АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/4722/2014
інстанції - Бабко В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Іванченка М.М.,
Рубан С.М.

при секретарі: Онищенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діяла в своїх
інтересах та інтересах ОСОБА_4 на
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 05 лютого 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання права власності на
частки у спільному майні, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення сторін, їх представників,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4
звернулись до суду з позовною заявою
про визнання права власності на частки
у спільному майні, посилаючись на те, що
за час перебування у шлюбі та ведення
спільного господарства ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 була придбана квартира АДРЕСА_1,
яка є спільною сумісною власністю
сім'ї. Від шлюбу мають двох дітей: сина -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3 До придбання спірної
квартири, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
проживали за адресою: АДРЕСА_2, яка була
приватизована на всіх чотирьох членів
сім'ї. Між тим, при купівлі спірної
квартири, Свідоцтво про право
власності оформлено на відповідача
ОСОБА_5, і тому вважають, що інтереси
позивачів враховані не були, чим
порушені їх майнові права, які
підлягають захисту у судовому порядку.

Представники позивачів та позивачка
ОСОБА_3 в судовому засіданні збільшили
позовні вимоги, просили визнати за
ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по
1/4частини квартири АДРЕСА_1 та стягнути
з відповідача на користь позивачів
судові витрати і витрати на правову
допомогу. Додатково пояснили, щоб
сплатити останній платіж за квартиру
АДРЕСА_1, відповідно до інвестиційного
контракту, ОСОБА_3 позичила у своєї
сестри 20000 дол. США., згодом які
повернула, завдяки продажу в 2006р.
квартири АДРЕСА_2, яка була
приватизована на всіх чотирьох членів
сім'ї. Оскільки є майновий спір між
ними, що виник через не досягнуту згоди
в питанні поділу майна, набутого ними
за час шлюбу, просила поділити спільне
майно сім'ї.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 05.02.2014 року позов ОСОБА_3,
ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання
права власності на частики у спільному
майні - задоволено частково.

В порядку поділу майна, що є спільною
сумісною власністю, визнано за ОСОБА_3
право власності на 1/2частину квартири
АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна, що є спільною
сумісною власністю, визнано за ОСОБА_5
право власності на 1/2частину квартири
АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог -
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
судові витрати в розмірі 535 грн.

Не погодившись з таким та рішенням
суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_2,
подав апеляційну скаргу, в якій просив
його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити в
повному обсязі.

В скарзі посилався на те, що суд не
вірно оцінив надані докази, та дійшов
до помилкового висновку, що спірна
кватира є спільним майном подружжя, а
не майном, яке повинно належати також і
їх дітям. Суд не врахував рішення
опікунської ради, яка надавала згоду на
продаж майна дітей, за умови, що батьки
забезпечать захист їх прав , шляхом
виділення дітям часток у спірній
квартирі. Суд не вірно визначив предмет
спору, який належить на праві власності
всім позивачам, а не лише подружжю. При
цьому підставою для поділу спірної
квартири на чотирьох осіб є порушення
прав дітей, під час продажу іншої
квартири, яка перебувала в тому числі і
у власності дітей. Скарга також містить
доводи про те, що суд безпідставно не
взяв до уваги покази свідка ОСОБА_6, яка
позичала кошти для придбання спірної
квартири, та пояснила, що борг їй був
повернутий після продажу квартири в
Узині. Крім того скарга містить доводи
з приводу безпідставної відмови
позивачці у стягненні витрат ,
понесених нею за надання правової
допомоги.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3,
яка діяла в своїх інтересах та
інтересах н6еповнолітнього сина, а
також її представники доводи скарги
підтримали.

Відповідач та його представник доводи
скарги заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого судом рішення, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно ч. 1 та ч.4 ст. 65 СК України,
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою.

Стаття 70 СК України встановлює, що у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засад рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема, інтереси неповнолітньої
дитини, що мають істотне значення.

Згідно з ст. 71 СК України, майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України,
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Частиною 4 статті 368 ЦК України
передбачено, що майно, набуте в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім"ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

Відповідно ч. 9 ст. 177 Сімейного кодексу
України, неналежне виконання батьками
своїх обов'язків щодо управління
майном дитини є підставою для
покладення на них обов'язку
відшкодувати завдану їй матеріальну
шкоду та повернути доходи, одержані від
управління її майном.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, сторони ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому
шлюбі з 17.03.1993 року по 08.06.2010 року, мають
двох дітей: сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
дочку - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

За час сумісного сімейного життя
придбали трьохкімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

З наданих суду документів та пояснень в
судовому засіданні встановлено, що
18.11.2003р. між ВАТ «Науково-дослідне
медичне об'єднання «Діалір» та ОСОБА_5
був укладений Інвестиційний договір №
75 про інвестування у житлове
будівництво, відповідно до п.1.2. цього
договору проінвестоване будівництво
житла за адресою: АДРЕСА_1, загальною
площею 94,26 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право
власності від 11.11.2005 р., видане Головним
управлінням житлового забезпечення
Київської міської державної
адміністрації на квартиру АДРЕСА_1,
право власності зареєстровано за
ОСОБА_5.

