Справа № 1304/623/12
Головуючий у 1 інстанції: Городецька
Провадження № 22-ц/783/1122/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк
16 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
головуючого - судді Цяцяка Р.П.,
суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
при секретарі Ясиновській Я.М.,
за участю позивачки ОСОБА_3 і її
представника - адвоката ОСОБА_4;
Владиславської О.М. і Мелешка М.І. -
представників КП „Шарм",
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Галицького районного суду
міста Львова від 17 червня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Колективного
підприємства (КП) „Шарм", у якому
просила суд ухвалити рішення, яким
визнати її такою, що вийшла з числа
учасників КП "Шарм" на підставі її заяви
від 25.06.2008 року, стягнути з підприємства
на її користь визначену судовою
експертизою вартість належної їй 1/3
частки в статутному фонді та майні
підприємства і 1/3 частину прибутку,
який буде отримано за результатами
господарської діяльності у 2008 році.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що
КП "Шарм" заснували 4 члени трудового
коллективу (в т.ч. - і вона) в результаті
приватизації шляхом викупу державного
майна цілісного майнового комплексу
державного підприємства торгівлі
"Шарм". Після виходу в 2001 році ОСОБА_8 з
числа учасників КП "Шарм" та внесення
відповідних змін до статуту
підприємства, в числі засновників КП
«Шарм» залишилось три учасника. 19.04.2005
року в результаті конфлікту з іншими
учасниками підприємства вона
звільнилася з посади директора КП
"Шарм". З часу її звільнення з роботи
жодних зборів учасників підприємства
не скликалося, не звітувалося про
результати діяльності підприємства, не
виплачувалося дивідендів учасникам. Не
бажаючи миритися з таким станом речей,
вона вирішила вийти з числа учасників
КП «Шарм" та 25.06.2008 року надіслала
голові загальних зборів засновників
ОСОБА_9 відповідну заяву, якою просила
скликати протягом місяця збори
засновників, на яких розглянути і
задоволити її заяву про вихід з числа
учасників КП "Шарм", визначити і
виплатити вартість частини майна
пропорційно її частки у статутному
фонді підприємства. Листом № 14 від
23.07.2008 року за підписом голови зборів КП
«Шарм» їй було відмовлено у
задоволенні її вище згаданої заяви. Цю
відмову вважає такою, що порушує
передбачене Установчою угодою від
13.09.1994 року право на вихід з числа
учасників КП "Шарм", та такою, що
спрямована на максимальне
відтягування виплати їй вартості
частки в майні підприємства і подальше
незаконне використання цього майна (т.1,
а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням вище згаданий
позов задоволено частково та стягнуто
з КП „Шарм" на користь позивачки 7 433
грн. 33 коп. В задоволенні решти позовних
вимог - відмовлено (т.2, а.с. 41-44).

Згадане рішення оскаржила позивачка
ОСОБА_3.

Апелянт просить рішення суду скасувати
і ухвалити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги в повному обсязі,
покликаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи та на
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Вважає, що суд необгрунтовано,
посилаючись на ст. 8 ЦК України,
послався при вирішенні справи на
узагальнення судової практики
Верховного Суду України від 01.08.2008 року
та Постанову Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року № 13 „Про
практику розгляду судами
корпоративних спорів", та прийшов на їх
підставі до висновку, що позивачка,
звільнившись з роботи 20.04.2005 року, з
цієї дати припинила своє членство в
Колективному підприємстві „Шарм",
оскільки відповідно до роз'яснень, які
містяться у п. 3 згаданої Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
жовтня 2008 року № 13, колективне
підприємство не є господарським
товариством, а спір між засновником
колективного підприємства та
колективним підприємством - не є
корпоративним спором.

Звертає увагу на те, що згідно з витягом
з Єдиного державного реєстру юридичних
та фізичних осіб-підприємців позивачка
станом на 29.05.2013 року залишається
засновником Колективного підприємства
„Шарм", а відтак вважає
необгрунтованим висновок суду про те,
що з часу звільнення з роботи в КП
„Шарм" позивачка автоматично
перестала бути членом КП „Шарм".

Вважає, що відносини, пов'язані з
виходом позивачки з КП „Шарм", виникли
в 2008 році, оскільки саме 25 червня 2008
року вона подала на ім'я Голови
Загальних зборів засновників
Колективного підприємства „Шарм"
заяву про вихід з числа засновників
(учасників) Колективного підприємства
„Шарм", а відтак вважає, що суд (згідно з
висновками Верховного Суду України,
які знайшли своє відображення у
постанові від 28 листопада 2011 року в
справі № 6-50ц11 і які, у відповідності до
ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими
для всіх судів України) мав би
керуватися положеннями законодавства,
чинного на час виникнення спору, а саме:
ст. 41 Конституції України, ст. 4, ч. З ст. 5,
ст. 356, ч. З ст. 358 ЦК України.

Вважає, що заява позивачки про її вихід
з числа засновників (учасників) КП
„Шарм" від 25.06.2008 року була поданою нею
без порушень закону та що будь-яких
законних підстав для відмови в її
розгляді і задоволенні у КП „Шарм" не
було, а тому вимогу про визнання
позивачки такою, що на підставі заяви
від 25.06.2008 року вийшла з числа
засновників Колективного підприємства
„Шарм", вважає законною.

Звертає увагу на те, що частиною 1 ст. 29
Закону України „Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців" (в редакції станом
на час подання позивачкою заяви про
вихід з числа засновників КП „Шарм")
було встановлено, що у разі внесення
змін до установчих документів, які
пов'язані із зміною складу засновників
(учасників) юридичної особи, крім
документів, які передбачені частиною
першою цієї статті, додатково
подається нотаріально посвідчена
копія заяви фізичної особи про її вихід
зі складу засновників (а не нотаріально
посвідчена заява про вихід з числа
учасників), а відтак вважає, що заява
позивачки про вихід з числа
засновників (учасників) КП „Шарм" від
25.06.2008 року подана без порушень закону
та будь-яких законних підстав для
відмови в її розгляді і задоволенні у
КП „Шарм" не було, а тому вимогу про
визнання позивачки такою, що на
підставі заяви від 25.06.2008 року вийшла з
числа засновників Колективного
підприємства „Шарм", вважає законною.

Звертає увагу на те, що
судово-бухгалтерська та судова
економічна експертизи, призначені
судом по справі, не були проведеними,
оскільки відповідач не надав первинних
документів, які витребовувалися
експертами, а також не сплатив вартість
проведення судово-бухгалтерської
експертизи та відмовився від
проведення судової економічної
експертизи (т.2, а.с. 49-59).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта і її представника на
підтримання доводів апеляційної
скарги та заперечення цих доводів зі
сторони представників відповідача,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обгрунтованим є рішення, яке ухвалено
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
підтверджені тими доказами, які були
дослідженні в судовому засіданні.

Судом встановлено та стверджується
матеріалами справи, що згідно Статуту і
Установчого договору Колективне
підприємство „Шарм" було створене у 1994
році на власності громадян (учасників
підприємства) пропорційно їх внеску в
Статутний фонд згідно Установчого
договору і є власником майна, яке
складається з внесків, вкладів і
додаткових внесків його Учасників,
продукції, виробленої КП в результаті
господарської діяльності, отриманих
доходів, а також іншого майна,
придбаного на підставах, не
заборонених законом. Для забезпечення
діяльності КП „Шарм" за рахунок
вкладів Учасників було створено
статутний фонд у розмірі 93 889 000 крб.,
який (вклад) розподіляється у рівних
частинах щодо кожного засновника
підприємства, який приймав участь у
викупі майна у Фонді комунального
майна Львівської міської ради на суму 93
889 000 крб. згідно Договору
купівлі-продажу № 48, який було укладено
між Фондом комунального майна м. Львова
(продавець) та Товариством покупців
державного підприємства торгівлі
„Шарм" (т.1, а.с. 7-25).

Судом також встановлено та також
стверджується матеріалами справи, що
позивачка ОСОБА_3 була засновником і
учасником КП „Шарм", а також і його
працівником до 20.04.2005 року, коли і
звільнилася з роботи у КП „Шарм" за
власним бажанням.

