АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/4454/14
Головуючий 1 інст. - Нікуліна
Справа №646/4025/13-ц
Доповідач - Шаповал Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Котелевець А.В.,

Макарова Г.О.,

при секретарі - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 05 травня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя
особа - державний нотаріус Першої
Харківської державної нотаріальної
контори ОСОБА_5, про визнання заповіту
недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з вказаним позовом, в якому
просила визнати недійсним заповіт
ОСОБА_6, складений на ім'я ОСОБА_4 за №5-175
від 27.01.2012 року.

В обгрунтування своїх позовних вимог
зазначала, що за життя її матері,
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
належав на праві власності приватний
будинок за адресою: АДРЕСА_1. Після
смерті матері вона звернулась до
Першої Харківської державної
нотаріальної контори для оформлення
належної їй частини спадщини, де їй
повідомили, що 27.01.2012 року було складено
заповіт на ім'я рідного брата - ОСОБА_4.
Зазначила, що при складанні заповіту
27.01.2012 року волевиявлення ОСОБА_6 не
було вільним, оскільки вона страждала
на тяжкі хвороби. З наявних виписок з
історії хвороби померлої ОСОБА_6
вбачається, що через дуже малий
проміжок часу після складення заповіту
вона вже 09.02.2012 року була
госпіталізована у березні 2012 року,
квітні 2012 року, травні 2012 року, червні
2012 року, серпні та жовтні 2012 року.
Вважала, що такі обставини ставлять під
сумнів наявність дійсної вільної волі
та розуміння ОСОБА_6 своїх дій при
складанні заповіту на користь
відповідача.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 05 травня 2014 року
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
заповіту недійсним - залишено без
задоволення.

З таким рішенням суду не погодився
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання заповіту недійсним -
задовольнити в повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
витрати по оплаті судового збору.

Перевіряючи законність і
обгрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції слід залишити без змін з
підстав, передбачених ст.. 308 ЦПК
України.

Залишаючи без задоволення позовні
вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції
виходив з недоведеності позовних вимог
та акту судово-психіатричного
експерта, який спростовує позовні
вимоги в повному обсязі.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає правильними.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом
заінтересованої особи, суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Згідно ст. 1217 Цивільного Кодексу
України спадкування в Україні
здійснюється за законом та за
заповітом. На підставі вимог ст. 1233 ЦК
України заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складання. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Якщо особа не
може особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до частин
четвертої статті 207 цього Кодексу.
Заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти,
посвідчені особами, зазначеними у
частині третій цієї статті, підлягають
державній реєстрації у Спадковому
реєстрі в порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено та підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами,
що 27 січня 2012 року ОСОБА_6 склала
заповіт на випадок своєї смерті на ім'я
свого сина ОСОБА_4, відповідно до якого
заповіла останньому усе свої майно
(а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла (а.с.7).

Недійсність заповіту встановлюється
статтею 1257 ЦК України. Так, заповіт,
складений особою, яка не мала на це
права, а також заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

Актом судово-психіатричного експерта
№151 від 14 лютого 2014 року встановлено, що
оцінка психічного стану ОСОБА_6 станом
на 27 січня 2012 року, на момент складання
заповіту, свідчить про відсутність в
неї яких-небудь психічних розладів
(а.с.102).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична
особа вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Згідно до правової позиції, яка
викладена у постанові ВС України від 29
лютого 2012 року у справі № 6-9цс12,
висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій
справі є лише одним із доказів у справі
та йому слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами, будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними. Підставою для визнання
правочину недійсним відповідно до ст.
225 ЦК може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними і в основу
рішення суду про недійсність правочину
не може покладатися висновок
експертизи, який ґрунтується на
припущеннях.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Враховуючи положення ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, саме позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

Отже, актом судово-психіатричною
експертизою не зроблено висновку про
неспроможність ОСОБА_6 в момент
складення нею заповіту розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
тому обставини, на які посилається
позивачка не є підставою для визнання
заповіту недійсним.

Таким чином, судом першої інстанції
обгрунтовано відмовлено у позові.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вимогами закону та
матеріалами справи.

Суд повно та всебічно з'ясував
обставини по справі, наданим доказам
дав належну оцінку і постановив
законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 05 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів безпосередньо до суду Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді: