Справа № 758/3173/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С. ,

при секретарях - Цілуйко Н. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа -
житлово-будівельний кооператив
«Транзистор», про визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя,
поділ спільного майна подружжя,
визнання частково недійсним дублікату
свідоцтва про право власності на
квартиру,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 про визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя, поділ
спільного майна подружжя, визнання
частково недійсним дублікату
свідоцтва про право власності на
квартиру.

Зазначала, що перебувала з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі з
13 листопада 1971 року, який було
розірвано на підставі заочного рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 28 січня 2009 року, про що вона
дізналась у січні 2013 року.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Розірвання шлюбу вона зареєструвала у
відділі РАЦС Подільського РУЮ у м.
Києві і їй 19 лютого 2013 року було
видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Під час шлюбу ними була придбана
квартира АДРЕСА_1.

Згідно ордеру, відповідачу як члену
кооперативу ЖБК «Транзистор» на сім'ю з
двох осіб - його та її як дружини, була
надана зазначена квартира. Спірна
квартира є кооперативною.

Станом на 01 травня 1989 року пай за дану
квартиру в сумі 5 712,33 крб. ними був
виплачений повністю, що
підтверджується довідкою ЖБК
«Транзистор» від 19 листопада
2013 року №123.

Однак ОСОБА_2 у квітні 2013 року
приватизував зазначену квартиру на
своє ім'я і вважає себе повноправним
власником.

Вважає, що ОСОБА_2 порушив її право
співвласника, а тому за таких обставин
дублікат свідоцтва про право власності
на спірну квартиру АДРЕСА_1, виданий
Реєстраційною службою ГУЮ у м. Києві на
ім'я ОСОБА_2 є недійсним.

Крім спірної квартири, у шлюбі вони
придбали автомобіль марки «Mitsubishi Lancer»,
2007 року випуску, н.з. НОМЕР_2, який
був зареєстрований за відповідачем
ОСОБА_2, який без її згоди продав
автомобіль, про що замовчував до грудня
2013 року.

Вважає, що спірна квартира та
автомобіль є їх спільною сумісною
власністю, оскільки це майно вони
придбали у шлюбі, за рахунок спільного
сімейного бюджету та спільної праці.

Своєї згоди вона відповідачеві на
відчуження автомобіля не давала, тому
вважає, що ОСОБА_2 повинен
сплатити їй 1/2 частину вартості даного
автомобіля.

Посилаючись на зазначені обставини,
просила визнати автомобіль марки
«Mitsubishi Lancer», 2007 року випуску, н.з. НОМЕР_2
та квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя, визнати частково
недійсним дублікат свідоцтва про право
власності на квартиру, виданий
Реєстраційною службою Головного
управління юстиції в м. Києві на ім'я
ОСОБА_2, у порядку поділу спільного
майна подружжя просила визнати за нею
право власності на 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1 та на 1/2 частини автомобіля
марки «Mitsubishi Lancer», 2007 року випуску,
н.з. НОМЕР_2, виділивши його в
натурі відповідачу та стягнувши з
нього на її користь грошову
компенсацію вартості 1/2 частини
автомобіля у розмірі 72 500 грн.

У судовому засіданні представник
позивача підтримала позов з викладених
у ньому підстав та просила позов
задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та його представник проти
позову заперечили, просили у
задоволенні позову відмовити у повному
обсязі, зазначивши, що рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 28 січня 2009 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
шлюб, зареєстрований 13 листопада 1971
року Палацом одруження в м. Києві
(актовий запис 7897) між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 -
розірвано. Цього ж дня, копія рішення
була направлена ОСОБА_1 за адресою
реєстрації. Вказане рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 28 січня 2009 року набрало
законної сили 28 лютого 2009 року.
Вказаним рішенням встановлено,
зокрема, що майнових та житлових спорів
сторони не мають. Зазначене рішення
позивачкою не оскаржувалось.

Згідно довідки-розрахунку № 390171 від 13
листопада 2010 року автомобіль
«Мітцубісі Лансер» було продано 13
листопада 2010 року за 2 000 грн. Окрім того,
цього ж дня, відповідачем було сплачено
податок з доходів фізичних осіб від
продажу рухомого майна у сумі 300 грн., що
підтверджується квитанцією від 13
листопада 2010 року.

Позивачка не могла не помітити, що
автомобіль, який нібито є спільною
сумісною власністю подружжя був
проданий та відповідач перестав його
експлуатувати, оскільки на момент
продажу вказаного автомобіля сторони
продовжували проживати за однією
адресою.

Крім того, посилаючись на норми ст. 72 СК
України, просили застосувати до вимог
про поділ майна позовну давність та
відмовити у позові у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у розгляді справи,
дослідивши письмові докази у їх
сукупності, дійшов наступного
висновку.

Судом установлено, що 13 листопада 1971
року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено
шлюб (а.с. 8).

Відповідно до заочного рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 28 січня 2009 року шлюб між сторонами
було розірвано (а.с. 9, 10).

Згідно з ордером від 10 квітня 1974 року
ОСОБА_2 на сім'ю з двох осіб: його та
ОСОБА_1 було надано квартиру АДРЕСА_1
(а.с. 84).