Часткове задоволення позовних вимог
суд мотивував тим, що відповідно до ст.
23 Закону України "Про власність" у майні
колективного підприємства
визначаються вклади його працівників,
які залежать від його трудової участі в
діяльності державного або орендного
підприємства, а також участі у
збільшенні майна колективного
підприємства після його створення. На
вклад працівника колективного
підприємства нараховуються і
виплачуються проценти в розмірі, що
визначається трудовим колективом,
виходячи з результатів господарської
діяльності підприємства. Працівникові,
який припинив трудові відносини з
підприємством, виплачується вартість
вкладу. Відтак, оскільки членство в
колективному підприємстві пов'язане із
наявністю трудових відносин, то
припинення трудових відносин
призводить до припинення членства у
підприємстві. А тому (з посиланням на
ст. 8 ЦК України і ст. 8 ЦПК України та
правові позиції, викладені в
узагальненні судової практики
Верховного Суду України від 01.01.2008 року
"Практика розгляду судами
корпоративних спорів" й постанові
Пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 року № 13 "Про практику розгляду
судами корпоративних спорів") суд
прийшов до висновку про те, що
позивачка, подавши 19.04.2005 року заяву про
звільнення з 20.04.2005 року за власним
бажанням і звільнившись з роботи з
20.04.2005 року з цієї дати припинила і своє
членство в Колективному підприємстві
"ШАРМ" і їй, як працівникові, який
припинив трудові відносини з
колективним підприємством, у
відповідності до ст. 23 Закону України
"Про власність" слід виплатити лише
вартість її вкладу у розмірі 7 433 грн. 33
коп.

Колегія суддів вважає, що вище наведені
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи та
зроблені за неправильного
застосування норм матеріального права,
виходячи з наступного.

У пункті 1 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 жовтня 2008
року № 13 „Про практику розгляду судами
корпоративних спорів" міститься
роз'яснення про те, якими нормами
регулюються корпоративні відносини.
Згідно з п. 3 даної Постанови, не
підлягають розгляду в порядку
господарського судочинства справи,
пов'язані зі створенням, діяльністю,
управлінням та припиненням діяльності
інших суб'єктів господарювання, які не
є господарськими товариствами
(кооперативи, приватні, колективні
підприємства тощо), якщо стороною у
справі є фізична особа. При цьому норма
пункту 4 частини першої статті 12 ГПК
України в силу її імперативного
характеру не підлягає застосуванню за
аналогією щодо спорів, пов'язаних із
діяльністю інших суб'єктів
господарювання.

Відтак, спір між засновником
колективного підприємства та
колективним підприємством - не є
корпоративним спором.

Виходячи з наведеного, висновок суду
про те, що позивачка, подавши 19.04.2005 року
заяву про звільнення з роботи за
власним бажанням і звільнившись з
роботи 20.04.2005 року, з цієї ж дати
припинила своє членство в Колективному
підприємстві „Шарм", є помилковим, як
такий, що не грунтується на нормах
матеріального права.

Правовою основою створення та
діяльності колективних підприємств
або підприємств, заснованих на праві
колективної власності, були Закон
України „Про підприємства в Україні"
та Закон України „Про власність", які
втратили свою чинність 01.01.2004 року та
27.04.2007 року відповідно.

Вказаними законами передбачалось, що
суб'єктами права колективної власності
є трудові колективи державних
підприємств, колективи орендарів,
колективні підприємства, кооперативи,
акціонерні товариства, господарські
товариства, господарські об'єднання,
професійні спілки, політичні партії та
інші громадські об'єднання, релігійні
та інші організації, що є юридичними
особами.

Право колективної власності виникає на
підставі: добровільного об'єднання
майна громадян і юридичних осіб для
створення кооперативів, акціонерних
товариств, інших господарських
товариств і об'єднань; передачі
державних підприємств в оренду; викупу
колективами трудящих державного майна;
перетворення державних підприємств в
акціонерні та інші товариства;
безоплатної передачі майна державного
підприємства у власність трудового
колективу.

