Білогірський районний суд
обл., смт Білогр'я, вул. Шевченка, 42,
Справа № 669/1346/13-ц
Провадження № 2/669/12/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року
смт.Білогір'я

Білогірський районний суд
Хмельницької області

в складі головуючого судді
Давидюка О.І.

при секретарі Дем'янюк Н.М.

з участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,
представників відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в смт.Білогір'я
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про
визнання нерухомого майна об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, визнання права власності на
нерухоме майно та виділення його в
натурі та зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання кредитного
договору об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, поділу
кредитного боргу та стягнення 1/2 його
частини,

В С Т А Н
О В И В:

15 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання 3/5
частини житлового будинку по АДРЕСА_1
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та визнання за нею
права власності на 1/2 частки від 3/5
частини вказаного житлового будинку,
що складається із загальної площі 57,5
мІ.

В обгрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що вона з
відповідачем з 18 березня 1987 року по 31
травня 2012 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі і за час
спільного проживання в даному будинку
з 1987 року по січень 2011 року були
проведені роботи по реконструкції з
добудовою, переплануванню та
капітальному ремонту будинку, зокрема,
ними за спільні кошти проведено заміну
шатрового покриття будинку з черепиці
на цементно-азбестове (шифер),
проведено добудову коридора площею 5,6
мІ, проведено переобладнання
нежитлового приміщення (кухня) площею
5,9 мІ в житлове площею 7,1 мІ, проведено
реконструкцію нежитлових приміщень
коридора площею 10,6 мІ та кладової
площею 3,6 мІ в коридор площею 5,7 мІ та
кухню площею 8,4 мІ, встановлено ванну,
проведено капітальний ремонт всіх
жилих та нежилих приміщень, проведено
газифікацію будинку та встановлено
водяне опалення, що в сукупності значно
збільшили вартість даної 3/5 частини
будинку.

17 грудня 2013 року позивач ОСОБА_1 подала
заяву про уточнення позовних вимог, де
крім того, просить визнати за нею право
власності на 3/10 частини від усього
житлового будинку із виділенням їй в
натурі кімнат 1-3 площею 16,6 мІ та 1-4
площею 7,1 мІ.

18 грудня 2013 року відповідач
ОСОБА_3 подав зустрічний позов про
визнання об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя боргу
перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним
зобов'язанням в сумі 4370,01 грн.,
розподілу боргу між подружжям в рівних
частках та стягнення на його користь з
позивача ОСОБА_1 1/2 частини цього боргу.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
вимоги, викладені в первісній позовній
заяві з уточненнями, підтримала
повністю, просила позов задовольнити,
зустрічний позов відповідача не
визнала. Пояснила, що труби та батареї
для водяного опалення придбав для неї
її батько, а на всі інші поліпшення
будинку вони затрачали з відповідачем
власні кошти, під час перебування в
шлюбі в зв'язку з постійною нестачею
коштів капітального ремонту приміщень
не проводили, а здійснювали лише
поточні ремонти. Зазначила, що про факт
отримання відповідачем в банку кредиту
їй не було відомо, а якщо колишнім
чоловіком і був укладений кредитний
договір, то одержані за договором кошти
не були використані в інтересах сім'ї.

Представник ОСОБА_2 в судовому
засіданні вимоги своєї довірительки
підтримав, зустрічний позов не визнав,
пояснив, що внаслідок добудови
подружжям коридора, переобладнання
нежитлового приміщення кухні в житлову
кімнату, реконструкції нежитлових
приміщень коридора та кладової в
коридор та кухню, а також внаслідок
заміни шатрового покриття будинку,
проведення капітального ремонту всіх
жилих та нежилих приміщень, проведення
газифікації та встановлення водяного
опалення належна відповідачу частина
житлового будинку істотно збільшилася
у своїй вартості, а тому є всі підстави
визнати належну відповідачу частину
житлового будинку об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та поділити між подружжям.

Відповідач ОСОБА_3 позовних вимог за
первісним позовом не визнав, просив
задовольнити його зустрічний позов. В
заперечення вимог щодо визнання
належної йому 3/5 частини житлового
будинку спільною сумісною власністю
подружжя в судовому засіданні 10 червня
2014 року суду пояснив, що згідно
договору дарування від 08 жовтня 1985 року
він є власником 3/5 частини житлового
будинку по АДРЕСА_1 і дійсно в 1990 роках
була проведена газифікація будинку та
водяне опалення, однак спільні кошти
були затрачені лише на труби та
батареї, а всі роботи по їх
облаштуванню проводилися знайомими
робітниками безоплатно, без будь-яких
договорів на виконання робіт, на
перекриття даху був використаний
шифер, що придбаний ним особисто ще до
шлюбу з позивачем, ванна як така
взагалі не встановлена, коридор площею
5,6 мІ побудований з вживаної цегли та
інших б/у матеріалів, а реконструкція
нежитлових приміщень коридора площею
10,6 мІ та кладової площею 3,6 мІ в коридор
площею 5,7 мІ та кухню площею 8,4 мІ
незавершена, оскільки, стіна, що
розділяла коридор та кладову, до цього
часу так і не знесена, хоча з невідомих
причин в технічній документації не
відображена. Показав, що в період шлюбу
капітальний ремонт будинку не
проводився, проводилися по можливості
поточні ремонти з гіпсування та
побілки стін, фарбування віконних рам
та дверних отворів, а в кімнаті 1-4
площею 7,1 мІ вирівняли частково стіни
та замінили дерев'яну підлогу на
бетонну стяжку. Зазначив, що кошти, які
він отримав в банку в якості кредиту,
були потрачені ним спільно з колишньою
дружиною на придбання будівельних
матеріалів, однак жодної документації
про вартість цих матеріалів, трудових
та грошових затрат не збереглося.

Представники відповідача ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 позовних вимог за первісним
позовом не визнали, оскільки вважають,
що добудова коридора площею 5,6 мІ,
проведення газифікації та
встановлення водяного опалення
істотно не збільшили у своїй вартості
належних їх довірителю 3/5 частини
житлового будинку, а тому просили в
задоволенні позовних вимог за
первісним позовом відмовити, а
зустрічний позов задовольнити.

Третя особа ОСОБА_4 про дату, час та
місце розгляду справи повідомлялася
належним чином, в судове засідання не
з'явилася.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків, експерта,
вивчивши та дослідивши матеріали
справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що з 18 березня 1987
року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в
зареєстрованому шлюбі, який рішенням
Білогірського районного суду
Хмельницької області від 31 травня 2012
року розірвано.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3
проживали в житловому будинку АДРЕСА_1,
3/5 частини якого на підставі договору
дарування від 08 жовтня 1985 року № 644
належить відповідачу, а інші 2/5 частини
житлового будинку належать третій
особі по справі ОСОБА_4, що підтверджено
та не оспорюється в судовому засіданні
сторонами по справі.

У відповідності до ч. 1 ст. 62 Сімейного
кодексу України (далі по тексту - СК
України), якщо майно дружини, чоловіка
за час шлюбу істотно збільшилося у
своїй вартості внаслідок спільних
трудових чи грошових затрат або затрат
другого з подружжя, воно у разі спору
може бути визнане за рішенням суду
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, а у
відповідності до ст. 60 ЦПК України
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі і
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В силу вищезазначених положень
цивільно-процесуального
законодавства, суд позбавлений
можливості в збиранні доказів з
власної ініціативи, а розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_6 суду пояснив, що в
одній із кімнат житлового будинку
відповідача будував грубку, місце під
ванну обкладав плиткою, однак
винагороди за здійснену роботу з
господарів не брав.

Допитані в судовому засіданні в
якості свідків ОСОБА_7 /брат
відповідача/ та ОСОБА_8 кожен окремо
суду пояснили, що в 1990 роках допомагали
відповідачу ОСОБА_3 перекривати дах
будинку, однак джерела придбання та
вартість покрівельних матеріалів, в
тому числі шиферу, їм не відомі, а
відомо лише те, що шифер попередньо був
складований на подвір'ї матері
відповідача - співвласника житлового
будинку ОСОБА_4

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_9 суду пояснив, що в
1990 роках проводив газифікацію будинку
відповідача, однак джерела придбання
необхідних комплектуючих та їх
вартість йому не відомі, вартість
монтажних робіт не пам'ятає.

Із оглянутої в судовому засіданні
інвентаризаційної справи житлового
будинку по АДРЕСА_1 та показань сторін в
судовому засіданні вбачається, що в
період шлюбу сторонами було проведено
заміну шатрового покриття будинку з
черепиці на цементно-азбестове (шифер),
проведено добудову коридора площею 5,6
мІ, проведено переобладнання
нежитлового приміщення (кухня) площею
5,9 мІ в житлове площею 7,1 мІ, проведено
реконструкцію нежитлових приміщень
коридора площею 10,6 мІ та кладової
площею 3,6 мІ в коридор площею 5,7 мІ та
кухню площею 8,4 мІ, а також проведено
газифікацію будинку та встановлено
водяне опалення.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 26
травня 2014 року № 109/110/14-26 вартість
будівельно-монтажних робіт,
використаних будівельних матеріалів
та експлуатації машин і механізмів при
добудові коридора І площею 5,6 мІ та
газифікації 3/5 частини житлового
будинку за період з 01 січня 1996 року по 01
січня 2012 року складає 19675 гривень.

