У Х В А Л А

Іменем України

16 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі суддів:
Чужі Ю.Г. (головуючий), Леска В.В.,
Кондора Р.Ю., при секретарі Свіді Г.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
21 лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа
- Перша Ужгородська державна
нотаріальна контора, про визнання
недійсними заповітів та усунення від
права на спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2010 року ОСОБА_3 звернулася в
суд з даним позовом посилаючись на те,
що з 04.02.1994 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті чоловіка їй стало
відомо, що при житті, а саме 26.10.2006 року
він вчинив заповіт, яким заповів
квартиру по АДРЕСА_1 в рівних частках
своїм донькам (відповідачам по справі)
та їй. Крім цього, 22.10.2008 року покійний
чоловік вчинив другий заповіт, яким
заповів відповідачу ОСОБА_7 кошти, які
знаходяться на депозитному рахунку в
Укрсоцбанку та гараж в кооперативі
«Ластівка».

Позивач вважає, що вищезгадані
заповіти є недійсними, оскільки у неї
виникають сумніви щодо справжності
підписів чоловіка на цих заповітах, а
під час складання цих заповітів
чоловік, внаслідок тяжких захворювань
та зловживання алкогольними напоями,
не усвідомлював значення своїх дій та
не міг керувати ними.

Крім цього, позивач вважає, що
чоловік через похилий вік, численні
хвороби та зловживання спиртними
напоями був у безпорадному стані і
потребував допомоги, однак відповідачі
(його діти) ухилялися від надання
допомоги.

Посилаючись на дані обставини та
норми цивільного законодавства
позивач просила постановити рішення,
яким визнати недійсними заповіти
ОСОБА_6 вчинені 26.10.2006 року та 22.10.2008
року, усунути відповідачів від права на
спадкування за ОСОБА_6 та визнати
позивача єдиним його спадкоємцем.

Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 21.02.2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування апеляційної
скарги ОСОБА_3 посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання
про скасування рішення місцевого суду
та ухвалення нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа
розглянута у відсутності відповідачів
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також представника
третьої особи, які належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи.

Заслухавши осіб, які взяли участь у
розгляді справи, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи апеляції
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд, відповідно до
вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

ОСОБА_5 ОСОБА_3 складається з двох вимог:
1) визнання заповітів недійсними; 2)
усунення відповідачів від права на
спадкування та визнати позивача єдиним
спадкоємцем ОСОБА_6 Оскільки вимоги
позову є самостійними, їх слід
розглянути окремо один від одного.

1. Визнання заповітів недійсними.

Відповідно до ст. 1233 та ч. 1 ст. 1234 ЦК
України заповітом є особисте
розпорядженням фізичної особи на
випадок своєї смерті. Право на заповіт
має фізична особа з повною цивільною
дієздатністю.

Заповіт, це односторонній правочин,
який складається у письмовій формі, із
зазначенням місця та часу його
складання, особисто підписується
заповідачем та посвідчується нотаусом
(ст. 1247 та ст. 1248 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Встановлено, що ОСОБА_6 який був
чоловіком позивачки і батьком
відповідачів помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

При житті, а саме 26.10.2006 року він вчинив
заповіт, яким заповів на випадок смерті
належну йому квартиру АДРЕСА_1, а також
все належне йому майно, що буде
належати йому на день смерті в рівних
частках своїм донькам ОСОБА_5 і ОСОБА_4
(відповідачам по справі) та дружині -
ОСОБА_3 (позивачу по справі). Даний
заповіт був посвідчений державним
нотаріусом Першої Ужгородської
державної нотаріальної контори
Ластівкою А.В. та зареєстровано в
реєстрі за № 3-3275.

