АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 2218/9996/2012
Провадження № 22-ц/792/1224/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року
м.
Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючої - судді
Федорової Н.О.,

суддів - Карпусь С.А., Матковської Л.О.,

при
секретарі - Терлич А.В.

з участю: представників сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 6 березня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору -
Агрофірма «Проскурів», ОСОБА_3, про
зобов'язання звільнити житловий
будинок,

в с т а н о в и л а:

04 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_1 про
зобов'язання звільнити житловий
будинок.

В обґрунтування позову зазначила,
що вона є власником житлового будинку
АДРЕСА_1, згідно з договором
купівлі-продажу від 12.09.2007 року. На
даний час вона не може користуватись
зазначеним будинком, оскільки у ньому
зареєстрований та проживає ОСОБА_1 із
своєю сім'єю.

А тому, просила суд зобов'язати ОСОБА_1
та членів його сім'ї звільнити
незаконно зайнятий житловий будинок,
розташований за адресою АДРЕСА_1, який
належить їй на праві власності.

У процесі розгляду справи до участі
в ній у якості третіх осіб без
самостійних вимог було залучено
Агрофірму «Проскурів», в якій працював
відповідач, та продавця будинку ОСОБА_3

Заочним рішенням Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 6 березня 2014 року позов
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_1 та
членів його сім'ї звільнити незаконно
зайнятий будинок (висилитись з будинку)
АДРЕСА_1

Непогоджуючись з даним рішенням
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати заочне рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити ОСОБА_2 у задоволенні
позовних вимог.

____________________________________________________________________

Доповідач у першій інстанції Сарбей
О.Ф. Провадження №
22-ц/792/1224/14

Суддя-доповідач Федорова Н.О.
Категорія № 42

Рішення вважає незаконним і
необґрунтованим, таким, що не
відповідає нормам матеріального та
процесуального права.

Зокрема, зазначає, що суд при
винесенні рішення керувався ст.ст. 64, 150,
156 ЖК України. Проте, жодною із вказаних
статей не передбачено права та
можливості для виселення його сім'ї із
законно займаного житлового
приміщення впродовж більш ніж 20 років
поспіль.

Вважає, що суд прийшов до
необґрунтованого висновку про те, що
відповідач з сім'єю безпідставно
проживає у будинку АДРЕСА_1 та законних
перешкод для їх виселення немає.

В дійсності, вказаний будинок був
наданий для проживання його сім'ї у
якості службового житла в 1993 році у
зв'язку з прийняттям його на роботу до
Агрофірми «Проскурів» та вступу у
члени Агрофірми «Проскурів» з 01 серпня
1991 року. 19 травня 1993 року йому було
видано ордер № 042494 серія ХМО для
вселення на склад сім'ї з двох осіб в
ізольоване житлове приміщення, що
складається із трьох кімнат по АДРЕСА_1.
З моменту вселення з дружиною в червні
1993 року, вони постійно проживають та
прописані у вказаному будинку,
сплачують всі комунальні послуги. В
ньому ж у 1994 році народилась донька, яка
до даного часу також проживає з ними.
Іншого житла ніколи не мали та на даний
час не мають.

На думку відповідача, суд ні за яких
обставин не мав права виселяти його
сім'ю із вказаного будинку, тим більше,
без надання іншого жилого приміщення

У судовому засіданні апеляційного
суду представник відповідача ОСОБА_6
підтримав апеляційну скаргу та
пояснив, що ОСОБА_1 вселився у
вищевказаний будинок не самовільно, а
на підставі ордеру, який отримав від
організації, в якій пропрацював більше
10 років, - Агрофірми «Проскурів».
Проживши у будинку близько 20 років,
постійно сплачуючи комунальні послуги,
згодом дізнався, що його власником, в
результаті подвійного перепродажу,
став директор даної агрофірми, а у 2007
році - позивачка. Остання, після
оформлення відповідного договору
купівлі-продажу, у 2011 році
приватизувала земельну ділянку, на
якій розташований вказаний будинок.
Також додав, що його неодноразові
звернення до директора агрофірми на
протязі всього часу проживання у
будинку про продаж будинку залишались
без будь-якого реагування. Отже,
останній, достеменно знав, що купує
фактично зайняте житло, але ігнорував
всі норми діючого законодавства.

Представник позивача ОСОБА_7
заперечив проти апеляційної скарги,
пояснивши, що рішеннями попередніх
судів встановлено, що ордер на вселення
відповідачу на склад сім'ї був виданий
незаконно. Власником будинку, в якому
він проживає, є позивачка, а отже він
підлягає виселенню.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, ознайомившись з
доводами апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
неправильне застосування норм
матеріального права.

Суд першої інстанції встановив та
ці обставини оспорені не були, що у
червні 1993 року відповідач ОСОБА_1 з
дружиною вселився у житловий будинок
АДРЕСА_1, де ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народилася дочка, яку було
зареєстровано за цією ж адресою.

16 січня 2004 року АФ «Проскурів» і
ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу,
за умовами якого АФ «Проскурів»
продала, а ОСОБА_3 купив вищевказаний
житловий будинок. У подальшому ОСОБА_3
за договором купівлі-продажу від 20.09.2007
року продав житловий будинок позивачу
ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги про
виселення відповідача та членів його
сім'ї, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_1 із сім'єю самоправно
вселився у житловий будинок з
порушенням установленого порядку і
продовжує незаконно користуватись ним,
а тому передбачені чинним
законодавством гарантії захисту права
на житло на них не поширюються та
законних перешкод для їх виселення
немає.

Проте з таким висновком погодитись
неможливо з наступних підстав.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України
суд повинен оцінити належність і
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, відобразивши результати
оцінки доказів у рішенні.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 58 ЖК
України на підставі рішення про
надання жилого приміщення в будинку
державного або громадського житлового
фонду виконавчий комітет районної,
міської, районної в місті, селищної,
сільської Ради народних депутатів
видає громадянинові ордер, який є
єдиною підставою для вселення в надане
жиле приміщення. Ордер може бути видано
лише на вільне жиле приміщення.

Ордер на жиле приміщення може бути
визнано недійсним у судовому порядку у
випадках подання громадянами не
відповідаючих дійсності відомостей
про потребу в поліпшенні житлових умов,
порушення прав інших громадян або
організацій на зазначене в ордері жиле
приміщення, неправомірних дій
службових осіб при вирішенні питання
про надання жилого приміщення, а також
в інших випадках порушення порядку і
умов надання жилих приміщень.

Вимогу про визнання ордера недійсним
може бути заявлено протягом трьох
років з дня його видачі (ст. 59 ЖК
України).

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України
осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

На підставі рішення про надання
службового жилого приміщення
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті Ради народних
депутатів видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення у надане жиле
приміщення (ч.1 ст. 122 ЖК України).

Робітники і службовці, що припинили
трудові відносини з підприємством,
установою, організацією, а також
громадяни, які виключені з членів
колгоспу або вийшли з колгоспу за
власним бажанням, підлягають виселенню
з службового жилого приміщення з усіма
особами, які з ними проживають, без
надання іншого жилого приміщення (с. 124
ЖК України).

Відповідно до приписів ст. 125 ЖК
України без надання іншого жилого
приміщення у випадках, зазначених у
статті 124 цього Кодексу, не може бути
виселено: осіб, які пропрацювали на
підприємстві, в установі, організації,
що надали їм службове жиле приміщення,
не менш як десять років.

Отже, виселення є категорією
житлового законодавства, тому при
розгляді даної справи (за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення) предметом
доказування повинно бути: втрата права
на житло, або взагалі його відсутність,
або інші передбачені ЖК УРСР підстави
для позбавлення права на житло.

Одночасно з цим, суд першої інстанції,
посилаючись на ухвалу апеляційного
суду, фактично звільнив позивача від
процесуального обов'язку довести
підстави позову у відповідності до ст.
ст. 10, 60 ЦПК України, а саме:
самовільність вселення відповідача у
будинок у червні 1993 року, тобто
безпідставність проживання в ньому.

Встановлено, що з 1 серпня 1991 року до 27
вересня 2001 року ОСОБА_1 працював у АФ
«Проскурів» на різних посадах. До 10
серпня 1992 року останній обіймав посаду
завідуючого машинним двором, після
чого його було переведено на посаду
завідуючого складом
мішинно-тракторних запчастин. 1 серпня
1998 року ОСОБА_1 призначено на посаду
завідуючого центральної ремонтної
майстерні, з якої він був звільнений за
власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП
України.

За договором купівлі-продажу від 18
січня 1992 року, посвідченим державним
нотаріусом Першої Хмельницької
державної нотаріальної контори Бас
Г.В., АФ «Проскурів» придбала у ОСОБА_9
житловий будинок.

В червні 1993 року ОСОБА_1 з дружиною
ОСОБА_2 на підставі ордеру №042494, серії
ХМО, вселилися у житловий будинок, де
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка
ОСОБА_4. У житловому будинку
зареєстровано їх місце проживання. З
часу вселення сплачує за проживання у
будинку комунальні послуги.

Незважаючи на вказівку в ухвалі
апеляційного суду Хмельницької
області від 25 грудня 2013 року про те, що
ордер, на підставі якого відповідач
вселився до будинку, є сумнівним, у
встановленому законом порядку він не
визнаний недійсним.

Отже, підстав вважати, що відповідач
вселився до будинку самоправно, без
достатніх на те правових підстав, у
суду немає.

Відсутність з боку роботодавця АФ
«Проскурів»,- власника житлового
приміщення, до 16.01.2004 року, будь-яких
претензій до відповідача та членів
його сім»ї з приводу проживання у
будинку, підтверджують правомірність
їх вселення до житла.

Підставою заявлення зазначеного
позову, як вбачається з його змісту, є
самоправне зайняття відповідачем та
членами його сімї житлового
приміщення. Одночасно з цим, безспірних
доказів, які б свідчили про те, що
останні порушили правила статті 116 ЖК
УРСР, суду не надано.

Окрім того, суд першої інстанції,
вирішивши питання про права членів
сімї відповідача на проживання у
будинку, та виселивши їх, не залучив
останніх до участі у справі взагалі.

За таких обставин, колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду
першої інстанції постановлене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а тому воно
підлягає скасуванню з постановленням
нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 316, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 6 березня
2014 року скасувати та ухвалити нове.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмету спору - Агрофірма
«Проскурів», ОСОБА_3 про зобов'язання
звільнити житловий будинок відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
Н.О. Федорова