Відповідно до довідки ЖБК «Транзистор»
від 19 листопада 2013 року № 123 ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 повністю сплати пайовий внесок
за квартиру АДРЕСА_1 до 1 травня 1989 року
в сумі 5 712 крб. 33 коп. (а.с. 18).

Згідно з дублікатом свідоцтва про
право власності на спірну квартиру від
30 квітня 2013 року право власності на
квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за
ОСОБА_2 (а.с. 15-16).

Відповідно до ст. 60 СК України та ст. 22
КпШС України майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в абз. «а» п. 6 постанови від 18
вересня 1987 року N 9 «Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи» при
розгляді спорів про поділ квартири між
подружжям, яке розлучилося, судові слід
враховувати, що пай, внесений подружжям
в ЖБК у період сумісного проживання за
рахунок спільних коштів, а також за
рахунок коштів, подарованих подружжю
або одержаних ним у позичку, а після
повної сплати пайового внеску -
квартира, є їх спільним майном і
підлягає поділу на загальних
підставах. При цьому суд повинен
враховувати суму боргу, яку один з
подружжя зобов'язаний повернути
кредитору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007
року N 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» спільною
сумісною власністю подружжя, що
підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368
ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Судом установлено, що спірна квартира
була придбана під час шлюбу сторін,
повністю пайовий внесок за неї було
сплачено сторонами до 1 травня 1989 року,
а тому квартира є спільним майном
сторін по справі.

Статтею 63 СК України передбачено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності,
після розірвання шлюбу здійснюється
співвласниками виключно за взаємною
згодою, відповідно до Цивільного
кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частинами 1, 2 ст. 372 ЦК України
передбачено, що майно, що є у спільній
сумісній власності, може бути поділене
між співвласниками за домовленістю між
ними.

У разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

За рішенням суду частка співвласника
може бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення.

Таким чином, суд дійшов висновку про
наявність правових підстав для
визнання квартири АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 та у порядку поділу спільного
майна подружжя - квартири АДРЕСА_1,
дійшов висновку про визнання за ОСОБА_1
право власності на 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1.

Одночасно суд не приймає до уваги
твердження відповідача про
застосування строку позовної давності
до вимог про поділ майна, виходячи з
наступного.

Частиною 2 ст. 72 СК України передбачено,
що до вимоги про поділ майна, заявленої
після розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня,
коли один із співвласників дізнався
або міг дізнатися про порушення свого
права власності.

Ураховуючи те, що відповідно до
дубліката свідоцтва про право
власності на спірну квартиру право
власності на неї було зареєстровано за
відповідачем 3 квітня 2013 року, у
судовому засіданні позивачка вказала
на те, що про порушення свого права
власності на спірну квартиру вона
дізналася у липні 2013 року, з позовом до
суду про поділ спільного майна
подружжя ОСОБА_1 звернулася 26 березня
2014 року, відповідно до норм ст. 72 СК
України позовна давність до вимог про
поділ майна після розірвання шлюбу
обчислюється від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності, суд дійшов висновку про те,
що встановлений строк позовної
давності ст. 72 СК України позивачкою не
пропущений, а тому підстав для його
застосування немає.

Одночасно позовні вимоги про визнання
частково недійсним дублікату
свідоцтва про право власності на
квартиру, виданого Реєстраційною
службою Головного управління юстиції у
м. Києві на ім'я ОСОБА_2 30 квітня 2013 року
задоволенню не підлягають, так як позов
в цій частині необґрунтований та в
ньому не зазначено з яких підстав
позивачка просить визнати дублікат
частково недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.п. 23, 24 постанови від 21
грудня 2007 року N 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб.

Виходячи з вищевикладеного, не
підлягає задоволенню позов в частині
визнання автомобіля марки «Mitsubishi Lancer»,
2007 року випуску, н.з. НОМЕР_2 спільною
сумісною власністю подружжя, в частині
визнання за позивачкою у порядку
поділу спільного майна подружжя право
власності на 1/2 частини автомобіля
марки «Mitsubishi Lancer», 2007 року випуску,
н.з. НОМЕР_2 шляхом виділу
його в натурі відповідачу та стягнення
з відповідача на користь позивача
грошової компенсації вартості 1/2
частини автомобіля у розмірі 72 500 грн.,
оскільки, як установлено судом,
автомобіль був проданий 13 листопада 2010
року (а.с. 74-75), відповідно до інформації
управління Державної автомобільної
інспекції Головного управління МВС
України в м. Києві від 13 червня 2014 року
№ 10/12112в право власності на автомобіль
«Mitsubishi Lancer», 2007 року випуску, номер
кузова НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_3
з 3 липня 2013 року (а.с. 94-98).

Ураховуючи те, що позов підлягає
задоволенню частково з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий
збір у розмірі 3 500 грн.

Керуючись ст. 22 КпШС України, ст. ст. 60, 63,
68, 70, 72 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК
України, ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 56, 57, 58, 59, 60, 88,
209, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
житлово-будівельний кооператив
«Транзистор», про визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя,
поділ спільного майна подружжя,
визнання частково недійсним дублікату
свідоцтва про право власності на
квартиру - задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

У порядку поділу спільного майна
подружжя - квартири АДРЕСА_1, визнати за
ОСОБА_1 право власності на 1/2
частини квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
3 500 (три тисячі п'ятсот) грн.
судового збору.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя С. С. Захарчук