Крім цього, 22.10.2008 року ОСОБА_6 вчинив
другий заповіт, яким заповів
відповідачу ОСОБА_7 (дочці) належні йому
кошти, які знаходяться на депозитному
рахунку в Укрсоцбанку та гараж в
кооперативі «Ластівка». Цей заповіт
був посвідчений державним нотаріусом
Першої Ужгородської державної
нотаріальної контори Бучацькою Л.В. та
зареєстровано в реєстрі за № 1-1330.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Тому,
вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
невідповідність змісту угоди вимогам
закону; недодержання встановленої
форми угоди; відсутність у сторін
(сторони) угоди належного обсягу
правоздатності; у чому конкретно
полягає неправомірність дій сторони та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Позивач не надала суду доказів, які б
свідчили про те, що вчинені
спадкодавцем заповіти суперечать ЦК
України чи іншим актам цивільного
законодавства та не довела обставин з
якими закон пов'язує визнання
правочинів недійсними.

В той же час матеріалами справи
спростовані твердження позивачки про
те, що заповідач під час підписання
заповітів, в наслідок тяжких
захворювань та зловживання
алкогольними напоями, не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними.

Висновком посмертної
судової-психіатричної експертизи № 196
від 29.03.2013 року встановлено, що ОСОБА_6
протягом життя психічним
захворюванням не страждав, психіатром
не оглядався. Тому комісія експертів
прийшла до висновку, що встановити чи
міг він на час укладення заповітів
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними не виявляється можливим (
а.с. 137-139).

Виходячи зі змісту заповітів та
зібраних по справі доказів, колегія
суддів вважає, що волевиявлення
спадкодавця при вчиненні заповітів
було вільним та відповідало його волі.
Крім цього, заповіти за своєю формою та
змістом відповідають вимогам закону.

2. Усунення від права на
спадкування.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України
за рішенням суду особа може бути
усунена від права на спадкування за
законом, якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Безпорадний стан слід розуміти як
безпомічність особи, неспроможність її
своїми силами через похилий вік, тяжку
хворобу або каліцтво фізично та
матеріально самостійно забезпечити
умови свого життя, у зв'язку з чим ця
особа потребує стороннього догляду,
допомоги та піклування.

Виходячи зі змісту зазначеної норми,
позивач повинен довести факт ухилення
відповідача від надання спадкодавцеві
допомоги, так і факт перебування
спадкодавця в безпорадному стані через
похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво
та потребу спадкодавця в допомозі цієї
особи.

Для постановлення рішення про усунення
від спадкування у справі повинні бути
надані належні та допустимі докази, які
б свідчили про те, що спадкодавець
потребував допомоги відповідача,
останній мав можливість її надати,
проте ухилявся від обов'язку щодо її
надання.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який її потребував,
полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
уникнення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю.
Тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій.

Для задоволення позовної вимоги про
усунення від права на спадкування
відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України має
значення сукупність обставин: ухилення
особи від надання спадкодавцеві
допомоги при можливості її надання,
перебування спадкодавця в
безпорадному стані, потреба
спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Лише при одночасному настанні
наведених обставин і доведеності
зазначених фактів в їх сукупності
спадкоємець може бути усунений від
спадкування.

В порушення вимог передбачених
ст. 60 ЦПК України позивач не довела в
суді вищезгаданих обставин.

Крім цього, закон (ст. 1224 ЦК
України) передбачає можливість суду
усунути особу від права на спадкування
за законом. Відповідачі у даному
випадку спадкують за заповітом.

Вимога позивача про визнання її
єдиним спадкоємцем ОСОБА_6 є похідною
від вимоги про усунення відповідачів
від права на спадкування, а тому також
не доведена.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що висновок суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позову є правильним, відповідає
вимогам закону та матеріалам справи.

Суд вірно встановив фактичні обставини
справи, правильно застосував
матеріальний закон, дотримався
процедури розгляду справи та вирішив
спір у відповідності з чинним
законодавством.

Рішення суду є законним та
обґрунтованим і підстав для його зміни
чи скасування немає. Доводи апеляції
висновків суду не спростовують, а тому
до уваги взяті бути не можуть.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 21 лютого 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, однак
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: