У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

18 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Перофф»
до ОСОБА_3 про стягнення суми
заборгованості за кредитним договором
за касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду м. Києва від 20 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року товариство з
обмеженою відповідальністю «Перофф»
(далі - ТОВ «Перофф») звернулося до суду
з указаним позовом, посилаючись на те,
що 23 червня 2008 року між відкритим
акціонерним товариством комерційний
банк «Хрещатик» (далі - ВАТ КБ
«Хрещатик»), яке відступило право
вимоги товариству з обмеженою
відповідальністю «Консалтинг Капітал»
(далі - ТОВ «Консалтинг Капітал»), та
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, за яким їй надано кредит у
розмірі 1 млн. 500 тис. грн, терміном до 22
червня 2010 року із щомісячною сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 19,5% річних. 5 листопада 2009 року
до кредитного договору було внесено
зміни, згідно з якими кінцевим терміном
повернення кредитних коштів було
визначено 30 вересня 2010 року. 9 квітня 2012
року було укладено ще один договір про
відступлення права вимоги, відповідно
до якого ТОВ «Консалтинг Капітал»
відступило, а ТОВ «Перофф» прийняло
право вимоги виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором від
23 червня 2008 року. Позичальник
зобов'язання за вказаним кредитним
договором належним чином не
виконувала, унаслідок чого виникла
заборгованість, яка станом на вересень
2013 року склала 1 млн. 500 тис. грн. суми
боргу за кредитом та 823 228 грн 15 коп.
заборгованості за відсотками.

У звґязку з цим позивач просив суд
стягнути з відповідача на його користь
вказану суму кредитної заборгованості,
а також понесені судові витрати.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 10 грудня 2013 року у
задоволенні позову ТОВ «Перофф»
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
20 лютого 2014 року рішення районного суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ТОВ «Перофф»
заборгованість за кредитним договором
від 23 червня 2008 року в сумі 2 323 228 грн 15
коп., що складається із заборгованості
за кредитом в сумі 1 млн. 500 тис. грн. та
заборгованості по відсотках в сумі 823 228
грн 15 коп. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати вказане
судове рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачем не надано доказів
правонаступництва ПАТ КБ «Хрещатик»,
яким відступлено право вимоги за
кредитним договором від 23 червня 2008
року, укладеним між ВАТ КБ «Хрещатик»
та ОСОБА_3

Скасовуючи рішення суду, апеляційний
суд виходив із того, що позивач довів
відступлення йому права вимоги до
відповідачки, яка не виконала своїх
кредитних зобов'язань.

Проте повністю погодитись з таким
висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 23 червня 2008 року
між ВАТ КБ «Хрещатик»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Хрещатик», та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, за яким їй надано
кредит у розмірі 1 млн. 500 тис. грн,
кінцевим терміном повернення до 22
червня 2010 року із щомісячною сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 19,5 % річних. 5 листопада 2009 року
до кредитного договору було внесено
зміни, згідно з якими кінцевим терміном
повернення кредитних коштів було
визначено 30 вересня 2010 року. 28 грудня 2011
року між ПАТ КБ «Хрещатик» та ТОВ
«Консалтинг Капітал» було укладено
договір відступлення права вимоги,
згідно якого до нового кредитора
перейшло право вимоги виконання ОСОБА_3
зобов'язань за кредитним договором.
Крім цього, 9 квітня 2012 року між ТОВ
«Консалтинг Капітал» та ТОВ «Перофф»
було укладено договір відступлення
права вимоги, за яким до позивача
перейшло право вимоги виконання ОСОБА_3
зобов'язань за кредитним договором від
23 червня 2008 року у сумі 2 323 228 грн 15 коп.

Позичальник зобов'язання за вказаним
кредитним договором належним чином не
виконувала, унаслідок чого виникла
заборгованість, яка за розрахунком
позивача, станом на вересень 2013 року
склала 1 млн. 500 тис. грн. та
заборгованість по відсотках в сумі 823 228
грн 15 коп.

Згідно з п. п. 4.3., 4.4. кредитного договору
погашення кредиту проводиться в
останньому місяці користування
кредитом, одним платежем не пізніше 22
червня 2010 року. Відсотки за
користування кредитом нараховуються
та сплачуються позичальником щомісяця
і не пізніше останнього банківського
дня місяця, в якому здійснюється
нарахування відсотків за кредит та
одночасно із сплатою останнього
платежу по кредиту (а.с.4-8).

Із доданого позивачем до кредитного
договору графіку платежів убачається,
що погашення відсотків мало
здійснюватись щомісячно з 23 червня 2008
року по 30 вересня 2010 року (а.с. 11).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти
(ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події
(ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у
ст. 1050 ЦК України. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК
України).

Графіком платежів, який є складовою
частиною договору, погашення кредитної
заборгованості по відсотках та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів, що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору. При цьому кожен щомісячний
платіж є окремим зобов'язанням.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Початок перебігу позовної давності
пов'язується не стільки зі строком дії
(припинення дії) договору, як з певними
моментами (фактами), які свідчать про
порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а,
відтак, і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

З матеріалів справи убачається, що
право кредитора було порушене з
28 грудня 2008 року (а.с. 16), так як
позичальник перестав сплачувати
відсотки за користування кредитними
коштами, однак із позовом до суду
позивач звернувся лише у вересні 2013
року.

Таким чином, оскільки умовами
кредитного договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України №
6-116цс13 від 6 листопада 2013 року у справі
за позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
яка, відповідно до положень статті 360-7
ЦПК України, є обов'язковою для всіх
судів України.

Крім того, у порушення вимог ст. ст. 212 -
214, 316 ЦПК України апеляційний суд не
надав належної оцінки наданому
позивачем розрахунку кредитної
заборгованості, не взяв до уваги
роз'яснення, що містяться у п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі» та у
мотивувальній частині рішення не навів
розрахунків, з яких виходив при
задоволенні грошових позовних вимог,
при цьому не зазначив, який доказ
взятий за основу при визначенні суми
заборгованості, що позбавляє суд
касаційної інстанції можливості цей
розрахунок перевірити.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
20 лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко