АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/4047/14
Головуючий І інстанції -
Категорія: трудові спори
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко Т.М.

суддів: Гальянової
І.Г., Міненкової Н.О.

при секретарі Старіковій К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харковіцивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 28 березня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Харківського національного
університету імені В.Н. Каразіна
про визнання дій незаконними,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення компенсації за
невикористану відпустку, середнього
заробітку за час затримки виплати
компенсації за невикористану
відпустку та видачі трудової книжки,
стягнення вихідної допомоги та
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до
Дзержинського районного суду
м. Харкова з позовною заявою до
відповідача, у якій після уточнення
позовних вимог просила визнати її
звільненою за власним бажанням на
підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з 29
листопада 2013 року у зв'язку із
невиконанням Харківським національним
університетом ім. В.Н. Каразіна
законодавства про працю та умов
трудового договору, зобов'язати
відповідача видати наказ про
звільнення 29.11.2013 року за власним
бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП
України у зв'язку із невиконанням
Харківським національним
університетом ім. В.Н. Каразіна
законодавства про працю та умов
трудового договору, зобов'язати
відповідача внести запис до її
трудової книжки про звільнення 29.11.2013
року за власним бажанням на підставі ч.3
ст. 38 КЗпП України у зв'язку із
невиконанням Харківським національним
університетом ім. В.Н. Каразіна
законодавства про працю та умов
трудового договору, зобов'язати
відповідача видати належно оформлену
трудову книжку. Також позивачкою
ставиться питання щодо стягнення з
відповідача на її користь компенсації
за невиконану відпустку - 79 календарних
днів у розмірі 8742,14 грн. без утримання
податку та обов'язкових зборів,
середнього заробітку за час затримки
виплати компенсації за невикористану
відпустку та видачі трудової книжки у
розмірі 10575,00 грн. без утримання податку
та обов'язкових зборів, вихідної
допомоги у розмірі 9306,00 грн. без
утримання податку та обов'язкових
зборів, моральної шкоду у розмірі 5000
грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивачка посилалася на обставини,
викладені в позовній заяві, вказуючи
про те, що здійснення університетом без
її згоди переміщення до іншого
структурного підрозділу всупереч
умовам трудового договору є таким, що
порушує конституційні права вільного
обрання чи погодження на працю,
передбачене ст. 43 Конституції України.
Відмова ректора у реалізації її права
на звільнення у зв'язку із невиконанням
Харківським національним
університетом ім. В.Н. Каразіна
законодавства про працю та умов
трудового договору порушує право
позивачки на розірвання трудового
договору за власним бажанням, яке
передбачене ч.3 ст. 38 КЗпП України.
Нездійсненням відповідачем 29.11.2013 року
у зв'язку із заявою про звільнення
розрахунку та невиданням належно
оформленої трудової книжки,
університетом не виконані обов'язки,
встановлені ст. 47, 116 КЗпП України.
Порушення університетом трудових прав
позивачки завдало моральних страждань,
відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
працівник має право на відшкодування
моральної шкоди, яку ОСОБА_2 оцінює у 5000
грн.

Представники відповідача Харківського
національного університету імені
В.Н. Каразіна проти задоволення
позову заперечували, вказуючи на те, що
переміщення провідного юрисконсульта
ОСОБА_2 зі складу відділу кадрів НДЧ до
юридичного відділу, здійснене наказом
№0304-2/2003 від 10.10.2013 р., не є дорученням
роботи, яка не передбачена трудовим
договором з нею, і відповідає вимогам
чинного законодавства, а саме частині 2
статті 32 КЗпП України, пункту 31
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 1992 р. №9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів».

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 28 березня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

З апеляційною скаргою на рішення суду
звернулася ОСОБА_2, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились у судове засідання,
дослідивши матеріали справи, вважає
апеляційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК
України суд першої інстанції розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог, а апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Як встановлено в суді першої інстанції,
підтверджено наявними у справі
доказами та не заперечується
сторонами, ОСОБА_2 прийнята на посаду
юрисконсульта юридичного відділу
Харківського національного
університету імені В.Н. Каразіна з
31.08.2001 року відповідно до наказу №0104-2/573
від 22.08.2001 року, з 29.07.2002 року за наказом
№0104-2/577 від 09.08.2002 року була переведена
на посаду провідного юрисконсульта
цього ж відділу, а 01.07.2009 року наказом
№0104-2/690 від 25.06.2009 року у зв'язку з
необхідністю підвищення ефективності
та оперативності в управлінні
діяльністю науково-дослідної частини
університету (далі - НДЧ) - переміщена до
складу відділу кадрів НДЧ.

Судом також встановлено, що наказом
№0304-2/2003 від 10.10.2013 року провідного
юрисконсульта ОСОБА_2 з 01.12.2013 року було
переміщено зі складу відділу кадрів
НДЧ до юридичного відділу університету
у зв'язку з реорганізацією юридичної
служби, проведеною відповідно до
наказу №0104-1/227 від 30.08.2013 року.

Зазначене переміщення ОСОБА_2 вважала
таким, що порушує законодавство про
працю, умови трудового договору та її
права громадянина, а тому 25.11.2013 року
подала заяву ректору університету про
звільнення 29.11.2013 р. за власним бажанням
на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
посиланням на ч.2 ст.32 КЗпП України, а
також роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 р. №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» з
подальшими змінами, виходив з того, що
не вважається переведенням, що
потребує згоди працівника, переміщення
його на тому ж підприємстві (в установі,
організації) на інше робоче місце, в
інший структурний підрозділ на
території підприємства в межах тієї ж
місцевості, доручення роботи на іншому
механізмі або агрегаті при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою і з тими ж
істотними умовами праці.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, з
наказом № 0304-2/2003 від 10.10.2013 року про її
переміщення до юридичного відділу з
01.12.2013 року ОСОБА_2 була письмово
ознайомлена 25.11.2013 року.

Її заява про звільнення на підставі ч.3
ст.38 КЗпП України не була задоволена,
оскільки відповідач був не згодний з
підставами звільнення, зазначеними в
заяві, а саме з наявністю порушення
законодавства про працю та умов
трудового договору. Про зазначені
мотиви у задоволенні заяви ОСОБА_2
повідомлялася відповідними листами
ректора Харківського національного
університету імені В.Н. Каразіна
№0102-6/080 від 09.12.2013 року та в.о. ректора
Харківського національного
університету імені В.Н. Каразіна
Катрича В.О. №0102-11/036 від 17.01.2014 року.

Посадова інструкція провідного
юрисконсульта ОСОБА_2, затверджена
ректором 02.12.2013 року, не передбачає
виконання інших обов'язків, ніж ті, що
здійснювались позивачкою згідно з
посадовою інструкцією, затвердженою
проректором з наукової роботи
Залюбовським І.І. 01.07.2009 року, до
переміщення в юридичний відділ.

Будь-яких об'єктивних та беззаперечних
доказів того, що після переміщення на
посаду в юридичний відділ її умови
праці мали б суттєво змінитися, ані
суду першої інстанції, ані
апеляційному суду, позивачкою не
надано.

Судова колегія вважає, що районний суд
обґрунтовано дійшов висновку про те, що
таке переміщення не вважається
переведенням на іншу роботу і не
потребує згоди працівника.

Як вбачається із приписів 31 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06 листопада 1992 р. №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
переміщення працівника на тому ж
підприємстві (в установі, організації)
на інше робоче місце, в інший
структурний підрозділ на території
підприємства в межах тієї ж місцевості,
не може бути безмотивним, не
обумовленим інтересами виробництва.

Відповідно до наказу ректора
університету від 30.08.2013 року №0104-2/227
мотивом реорганізації юридичного
відділу була оптимізація правового
забезпечення діяльності університету.
З цією метою до юридичного відділу
приєднані провідні юрисконсульти
інших структурних підрозділів: два з
контрактного відділу та один з відділу
кадрів НДЧ. Такі зміни в організації
правової роботи в університеті
обумовлені необхідністю оптимізації
правового забезпечення університету, а
відтак інтересами виробництва, про що
зазначено в наказі.

Висновки районного суду в цій частині
відповідають обставинам справи, які
судом установлені відповідно до вимог
процесуального закону, а також
узгоджуються з нормами матеріального
права, які судом правильно застосовані.

Погоджується судова колегія також і з
висновком суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні вимог
про стягнення моральної шкоди,
оскільки доказам по справі в цій
частині дана об'єктивна оцінка і
зроблений вірний висновок.

Доводи апелянта стосовно того, що
районним судом її вимога про стягнення
моральної шкоди розглядалася не на
підставі норм трудового законодавства,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки положення ст.ст. 23, 1167 ЦК
України районним судом використані
лише в якості визначення поняття
моральної шкоди.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Інші доводи, викладені ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі, висновків суду
першої інстанції не спростовують та не
дають підстав для скасування чи зміни
ухваленого у справі рішення.

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку про залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 319, 218 ЦПК
України, судова колегія, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 28 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -