Справа № 344/3267/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1350/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів
Вакарук В.М., Горейко М.Д.,

секретаря Гавриляк Є.М.,

з участю ОСОБА_2 та його
представника; представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 09 квітня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 09 квітня 2014 року задоволено
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним.

Визнано договір купівлі-продажу від
29.09.2010 року квартири АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений та
зареєстрований нотаріусом ОСОБА_4
недійсним з моменту його вчинення.

За наслідками недійсності даного
договору купівлі-продажу квартири
кожна із сторін зобов'язана повернути
другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину.

Апелянт не погоджуючись з рішенням
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу в якій вказує, що
рішення прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а також неповно досліджені обставини
справи.

Ухвалою суду було призначено
судово-психіатричну експертизу, за
результатами якої було складено акт
№173 амбулаторної судово-психіатричної
експертизи.

26 вересня 2013 року в судовому засіданні
апелянтом було подано клопотання про
призначення комісійної
судово-психіатричної експертизи, однак
воно судом було відхилене.

Апелянт зазначає, що висновки експерта
є неповними оскільки не були вирішені
питання які ставились, також не було
звернуто увагу суду на те, що в акті
фактично не були зазначені конкретні
дати коли ОСОБА_2 перебував на
лікуванні в ДОПКЛ №1 в 2010 році в рік
коли він підписав договір
купівлі-продажу. Вважає, що акт №173
амбулаторної судово-психіатричної
експертизи не відповідає більшості
вимог щодо проведення експертизи.

Апелянтом було подано повторне
клопотання про призначення експертизи,
однак воно було також відхилене судом.
Висновки суду є неповними та
необґрунтованими.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати, постановити нове яким в
задоволенні позову відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.09.2010 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу однокімнатної
квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2
на праві приватної власності,
загальною площею 36.4 м.кв. та житловою 19.0
м.кв., посвідченого приватним
нотаріусом Івано-Франківського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
за № 1151 (а.с.3,4). Згодом ОСОБА_3
зареєструвала право власності на
спірне житло в державному реєстрі прав
на нерухоме майно 01.10.2010 року на своє
ім'я (а.с.5).

До укладення даного договору ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних
відносинах з червня 2010 року, що не
заперечується сторонами.

ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи з 1997 року.
Інвалідність встановлено довічно у
зв'язку з психічним захворювання (а.с. 8,
25).

Після укладення договору
купівлі-продажу від 29.09.2010 року ОСОБА_2
був позбавлений права проживати в
даній квартирі, а в подальшому
відповідачка вивезла всі його речі з
даної квартири.

З акту №173 призначеної судом
амбулаторної судово-психіатричної
експертизи від 17.06.2013 року вбачається,
що ОСОБА_2 страждає стійким хронічним
психічним розладом у формі параноїдної
шизофренії, і на час укладення договору
купівлі-продажу квартири від 29.09.2010
року перебував у стані, при якому не міг
усвідомлювати свої дії та керувати
ними. Також зазначено, що ОСОБА_2 факту
укладення договору не пам'ятає, вважав
що в майбутньої дружини 16.09 день
народження і з того часу мабуть ОСОБА_3
сприяла у вживанні ним алкогольних
напоїв, яким чином підписав договір
зрозуміти не може. Оплачував
комунальні послуги, думаючи що
квартира його (ас. 54-59).

Згідно даних медичної карти
стаціонарного хворого ОСОБА_2
вбачається, що він лікувався перед
укладенням оспорюваного договору з
05.08.2010р. по 26.08.2010 року в
психоневрологічній лікарні №3.

Судовий експерт Михайлів Н.П., яка суду
додатково пояснила, що саме
захворювання впливає на здатність
усвідомлювати ОСОБА_2 свої дії і
керувати ними, правочин вчинений у
період ремісії психічного
захворювання.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Право оспорювати на цій підставі
правочин має і особа, яка уклала
правочин.

Судом першої інстанції встановлено, що
у матеріалах справи містяться дані про
те, що в момент укладення правочину
позивач перебував у такому стані, коли
не міг розуміти значення своїх дій або
керувати ними (стійке психічне
захворювання). Тому, для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину, судом було
призначено судово-психіатричну
експертизу. Крім того, судом досліджено
інші докази, що підтверджують чи
спростовують доводи позивача про те, що
в момент його укладення він не розумів
значення своїх дій і не міг керувати
ними, вказавши, що експертний висновок
не є беззаперечним фактом, а одним із
доказів, який повинен оцінюватись у
сукупності з іншими доказами у справі.

З урахуванням усіх обставин такої
справи суд встановив, чи знала або
повинна була знати інша сторона
правочину, а саме ОСОБА_3, про такий
стан ОСОБА_2, чи правочин відповідав
його інтересам та чи не порушував
законних його прав на житло. У зв'язку з
цим допитані свідки, які вказували
ОСОБА_3 на психічний стан позивача та
про можливі наслідки у випадку
укладення такого правочину.

Також на підставі даного правочину в
подальшому ОСОБА_2 було позбавлено
права на житло.

Визнання правочину недійсним пов'язане
з анулюванням майнових наслідків його
вчинення і встановленням наслідків,
передбачених законом.

Згідно вимог ст..216 ЦК України суд
першої інстанції застосував з власної
ініціативи наслідки недійсності
правочину, укладеного між сторонами,
зобов'язавши кожну із сторін повернути
другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції постановлено рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, тому підстав для
його скасування з мотивів, наведених у
апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307,308,313-315,317 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 09 квітня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді:
І.В. Бойчук

В.М. Вакарук

М.Д. Горейко