У відповідності до цього ж
висновку експерта дійсна ж вартість 3/5
частини житлового будинку на час
складення договору дарування станом на
08 жовтня 1985 року складає 7972 гривні, на
день розірвання шлюбу станом на 31
травня 2012 року складає 175990 гривень, а
дійсна вартість 3/5 частини житлового
будинку на день проведення експертизи
становить 187509 гривень.

Судовий експерт ОСОБА_10 на
роз'яснення та в доповнення висновку
судової будівельно-технічної
експертизи від 26 травня 2014 року №
109/110/14-26 в судовому засіданні
продемонструвала в електронному
вигляді фотознімки 3/5 частини
житлового будинку по АДРЕСА_1 та
пояснила, що добудова коридора площею
5,6 мІ, проведення газифікації та
встановлення водяного опалення
вказаної частини житлового будинку
істотно не збільшили вартість спірної
частини будинку, а інші поліпшення
(штукатурка стін, клейка шпалер, заміна
в одній із кімнат дерев'яної підлоги на
бетонну стяжку), які не були охоплені її
висновком, суттєво не вплинули на
визначену нею вартість будинку.

Крім того, судовий експерт
підтвердила той факт, що нею при
попередньому огляді 3/5 частини
житлового будинку та складення
висновку було виявлено, що
реконструкція коридора площею 10,6 мІ та
кладової площею 3,6 мІ в коридор площею
5,7 мІ та кухню площею 8,4 мІ незавершена,
так як стіна, що розділяла коридор та
кладову, хоч в технічній документації
БТІ і не відображена, але на день
складення нею висновку була фізично не
знесена, а лише демонтовано дверний
дерев'яний отвір.

Показання ж в судовому засіданні
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 жодним чином, як не
підтверджують, так і не спростовують
доводів обох сторін.

Таким чином, позивачем в судовому
засіданні не доведено факт істотного
збільшення у своїй вартості належних
відповідачу 3/5 частини житлового
будинку по АДРЕСА_1 саме внаслідок
здійснених за період шлюбу поліпшень,
проведення переобладнань та ремонтних
робіт у будинку, а не тенденцій до
загального подорожчання об'єктів
нерухомості, так як в силу ст. 62 СК
України необхідною умовою визнання
права власності нерухомого майна
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є наявність
«істотного збільшення майна у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат».

Верховний Суд України в пункті 4
постанови Пленуму від 04 жовтня 1991 року
№ 7 «Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» роз'яснив, що члени сім'ї
власника жилого будинку, якщо вони
приймали участь лише у будівництві
підсобних будівель (літньої кухні,
сараю, тощо) і підсобних приміщень або
коли їх затрати на ремонт жилого
будинку перевищували покладений на них
ст. 156 Житлового кодексу України
обов'язок, вправі вимагати не визнання
права власності на будинок, а
відшкодування своїх затрат на
будівництво.

Таким чином, оцінюючи в
сукупності досліджені під час судового
розгляду докази з точки зору їх
достатності та взаємозв'язку для
прийняття остаточного рішення, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
первісного позову слід відмовити за
його недоведеністю.

Що ж стосується позовних вимог
відповідача за зустрічним позовом про
визнання кредитного договору об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, поділу кредитного боргу та
стягнення 1/2 його частини, то суд
приходить до наступного висновку.

У відповідності до ч. 4 ст. 65 СК
України договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Судом встановлено, що судовим
наказом Білогірського районного суду
Хмельницької області від 21 лютого 2008
року № 2-н-14/08 з відповідача ОСОБА_3
стягнуто на користь ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» заборгованість за
споживчим кредитом від 02 квітня 2007 року
в сумі 4329,51 грн. та судові витрати в сумі
40,50 грн., а всього на загальну суму 4370,01
грн.

Із показань відповідача ОСОБА_3
встановлено, що судовий наказ
знаходиться на виконанні в органах
державної виконавчої служби,
заборгованість перед банком в сумі 4370,01
грн. ним не сплачена.

Разом з тим, в судовому засіданні
ОСОБА_1 заперечувався той факт, що
кредитні кошти, які отримав в банку її
колишній чоловік ОСОБА_3, були
використані в інтересах сім'ї, а жодних
інших належних доказів на
підтвердження своїх обґрунтувань та
спростування заперечень позивача
ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3 суду не
надав, а тому з цих підстав суд вважає,
що даний позов також не підлягає
задоволенню за його недоведеністю.

У відповідності до ст. 88 ЦПК
України судові витрати, понесені
сторонами, стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 62, 65 СК України, ст. 321
ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 179, 209, 212-215
ЦПК України, суд

В И Р І Ш И
В:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4
про визнання нерухомого майна об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, визнання права власності на
нерухоме майно та виділення його в
натурі - відмовити.

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
кредитного договору об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
поділу кредитного боргу та стягнення 1/2
його частини - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Хмельницької
області через Білогірський районний
суд Хмельницької області протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
О. І. Давидюк