У власності колективного підприємства
є вироблена продукція, одержані доходи,
а також інше майно, придбане на
підставах, не заборонених законом.

У майні колективного підприємства
визначаються вклади його працівників.
Розмір вкладу працівника у майні
колективного підприємства
визначається залежно від його трудової
участі в діяльності державного або
орендного підприємства, а також участі
у збільшенні майна колективного
підприємства після його створення.

З часу набуття чинності Цивільним
кодексом України (з 01.01.2004 року) та за
відсутності спеціального
законодавства, правовою основою
регулювання правовідносин у сфері
діяльності колективних підприємств є
Конституція України та Цивільний
кодекс України, що визначено ст. 4 та ч.3
ст. 5 цього Кодексу, а також Статут
підприємства в тій частині, де він не
суперечить вимогам чинного
законодавства.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб
можуть користуватися об'єктами права
державної та комунальної власності
відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Як вже зазначалося вище, згідно Статуту
і Установчого договору Колективне
підприємство „Шарм" створене на
власності громадян, які є його
учасниками, пропорційно їх внеску в
Статутний фонд і є власником майна, яке
складається з внесків, вкладів і
додаткових внесків його Учасників,
продукції, виробленої КП в результаті
господарської діяльності, отриманих
доходів, а також іншого майна,
придбаного на підставах, не
заборонених законом, а для
забезпечення діяльності КП „Шарм" за
рахунок вкладів його Учасників було
створено статутний фонд, який
розподіляється у рівних частинах між
цими Учасниками (т.1, а.с. 7-25).

Відповідно до ст. 356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю, тобто майно у колективному
підприємстві належить на праві
спільної часткової власності його
членам.

Згідно з ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частки спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації.

Як встановлено судом, при звільненні
позивачки з роботи їй не виплачувались,
ні вартість її вкладу, ні її частка в
статутному фонді та майні
підприємства.

25 червня 2008 року позивачка подала на
ім'я Голови Загальних зборів
засновників Колективного підприємства
„Шарм", які (згідно з п. 6.1. Статуту
Колективного підприємства „Шарм") є
вищим органом управління
підприємством, заяву про вихід з числа
засновників (учасників) Колективного
підприємства „Шарм" (а.с.26), в якій
(керуючись ст. 6.1. Статуту та ст. 13
Установчого договору) заявила про свій
вихід з числа засновників (учасників),
просила розглянути заяву, визначити
вартість майна, пропорційну її частці в
статутному фонді підприємства, яка
підлягає виплаті у зв'язку з виходом, та
порядок виплати частки у статутному
фонді (т.1, а.с. 26).

Згідно з витягом з Єдиного державного
реєстру юридичних та фізичних
осіб-підприємців Серія АВ № 371505 (який
відповідно до ст.ст. 58, 59, ЦПК України, є
належним та допустимим доказом того, що
позивач є засновником юридичної особи)
станом на 29.05.2013 року (тобто - ще на час
розгляду даної справи судом) позивачка
залишалася засновником Колективного
підприємства „Шарм".

Виходячи з вище наведеного, відносини,
які пов'язані з виходом позивачки з
числа учасників Колективного
підприємства „Шарм", виникли у 2008 році,
а відтак суд до спірних правовідносин
мав би застосувати положення ст. 41
Конституції України і ст.ст. 4, 5, 356, 358 ч.3
ЦК України, а не ст. 23 Закону України
„Про власність". Відтак, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
відповідно до вище вказаних норм ЦК
України та встановлених обставин, при
виході позивачки з числа членів
Колективного підприємства „Шарм" їй
повинна була бути виплаченою вартість
частини майна, пропорційна її частці в
Статутному фонді КП, з врахуванням
вартості майна згаданого підприємства
на день подачі позивачкою заяви про її
вихід з числа учасників КП „Шарм".

Наведена правова позиція знайшла своє
відображення у постанові Верховного
Суду України від 28 листопада 2011 року в
справі № 6-50ц11 (т.2, а.с. 60-72), яка (у
відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України)
є обов'язковою для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України.

