У х в а л а

іменем україни

18 червня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І., суддів:
Євграфової Є.П.,Журавель В.І.,
Завгородньої І.М.,Іваненко
Ю.Г.,розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного
суду Закарпатської області від 6
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року позивач звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7
про встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з
вересня 2003 року проживала з
відповідачем однією сім'єю без
реєстрації в її будинку в
с. Червеньово Ужгородського району
Закарпатської області. З серпня 2003 року
по березень 2004 року сторони вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, планували покупку спільного
житла. Зокрема, вирішували питання про
пошук та придбання ними квартири, а
саме: двохкімнатна квартира АДРЕСА_1
була придбана за нотаріально
посвідченим договором купівлі -
продажу від 29 березня
2004 року та зареєстрована за
відповідачем по справі.

У зв'язку з вагітністю позивача між
сторонами 20 березня 2004 року був
зареєстрований шлюб. Від даного шлюбу
народилась донька ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1. 22 жовтня 2012 року
Ужгородським міськрайонним судом
шлюб, зареєстрований 20 березня 2004 року
у виконкомі Зняцівської сільської ради
Мукачівського району Закарпатської
області за актовим записом № 05 між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано. Позивач,
посилаючись на зазначені у позовній
заяві обставини справи, та з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 3, ч. 1 ст.74 СК
України, просила суд першої встановити
факт проживання сторін однією сім'єю,
починаючи з вересня 2003 року по 19
березня 2004 року без реєстрації шлюбу.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області
від 11 жовтня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 06 березня
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано, позов задоволено
частково.

Встановлено факт проживання
громадянки ОСОБА_6 із громадянином
ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з 12 листопада 2003 року по 19 березня
2004 року.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права, залишити в
силі рішення суду першої інстанції як
помилково скасоване апеляційним судом.

Перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд, керуючись ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, виходив з того, що позивачкою
належними та допустимими доказами не
доведено факту проживання з
відповідачем у справі однією сім'єю без
реєстрації шлюбу в період з вересня 2003
року по 19 березня 2004 року в с.
Червеньово Мукачівського району
Закарпатської області.

Зокрема, місцевий суд вказував на те, що
позивачкою на подані докази, які б
ствердили факт реєстрації відповідача
за зазначеною адресою, отримання
кореспонденції, ведення спільного
господарства, наявності у сторін
спільного бюджету, проведення спільних
витрат, придбання іншого майна в
інтересах сім"ї, тощо.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги, суд апеляційної інстанції
виходив з наявності підстав для
задоволення вимог позивача.

Проте погодитись з таким висновком
суду апеляційної інстанції не можна з
огляду на наступне.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що відповідачем по
справі на підставі рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
12 листопада 2003 року - шлюб з ОСОБА_7 -
розірвано.

У зв'язку з вагітністю позивачки між
сторонами 20 березня 2004 року був
зареєстрований шлюб.

Після укладення між сторонами шлюбу,
на підставі нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу від 29 березня
2004 року, придбано квартиру АДРЕСА_1.

Від даного шлюбу у подружжя ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_9 .

22 жовтня 2012 року Ужгородським
міськрайонним судом шлюб,
зареєстрований 20 березня 2004 року у
виконкомі Зняцівської сільської ради
Мукачівського району Закарпатської
області за актовим записом № 05 між
сторонами розірваний.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України
доказами вважаються будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного
кодексу України, сім'ю складають особи,
які спільно проживають, пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов'язки, а тому сам по собі факт
відвідування не свідчить про наявність
між особами фактичних шлюбних
відносин.

Так, положенням ч. 2 ст.21 СК проживання
однією сім'єю жінки та чоловіка без
шлюбу не є підставою для виникнення у
них прав та обов'язків подружжя.

Згідно з ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбові, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. Водночас, згідно з ч.2 цього
Кодексу на майно, що є об'єктом права
спільної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або у будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що при застосуванні ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позовні вимог суд апеляційної
інстанції виходив з того, що свідками
було підтверджено факт проживання
сторін спільно, проте суд не звернув
уваги, що крім показів свідків
матеріали справи не містять жодних
доказів в обґрунтування заявлених
вимог.

Також з матеріалів справи вбачається,
що за комунальні послуги за проживання
в двокімнатній квартирі гуртожитку за
адресою АДРЕСА_2 за період на якій
посилається позивач сплачував
відповідач ОСОБА_7 шляхом вирахування з
заробітної плати, що підтверджується
довідкою ТОВ «Ужгородхліб» від 10
вересня 2013 року.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки у застосуванні матеріального
та процесуального закону, не звернув
увагу на вищевикладене, у зв`язку з чим
рішення суду апеляційної інстанції
підлягає скасуванню із залишенням в
силі рішення суду першої інстанції, що
було помилково скасовано апеляційним
судом.

Керуючись статтями 333, 336, 339, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 6 березня
2014 року скасувати, рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 11 жовтня 2013
року залишити в силі.

Ухвала оскарження не підлягає.

Головуючий
О.І.
Євтушенко

Судді:

Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко