Справа № 357/3381/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Протасова О. М.
,

при секретарі - Снігур С. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання такою, що не набула права
на проживання у житловому приміщенні
та виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з зазначеним
позовом та просив виселити
відповідача з належного йому житловим
будинком АДРЕСА_1, посилаючись на те, що
під час укладення з ним шлюбу 06.11.1977 р.
відповідач приховала від нього факт
перебування у шлюбі з іншим чоловіком,
внаслідок чого висновком Відділу
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції у Київській області
від 31.12.2013 р. актовий запис 31 від 06.11.1977
року був анульований. Після анулюванню
актового запису про шлюб він
неодноразово пропонував відповідачці
звільнити житло, однак та
відмовлялась. Вважаючи, що особа, яка
вселилась у житлове приміщення іншої
особи у зв'язку з реєстрацією з нею
недійсного шлюбу, не набула житлових
прав, просив визнати відповідача такою,
що не набула права на проживання у
належному йому будинку, та виселити її
звідти.

У судовому засіданні позивач
підтримав позов, посилаючись на
наведені у ньому обставини.

Відповідач позов не визнала та
пояснила, що дійсно уклала шлюб з
позивачем, не розірвавши попереднього,
однак перший чоловік ОСОБА_3 помер до
розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
тому їх шлюб з позивачем не можна
вважати недійсним. Право позивача на
будинок не оспорювала, однак вважала,
що проживши з позивачем більше 30 років,
виростивши двох дітей та займаючись
весь час господарством, заслужила
право проживати у цьому будинку.

Вислухавши сторони та їх
представників-адовкатів: позивача -
ОСОБА_4, та відповідача - ОСОБА_5, які
діють на підставі договорів, та
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов задоволенню не
підлягає, з урахуванням такого.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог на підставі наданих сторонами
доказів.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60, ч.1 ст.61 ЦПК
України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень; обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, доказуванню не
підлягають.

З Повного витягу з Державного реєстру
актів цивільного стану громадян щодо
актового запису про шлюб №0 від
09.01.2014 р. та рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від ІНФОРМАЦІЯ_1 року про розірвання
шлюбу судом встановлено, що з 06.11.1977
року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року сторони
перебували у шлюбі.

Зі свідоцтва про право приватної
власності на житловий будинок від
10.05.1987 р., договору дарування від 28.05.1987
р. та свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 21.02.2007 р. вбачається,
що під час шлюбу позивач став
власником житлового будинку по
АДРЕСА_1.

З пояснень сторін та довідки №02-18-729
від 19.02.2014 р., виданої Сільським головою
с.Шкарівка Білоцерківського району
Київської області, та акту обстеження
умов проживання від 28.04.2014 року судом
встановлено, що сторони проживають у
зазначеному будинку з 1977 року,
відповідач прописана у ньому з 17.08.1985
року в якості дружини позивача; з 2012
року проживає одна, сама сплачує
комунальні платежі, веде домашнє
господарство, проводить часткові
ремонти будинку, іншого житла та
земельної ділянки у користуванні не
має.

Згідно з повідомленням про анулювання
актового запису цивільного стану,
31.12.2013 року відділ реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції Київської області
на підставі висновку того ж відділу
від 31.12.2013 р. анулював актовий запис №31
про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2, складений
06.11.1977 року виконавчим комітетом
Шкарівської сільської ради
Білоцерківського району Київської
області.

Позивач вважав, що внаслідок
анулювання шлюбу відповідно до СК
України втрачають дію підстави, на
яких відповідач проживає у належному
йому будинку.

Однак суд не може з цим погодитись, на
підставі такого.

Відповідно до п.1 "Прикінцевих положень"
СК України цей кодекс набрав чинності
одночасно з набранням чинності ЦК
України, тобто, з 01.01.2004 р. Зазагальним
правилом дії законів та інших
нормативно-правових актів у часі (ч.1
ст.Конституції України), норми СК
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності.

Між тим шлюб було укладено сторонами
у 1977 році за нормами КпШС УРСР, який
встановлював судовий порядок визнання
шлюбу недійсним (ст.45 КпШС УРСР) і не
передбачав анулювання недійсного
шлюбу.

Як встановлено судом, укладений між
сторонами шлюб судовим рішенням
визнаний недійсним не був.

Тому повідомлення про анулювання
актового запису про шлюб суд до уваги
не бере, вважаючи його недопустимим
доказом відповідно до ч.1 ст.59 ЦПК
України, однак враховує, що шлюб між
сторонами був розірваний рішенням суду
від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, яке набуло
чинності.

Відповідно до ч.4 ст. 9, ч.1 ст.109 ЖК
України, ніхто не може бути виселений
із займаного жилого приміщення інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.64, ч.4 ст.156, ЖК України,
дружина належить до членів сім'ї
власника; припинення сімейних
відносин з власником будинку не
позбавляє колишнього члена його сім'ї
права користування займаним
приміщенням.

За змістом ст.116, ст.157 ЖК України, члена
сім'ї власника жилого будинку, у тому
числі, колишнього, може бути виселено у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення у випадках,
передбачених частиною першою статті
116 цього Кодексу, зокрема, якщо він
систематично руйнує чи псує жиле
приміщення, або використовує його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття робить неможливим для інших
проживання з ним в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними; без
надання іншого жилого приміщення
виселяються також особи, які
самоправно зайняли жиле приміщення.

Доказів того, що відповідач
використовувала житло не за
призначенням, чи не ремонтувала його
або не утримувала його та прибудинкову
територію у належному стані, чи
систематичним порушенням правил
соціального співжиття робила
неможливим для інших проживання з нею в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, позивач суду не
надав, як не надав і доказів на
підтвердження самовільного зайняття
нею житлового приміщення.

З урахуванням наведених норм та
встановлених обставин суд вважає, що
позивач не довів своїх вимог, а тому у
задоволенні позову відмовляє.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.10,11,60,88,209,212, 213-215,223,294-296 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання такою, що не набула
права на проживання у житловому
приміщенні, та виселення, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається апеляційному суду Київської
області через Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги , якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя О. М. Протасова