Крім того, в судовому засіданні
встановлено та вбачається з матеріалів
справи, що 18.06.2006 р. Опікунською радою
при Узинському міськвиконкомі було
прийнято рішення №9 про надання
дозволу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на продаж
частини приватизованої квартири
АДРЕСА_2 від імені дітей ОСОБА_5 та
ОСОБА_2.

Проте, відповідно до Рішення № 9 від
18.06.2006р. саме на батьків: ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 покладено обов'язок забезпечити
своїх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 житлом на
праві власності. Також, цим же рішенням
покладений контроль за виконанням
даного рішення працівником
опікунської ради при Узинському
міськвиконкомі.

При ухваленні рішення про визнання
права власності на спільне майно, суд
першої інстанції встановив, що
квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, оскільки
була придбана сторонами за спільні
кошти під час перебування їх у шлюбі.

Належних доказів на підтвердження
того, що спірна квартира придбавалась в
тому числі і за кошти дітей подружжя
суду надано не було, а тому суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для визнання за дітьми права
власності на спірну квартиру.

Виходячи з наданих суду першої
інстанції доказів, такі обставини, які
суд першої інстанції вважав
встановленими є доведеними.

Висновок суду про те, що спірна
квартира має ділитись лише між
подружжям відповідають встановленим
обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги про
неналежну оцінку доказів, а саме
рішення опікунської ради з приводу
надання згоди на відчуження майна
дітей, та показів свідка ОСОБА_6, щодо
передачі нею коштів у позику для
придбання спірної квартири є
безпідставні, тому, що спірна квартира
була придбана подружжям раніше ніж
проводилось відчуження майна дітей, а
тому відповідно спірна квартира не
могла бути придбана за кошти, отримані
від продажу майна неповнолітніх дітей.

Суд дійшов правильного висновку, що
доводи позивачки з приводу отримання
нею в борг коштів для придбання спірної
квартири, та повернення нею боргів за
рахунок коштів, отриманих від
реалізації майна дітей на правильність
постановленого рішення не впливають.

При цьому суд правильно зазначив, що за
обставин встановлених в даній справі,
та з урахуванням здійснення продажу
майна дітей після придбання спірної
квартири, права дітей підлягають
захисту в порядку передбаченому ч.9 ст.
177 СК України.

Доводи позивачки ОСОБА_3 про те, що
боргові зобов`язання, які мала їх
родина, та які були погашені за рахунок
коштів дітей також повинні
враховуватись при поділі майна,
колегія суддів не приймає, тому, що
належних та допустимих доказів з
приводу існування таких боргових
зобов`язань, а також, що саме за кошти
отримані в борг у сестри придбавалась
спірна квартира суду надано не було.
Суд надав вірну оцінку показам свідка
ОСОБА_6 з цього приводу та дійшов
правильного висновку, що таких показів
недостатньо, для встановлення
обставини придбання спірної квартири
за кошти дітей подружжя, отримані від
реалізації їх майна.

Доводи скарги в частині безпідставної
відмови у стягненні витрат на правову
допомогу , колегія суддів також не
приймає, так як суд дійшов правильного
висновку, що адвокат ОСОБА_1 та ОСОБА_7
під час усього розгляду справи брали
участь у справі як представники
відповідно до ст. 40 ЦПК України. При
цьому ст.84 ЦПК України визначає, що
відшкодуванню підлягають витрати
пов`язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права. Проте про залучення до справи
таких осіб клопотання не заявлялось, а
адвокат виявив бажання перебувати під
час розгляду даної цивільної справи в
процесуальному статусі представника .

Посилання в апеляційному суді
представника ОСОБА_1 на господарське
процесуальне законодавство, колегія
відхиляє, так як дана справа
розглядалась не в господарському, а в
цивільному судочинстві.

Інші доводи наведені в апеляційній
скарзі висновків суду не спростовують.

Судом першої інстанції надана належна
оцінка доводам сторін у сукупності з
наданими сторонами доказами, висновки
суду відповідають обставинам справи.

Порушень норм процесуального права,
які призвели б до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діяла в своїх
інтересах та інтересах ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 05 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: