її
приватизації, тому мала право на участь
у приватизації, і її згода для
проведення приватизації була
необхідною.

Просила суд встановити факт постійного
проживання позивача як члена сім'ї
наймача у спірній квартирі з 1992 р.;
визнати недійсною приватизацію
квартири за адресою: АДРЕСА_1; визнати
недійсним свідоцтво про право
власності на житло, виданого на
підставі розпорядження № 2985 від 22.02.1996
р., визнати недійсним та скасувати
вказане вище розпорядження органу
приватизації.

(А.с.2, 55)

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала та пояснила, що вона
з ОСОБА_4 та двома своїми синами разом
мешкали з 1989 р. за адресою: АДРЕСА_2, була
зареєстрована за вказаною адресою. Цю
квартиру вона з дітьми приватизувала у
2000-2001 р.р. та продала її, після чого
04.06.2003 р. знялась з реєстраційного
обліку. З того часу вона ніде не
зареєстрована. Ордер на спірну
квартиру ОСОБА_4 отримав у січні 1991 р.,
після чого вони разом вселились у
спірну квартиру. Вони мали спільний
бюджет та вели спільне господарство.
Про те, що спірна квартира
приватизована ОСОБА_4 у 1996 р. вона
дізналась лише після його смерті.
Зареєструватись у спірній квартирі в
них не було часу.

Представник позивача - ОСОБА_5 позовні
вимоги підтримала.

Представник відповідачів - ОСОБА_6
проти позову заперечувала, зокрема,
просила застосувати позовну давність.

Представник Харківської міської ради в
судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, його нявка не
перешкоджає розглядові справи.

Суд, дослідивши матеріали справи,
допитавши свідків, дійшов висновку про
наступне.

Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому
порядку можуть бути встановлені
факти, від яких залежить виникнення,
зміна або припинення особистих чи
майнових прав фізичних осіб, якщо
законом не визначено іншого порядку їх
встановлення.

Ст.5 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»
передбачено, що право на приватизацію
квартир (будинків) державного
житлового фонду з використанням
житлових чеків одержують громадяни
України, які постійно проживають в цих
квартирах (будинках) або перебували на
обліку потребуючих поліпшення
житлових умов до введення в дію цього
Закону.

В судовому засіданні встановлено, що
квартира, розташована за адресою:
АДРЕСА_1, належить ОСОБА_4 на підставі
Свідоцтва про право власності на житло
№ 8-96-59645 від 22.02.1996 р., виданого згідно з
розпорядженням № 2685 від 22.02.1996 р.(а.с.26).

За вказаною адресою був зареєстрований
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р., що
підтверджується довідкою з місця
проживання від 31.07.2012 р. (а.с.23).

Згідно цієї ж довідки, ОСОБА_1 за
вказаною адресою не проживає та не
зареєстрована.

Згідно пояснень позивача та відмітки у
її паспорті громадянина України, 04.06.2003
р. вона була знята з реєстраційного
обліку за адресою: АДРЕСА_2, та з того
часу в м.Харкові не зареєстрована.

Таким чином, до 04.06.2003 р. (тому числі і
станом на 22.02.1996 р.) спірна квартира не
могла бути постійним місцем проживання
ОСОБА_1, оскільки її постійним місцем
проживання була квартира за адресою:
АДРЕСА_2, де вона була зареєстрована.

При цьому допитані судом свідки ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 також
підтвердили, що ОСОБА_1 мала інше житло,
яке продала у 2003 р.

Крім того, пояснення свідків ОСОБА_8 та
ОСОБА_11, які мешкають по-сусідству із
спірною квартирою, суд оцінює критично,
оскільки вказані свідки зареєстровані
в цьому будинку з 2001 р. та 2000 р.,
відповідно. Свідок ОСОБА_7 пояснила, що
познайомилась з позивачкою лише у 1996 р.,
тобто їй невідомі відносини, які могли
були між позивачкою та померлим з 1992 р.

За таких обставин суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Надані позивачем Акти (а.с.14-21) не є
допустимими доказами у розумінні ст.59
ЦПК України, оскільки фактично є
письмовими поясненнями свідків, які
можуть бути доказами у справі лише
при безпосередньому допиті цих осіб у
судовому засіданні,з дотриманням
вимог, передбачених ст.180 ЦПК України.

Довідка ПАТ «Харківська автобаза №3»
про утримання заробітної плати
позивача на сплату заборгованості за
комунальні послуги у 1999-2000 р.р. за
адресою: АДРЕСА_1, не є безспірним
доказом постійного проживання
позивача з померлим з 1992 р.

Довідка з поліклініки №6 про
перебування позивача під наглядом цієї
поліклініки також не є безспірним
доказом у справі, оскільки кожна особа
має право на отримання медичної
допомоги у будь-якому медичному
закладі, незалежно від проживання чи
не проживання вказаної особи на
території, що обслуговується цим
закладом.

Крім того, посилання позивача на норми
Сімейного Кодексу України як на
правову підставу заявлених вимог про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, є необґрунтованим, оскільки
останній набрав законно сили з 01.01.2004 р.
та не поширюється на правовідносини, що
виникли до набрання ним законної сили.

У застосуванні сплину позовної
давності як підстави для відмови у
позові - немає необхідності, оскільки
судом не встановлено порушення права
позивача. Крім того, доводи позивача
про її не освідомленість щодо статусу
квартири протягом 15 років (1996-2011 р.р.) є
сумнівними. Також суд вважає
безпідставними посилання позивача на
наявність в неї низки захворювань та
важкий матеріальний стан як на
поважність причини пропуску нею
позовної давності.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212, 213, 215, 256
ЦПК України, ст..ст.64, 65, 160, 161 ЖК України,
ст.ст.5, 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», ст.ст.257, 261, 267, 405 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И
В :

У задоволенні позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Харківської області
через Фрунзенський районний суд
м.Харкова шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Головуючий - суддя