У відповідності до Установчого
договору КП „Шарм" його статутний фонд
становить 938 грн. 89 коп. (стаття 4), а
відтак частка позивачки в статутному
фонді Колективного підприємства
„Шарм"становить 312 грн. 96 коп. (938 грн. 89
коп. : 3).

Частка нерозподіленого прибутку за 5
місяців 2008 року, яка підлягає виплаті
позивачці відповідно до ст. 13
Установчого договору, становить 3 430
грн. 55 коп., виходячи з наступного
розрахунку. Згідно з фінансовим звітом
Колективного підприємства „Шарм" за 2008
рік (а.с. 179), на початок року
нерозподілений прибуток становив 30 400
грн., а на кінець року - 19 000 грн. Середнє
значення нерозподіленого прибутку
становить (30 400 + 19 000) : 2 = 24 700 грн.
Нерозподілений прибуток за 5 місяців 2008
року складає 24 700 грн. : 12 х 5 = 10 292 грн. 25
коп. Частка позивача 10 292 грн. 25 коп. : 3 = 3
430 грн. 55 коп. . 00 коп.

Згідно Висновку № 197 повторної судової
будівельно-технічної експертизи від
09.04.2010 року, проведеної по справі на
виконання ухвали суду від 17.12.2009 року
Львівським науково-дослідним
інститутом судових експертиз, ринкова
вартість нежитлового приміщення
магазину, який знаходиться за адресою:
м. Львів, вул. Дорошенка, 13, станом на
25.06.2008 року (день подачі позивачкою
заяви про її вихід з числа учасників КП
„Шарм") могла становити 1 234 215 грн. (т.1,
а.с. 193-202).

Відтак, вартість частини майна, яка
(відповідно до ст. 13 Установчого
договору) виплачується при виході
учасника з Підприємства та є
пропорційною його паю в статутному
фонді і складає 1/3 частину від вартості
майна Колективного підприємства
„Шарм" (а саме - вище згаданого
нежитлового приміщення магазину за
адресою: м. Львів, вул. Дорошенка 13),
становить 411 405 грн. (1 234 215 грн. : 3).

При цьому колегія суддів критично
оцінює висновки первинної та
додаткової судових
будівельно-технічних експертиз по
справі, проведених ТзОВ „Гал-Світ", та
не приймає їх до уваги, оскільки згідно
наведених висновків вартість
нежитлового приміщення магазину, який
знаходиться за адресою: м. Львів, вул.
Дорошенка, 13, за сім з половиною місяців
(з 25.06.2008 року по 12.02.2009 року) зменшилася
на 73,27 % (з 2 521 600 грн. до 1 455 300 грн.; т.1,
79-104; 144-159), що не відповідає реальному
стану речей на ринку нерухомості.

Також, у відповідності до ст. 88 ЦПК
України, з відповідача на користь
позивачки слід стягнути понесені нею
судові витрати - пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

За вище наведених обставин рішення
суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового - також
про часткове задоволення позовних
вимог, однак у розмірі 416 979 грн. 51 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.п. 1-4,
314 ч. 2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду
міста Львова від 17 червня 2013 року
скасувати і ухвалити нове, яким позовні
вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 такою, що вийшла з числа
учасників Колективного підприємства
„Шарм" на підставі поданої нею
загальним зборам засновників
Колективного підприємства „Шарм"
заяви про вихід з числа учасників КП
„Шарм" від 25 червня 2008 року.

Стягнути з Колективного підприємства
„Шарм" на користь ОСОБА_3:

- 312 грн. 96 коп. в якості вартості
належної їй 1/3 частини в статутному
фонді Колективного підприємства
„Шарм";

- 411 405 грн. в якості вартості
належної їй 1/3 частини майна
Колективного підприємства „Шарм";

- 3 430 грн. 55 коп. в якості вартості
належної їй 1/3 частини нерозподіленого
прибутку Колективного підпориємства
„Шарм" за 2008 рік на момент її виходу з
числа учасників даного підприємства;

- 1 831 грн. судових витрат по
справі,

а всього - 416 979 (чотириста шістнадцять
тисяч дев'ятсот сімдесять дев'ять) грн.
51 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Суддя:

Судді: