РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Шеремета Г. І.

при секретарі - Козак О.

за участю представника Львівської
міської ради

представників ОСОБА_1

представника третьої особи
Личаківської районної адміністрації

представників Українського
лікарського товариства м. Львова

прокурора м. Львова в інтересах
Львівської міської ради

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом Львівської міської ради до
Першої Львівської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_1, третіх
осіб Личаківської районної
адміністрації, Українського
лікарського товариства у м.Львові,
Управління комунальної власності, ОКП
ЛОР БТІ та ЕО про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину та
договору купівлі-продажу будинку,
визнання права комунальної власності -
територіальної громади на нежитловий
будинок, зустрічний позов ОСОБА_1 до
Львівської міської ради, Виконавчого
комітету ЛМР, Личаківської районної
адміністрації, ОКП ЛОР БТІ та ЕО, третіх
осіб Українського лікарського
товариства у м. Львові про визнання
права власності на будинковолодіння,
земельну ділянку, визнання недійсними
рішень виконавчого комітету ЛМР
депутатів трудящих від 16.10.1969 року,
розпорядження Личаківської районної
адміністрації ЛМР, свідоцтва про право
власності територіальної громади на
будинковолодіння, рішення ОКП ЛОР БТІ
та ЕО про реєстрацію права власності,
витребування майна з чужого
незаконного володіння та усунення
перешкод у користуванні майном,
позовні вимоги третьої особи з
самостійними вимогами ОСОБА_2 про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину та договору
купівлі-продажу, визнання права
власності на спадкове майно,

, суд -

в с т а н о в и в:

Львівська міська рада та в її інтересах
прокурор м. Львова звернулись до суду з
позовними вимогами, які в подальшому
були збільшені ( т.5 а.с.164), просять,
поновивши строк, визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину, видане
ОСОБА_3 15.11.1948 року на будинок АДРЕСА_1.
Також визнати недійсним договір
купівлі-продажу вищезазначеного
будинку

від 17.11.1948 року, що укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений
Львівською державною нотаріальною
конторою 19.11.1948 року. Також просять
визнати право комунальної власності
територіальної громади м. Львова, в
особі Львівської міської ради, на
нежитловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду
із зустрічними вимогами, просить
визнати право власності на будинок
АДРЕСА_1, земельну ділянку, видавши на
неї державний акт, визнати недійсним
рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради від 16.10.1969 року
№520 »Про зарахування на баланс
місцевих рад депутатів трудящих
будинку АДРЕСА_1», визнати недійсним
розпорядження Личаківської районної
адміністрації ЛМР №993 від 21.07.2005 року
«Про оформлення права власності на
нежитловий будинок АДРЕСА_1, визнати
недійсним свідоцтво від 21.07.2005 року
«Про право власності територіальної
громади м. Львова на нежитловий будинок
по АДРЕСА_1», зобов»язання ОКП ЛОР БТІ
та ЕО скасувати реєстрацію права
власності за територіальною громадою
м. Львова на будинок АДРЕСА_1,
витребувавши з їх володіння будинок та
земельну ділянку, а також усунути
перешкоди в користуванні
будинковолодінням та земельною
ділянкою.

Третя особа з самостійними вимогами
ОСОБА_2 просив визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину, видане
на ім.»я ОСОБА_3 та визнати недійсним
договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 та
ОСОБА_6, ОСОБА_5 та визнати право
власності, його, як спадкоємця, на
спадкове майно у вигляді будинку
АДРЕСА_1.

Представник Львівської міської ради та
виконкому Савка Ю., прокурор м. Львова в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали в повному об»ємі та
пояснили, що видачею оспорюваних
документів, а саме свідоцтвом про право
на спадщину та договором
купівлі-продажу порушено право
власності територіальної громади
м.Львова на будинок АДРЕСА_1.
Представник ствердив, що ОСОБА_3 не
могла бути спадкоємцем професора
ОСОБА_8, оскільки були спадкоємці
першої черги - дружина та діти, які
фактично проживали у будинку, а тому
прийняли спадщину. Крім цього відсутні
дані про те, що ОСОБА_3 була
непрацездатною та знаходилась на
повному утриманні професора ОСОБА_8,
тому вона не могла входили до кола
спадкоємців. Крім цього пропустила
строк для прийняття спадщини, а тому
вважають, що будинок по АДРЕСА_1
перейшов до держави, як безгосподарне
майно. Вважають, що будинок перейшов у
власність держави ще у 1944 році, тому
оформлення договору купівлі-продажу
17.11.1948 року є незаконним. Відповідно до
наданих суду документів, які
приймались Львівською міською радою
починаючи з 1962 року спірним майном
турбувалась і цікавилась
територіальна громада, будинок законно
переданий у власність територіальної
громади в 2005 році і був взятий на
баланс.

Представник Личаківської районної
адміністрації ЛМР, як третя особа на
стороні позивача, позовні вимоги
Львівської міської ради підтримала,
зустрічні вимоги ОСОБА_1 заперечила,
дала суду аналогічні пояснення.

Представник Першої Львівської
державної нотаріальної контори в
судове засідання не з»явився, про час
та місце розгляду справи повідомлявся
належним чином. Подав суду заяву про
розгляд справи у їх відсутності та
винесення рішення на розсуд суду.

Представники ОСОБА_1 в судовому
засіданні проти позовних вимог
Львівської міської ради та третьої
особи ОСОБА_2 заперечили повністю,
підтримали зустрічні позовні вимоги,
не в повному об»ємі - частково їх
змінивши та відмовившись від них. По
суті основного позову пояснили, що
батьки позивачки придбали спірний
будинок в 1948 році. Право власності було
зареєстровано в інвентаризаційному
бюро в 1948 році, 1950 році, 1963 році та 2004
році. Позивачці лише у 2009 році, після
звернення її сина до ОКП ЛОР БТІ та ЕО,
стало відомо про розпорядження №993
«Про оформлення права власності за
територіальною громадою м. Львова на
будинок АДРЕСА_1» від 21.07.2005 року.
Вважає, що з цього часу порушено її
право власності на спірний будинок.
Тоді ж у 2009 році нею було пред»явлено
позов. Судові спори тривають до тепер.
Тому покликання Львівської міської
ради та третіх осіб на пропуск строків
позовної давності вважає
необґрунтованими.

Представники Українського лікарського
товариства у м. Львові позовні вимоги
Львівської міської ради підтримали,
проти зустрічного позову ОСОБА_1
заперечили. Пояснили, що на даний час
будинковолодіння, що по АДРЕСА_1, яке
перебуває у власності Львівської
міської ради, знаходиться в оренді
українського лікарського товариства в
м. Львові. Вважають,що ОСОБА_1 жодним
чином не набула права власності на
спірний будинок. ОСОБА_3 не входила до
кола спадкоємців після смерті
професора ОСОБА_8. Спірний будинок з 1963
року фактично перебував у комунальній
власності та право власності на нього
протягом 47 років ніким не оспорювалось.

Третя особа з самостійними вимогами
ОСОБА_2 заявлений ним позов підтримав,
суду пояснив, що померлий професор
ОСОБА_8 був рідним братом його діда
ОСОБА_9, який помер в ІНФОРМАЦІЯ_1, який
мав сина ОСОБА_10 - його батька. Вважає,
що оформлення свідоцтва про право на
спадщину ОСОБА_3 порушило права його
батька, як спадкоємця, рідного
племінника на спадщину, а відповідно і
його право. Його батько не міг оформити
спадкові права на спірний будинок,
оскільки знаходився в ув»язненні з 1947
року по 1954 рік за межами УРСР. Вважає, що
оскільки його дід ОСОБА_9 помер за
декілька років до смерті професора -
брата ОСОБА_8, право на спадщину
перейшло до його батька - ОСОБА_10. А тому
відповідно за ним слід визнати право
власності на спадкове майно - будинок
АДРЕСА_1.

Представники ОКП ЛОР БТІ та ЕО та
Управління комунальної власності в
судове засідання не з»явилися, про час
та місце розгляду справи повідомлялись
належним чином.

Суд приходить до висновку, що по справі
зібрано достатньо доказів для її
розгляду за відсутності представників
третіх осіб.

Оглянувши матеріали справи, заслухавши
пояснення сторін, їх представників,
оцінивши зібрані в сукупності докази,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги Львівської міської ради та
третьої особи з самостійними вимогами
ОСОБА_2 не підлягають до задоволення,
оскільки не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні.
Тому у первісному позові та позові
третьої особи слід відмовити,
задоволивши частково зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_1 виходячи з
наступних підстав.

Вирішуючи заявлені сторонами вимоги,
суд приходить до висновку про
необхідність застосування норм
Цивільного кодексу УРСР 1922 року в
частині правовідносин, що виникли
після смерті спадкодавця ОСОБА_8.

Основними мотивами пред»явлення
Львівською міською радою заявленого
позову слугувало те, що на їх думку,
ОСОБА_3 не входила до кола спадкоємців
після смерті брата ОСОБА_8, не мала
права на спадкування, а відповідно в
подальшому на укладення оспорюваного
договору купівлі-продажу. Спірний
будинок, на їх думку був безгосподарним
майном та повинен перебувати у
комунальній власності.

Позивачами зроблено акцент на тому, що
ОСОБА_3 не могла входити до кола
спадкоємців, як непрацездатна, що
перебувала на утриманні спадкодавця,
що така не входила до кола спадкоємців.
Такі твердження спростовуються
наступними доказами: матеріалами
інвентаризаційної справи БТІ №947/25, в
якій містяться письмові пояснення, які
на сьогоднішній день вже є історичними
письмовими документами, ОСОБА_11 як
свідка у судовій справі 1950 року,
рішення по якій не відмінено, яка
пояснила, що знає ОСОБА_3 з 1921 року, його
сестра ОСОБА_3 живе з ним з 1925 року так
як була паралізованою, інвалідом,
непрацездатною і перебувала на
утриманні брата - ОСОБА_8. Це
підтверджує, що ОСОБА_3 була законним
спадкоємцем першої черги.

Відповідно до ст..418 ЦК УРСР 1922 року
спадкоємцями за законом є
непрацездатні, які перебували на
утриманні померлого не менше одного
року до його смерті, а при їх
відсутності - брати і сестри померлого.
Дана стаття була викладена у редакції
Указу 14.03.1945 року Президії ВР СРСР «Про
спадкоємців за законом і заповітом від
14.03.1945 року» у п.3 якого було
передбачено, що його дія
розповсюджується на спадки, які
відкрились до його видання. Відтак,
ОСОБА_3 була спадкоємцем першої черги
за законом, правомірно закликана до
спадкування та законно успадкувала
майно ОСОБА_8.

Відповідно до рішення нарсуду 2 участку
Сталінського району від 14.07.1948 року
підтверджено, що єдиною спадкоємицею
померлого ОСОБА_8, а саме будинку
АДРЕСА_1 є його рідна сестра ОСОБА_3.
Оскільки ОСОБА_3, помер в жовтні
ІНФОРМАЦІЯ_2, під час другої світової
війни, то відповідно до п.1 Директивного
листа НКЮ СРСР №АД-15 від 14.07.1942 року у
тих випадках коли спадкоємці померлих,
у місцях тимчасово зайнятих ворогом,
повинні звертатись до нотаріальних
органів після відновлення термінів
звернення, призупинених п.1 Постанови
Пленуму Верховного суду СРСР№15/М/16 від
15.02.1942 року «Про призупинення перебігу
строків для прийняття спадщини», після
відновлення дії строків. Дружина та
діти ОСОБА_8 не звертались про
оформлення спадщини за заповітом, а
лише звернулась сестра ОСОБА_3, яка і
отримала свідоцтво про право на
спадщину 15.11.1948 року. Дане свідоцтво
було видано та посвідчено державним
нотаріусом відповідно до Положення Про
державний нотаріат РСФСР ,
затвердженого Радою Міністрів РСФСР
31.12.1947 року №980 та Директивного листа
НКЮ СРСР від 19.10.1944 року №Д-36. Таке
свідоцтво про право на спадщину видано
державним нотаріусом на майно
спадкоємця, що підтверджено довідкою
Львівського міського архіву від 19.02.1948
року за №ЧУ-УА№001664. Таке право було
зареєстровано міськрадою в
Міськжитлоуправлінні в книзі
приватно-власницьких будинковолодінь
15.11.1948 року на підставі діючого тоді
законодавства.

Крім цього право на спадщину ОСОБА_3
було предметом розгляду Сталінського
районного суду м. Львова в 1948 року за її
позовом. ОСОБА_3 визнано спадкоємицею,
спірного на сьогоднішній день майна,
будинку АДРЕСА_1, 17.11.1948 року було
посвідчено державним нотаріусом
договір купівлі-продажу, який
зареєстровано під №9395/2. Набуття права
власності за цим договором було
визнано та зареєстровано Львівською
міською радою в книзі
приватно-власницьких будинковолодінь
м. Львова 19.11.1948 року за №257. Стороною
позивача, на момент розгляду справи, не
було представлено суду жодних доказів,
що цей договір було укладено без
дотримання вимог закону. Про
законність оформлення такого права
власності, підтверджують
правоустановлюючі документи, видані
тодішньою владою.

Твердження прокурора та представника
Львівської міської ради про те, що
даний будинок був безхазяйним майном,
не заслуговують на увагу, оскільки ЦК
УРСР 1922 року, станом на 1944 рік, не
передбачав поняття « безхазяйне майно»
,тому Львівська міська рада не могла
отримати дане майно, як таке.

Відповідно до ст..433 ЦК УРСР 1922 року в
разі неявки або відмови, після вжиття
заходів охорони спадкового майна,
майно визнається вимороченим і
переходить у розпорядження
відповідних органів держави.

Постановою Союзнаркому СРСР від 17.04.1943
року №404 було затверджено Положення
про порядок обліку та використання
націоналізованого, конфіскованого,
вимороченого та безгосподарного майна.
Згідно цього положення було
встановлено, що виявлення, облік та
реалізація вимороченого майна
проводилась фінансовими органами.
Жодного рішення фінансового органу
щодо будинковолодіння по АДРЕСА_1 не
приймалось.

Відповідно до службової записки
завідувача Сталінським РФВ м. Львова
від 10.01.1949 року ( т.5 а.с.135), за
будинковолодінням по АДРЕСА_1
приймались відповідні податки і дача
дозволу на його відчуження проведена у
відповідності до всіх вимог закону.
Також домоволодіння було оцінено про
що видавалась довідка Облінвентарбюро.
Як уже вище було зазначено,
міськфінуправління своїм листом від
15.01.1948 року відмовилось від будь-яких
прав щодо придбання будинковолодіння
по АДРЕСА_1.

Відповідно до п.52 Положення Про
державний нотаріат РСФСР,
затвердженого 20.07.1930 року та п.40
Положення Про Державний нотаріат РСФСР
затвердженого Радою Міністрів РСФСР
від 31.12.1947 року №980, тільки державна
нотаріальна контора видавала
свідоцтво вимороченості майна. Таке
свідоцтво державною нотаріальною
конторою на спірний будинок не
видавалось, позивачем таких доказів не
надано. Постановою Ради народних
комісарів РСФСР від 28.12.1943 року №1014,
затверджені правила переходу до
держави спадкового майна, передбачено,
що таке вирішувалось в кожному
конкретному випадку, передбачено
порядок передачі вимороченого майна.
Відповідно до п.8 цих Правил фінансовий
відділ мав звертатись в нотаріальний
орган чи народний суд з клопотанням,
однак такого звернення не було і
відповідне рішення не приймалось, а
отже майно, а саме будинок АДРЕСА_1 до
держави і в розпорядження державних
органів не надходив.

Відповідно до вимог ст..60 ЦК УРСР 1922
року було передбачено, що державні
установи і підприємства можуть
витребувати від усякого набувача
тільки належне їм майно, незаконно
відчужене будь-яким способом.
Будинковолодіння по АДРЕСА_1 ніколи не
витребовувалось, не підлягало
конфіскації чи реквізиції. В порядку
ст..68 ЦК УРСР 1922 року, як безгосподарне
майно у власність держави не
переходило, тому суд вважає, що держава
у законний спосіб не набула жодних прав
на дане майно. Навіть на момент дії ЦК
України стаття 1277 для набуття права
власності на спадкове майно
територіальної громади необхідно
визнати спадщину відумерлою. Тобто в
обох випадках відсутні правові
підстави для визнання спірного майна
відумерлим або вимороченим.

Щодо тверджень Львівської міської ради
про те, що така ніколи не визнавала
права власності ОСОБА_1 на спірне майно,
то такі не відповідають дійсності. В
реєстраційній справі БТІ №847/25 наявні
пояснення начальника
інвентаризаційної контори від 06.11.1948
року, які підписані юрисконсультом про
те, що будинок АДРЕСА_1 переданий у
власність ОСОБА_3, яка зі згоди
міськвиконкому продає його професору
ОСОБА_6, який в свою чергу отримав
дозвіл на купівлю цього будинку. Право
власності подружжя ОСОБА_6 за договором
купівлі-продажу було зареєстровано в
книзі приватно-власницьких
будинковолодінь м. Львова 19.11.1948 року
№257. В матеріалах цієї ж
інвентаризаційної справи наявний акт
від 4.04.1950 року Львівського
інвентаризаційного бюро, яким
підтверджується, що будинок по АДРЕСА_1
належить ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по половині.
Личаківська районна адміністрація ЛМР
підтверджує, що право власності ОСОБА_6
на домоволодіння було зареєстровано
7.12.1950 року. Такою ж довідкою БТІ від
12.06.1963 року стверджується реєстрація
будинковолодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_6.
Така ж довідка наявна в матеріалах
справи ЛОДК БТІ та ЕО від 24.03.2004 року.

Щодо покликань Львівської міської ради
та третьої особи Українського
лікарського товариства у м.Львові про
застосування строків позовної
давності, які вважають пропущеними, на
пред"явлення ОСОБА_1 позову про
визнання права власності на будинок по
АДРЕСА_1, такі твердження суд вважає
помилковими. В судовому засіданні
встановлено, що включно по 2004 рік
органами влади підтверджувалась
реєстрація за ОСОБА_6 спірного
будинковолодіння, про це видавались
відповідні документи, які знаходяться
в матеріалах реєстраційної справи. Про
розпорядження Личаківської районної
адміністрації №993 від 21.07.2005 року
ОСОБА_6 ніхто не повідомляв, письмових
підтверджень цього не здобуто. Тому суд
надає віри твердженням позивачки по
зустрічному позову про те, що про
порушення свого права дізналась у 2009
році, після звернення в ЛОДК БТІ та ЕО.
Після чого пред"явила відповідні
вимоги.

Дані факти свідчать про те, що
Львівська міська рада та її виконавчі
органи підтверджували, на той момент,
законність володіння, спірним на
сьогоднішній день будинком, за
подружжям ОСОБА_6.

Про те,що Львівською міською радою до
1963 року не заперечувалось і не
оспорювалось право ОСОБА_6 на власність
будинку АДРЕСА_1 говорить і рішення №159
від 21.03.1963 року «Про взяття під опіку
будинку АДРЕСА_1», в якому вказано, що
слід взяти під опіку будинок АДРЕСА_1 ,
зобов»язавши завідуючого
міськкомунгоспом разом з юристами БТІ
підготувати позовну заяву до суду про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірного будинку, який
не було пред»явлено до сьогоднішнього
моменту. Разом з тим своїм рішенням від
6.06.1963 року №356 виконком Львівської
міської ради визнав право власності за
ОСОБА_6, вирішивши викупити спірне
майно, однак це рішення не було
виконано, договір купівлі-продажу з
ОСОБА_6 укладений не був, його
нотаріальне посвідчення не відбулося,
гроші за договором власникам не було
сплачено. Садиба залишилась у
власності ОСОБА_6, що і стверджується
актами Львівського облінвентар бюро
«УКРИНК» від 4.04.1950 року.

В свою чергу Личаківська районна
адміністрація, як на підставу переходу
права власності до громади м. Львова,
вказала в 2005 році - набувальну давність.
Однак ця норма не діяла у 2005 році, а
вступила в дію в 2011 році, що свідчить
про незаконність дій Личаківської
районної адміністрації. Таким чином
громада м. Львова у правомірний спосіб
не набула права власності на цю садибу,
а ОСОБА_6 не перестали бути її
власниками, а отже розпорядження
Личаківської районної адміністрації
№993 від 21.07.2005 рокує неправомірним.

З наведеного суд робить висновок про
те, що з відома та зі згоди міської
влади, судових органів, рішення яких не
скасовані, було визнано і визнавалось
право на власність спадкоємиці ОСОБА_8 -
ОСОБА_3, а в подальшому і згідно
договору купівлі-продажу за подружжям
ОСОБА_6.

Тому суд вважає в даному випадку
недопустимим оспорювання законності
набуття права власності ОСОБА_6 на
будинок АДРЕСА_1, оскільки Львівська
міська рада не була стороною даного
договору і на момент його укладення
жодні права позивача не були порушені.
Про порушення таких, позивач суд не
переконав.

Відповідачем у дані справі заявлено
ОСОБА_1, яка теж не була стороною даних
угод і на той час її права не були
порушені, а тому наслідки укладення
такої угоди, на думку суду, ніяких прав
та обов»язків для них не породжують.
Також відповідно до цих же міркувань
прав та обов»язків Львівської міської
ради та ОСОБА_13 не порушує і видача
свідоцтва про право на спадщину, яке
видане 15.11.1948 року на ім»я ОСОБА_3,
оскільки ці сторони не могли бути
правонаступниками ОСОБА_8.

Також судом в судовому засіданні
встановлено, що жодним чином не було
порушено права Українського
лікарського товариства, як орендаря
спірного будинку, оскільки виходячи з
принципу свободи укладення договору,
такий може бути укладено з будь-яким
власником, а не лише Львівською міською
радою.

Крім цього з матеріалів
інвентаризаційної справи БТІ №847/25 (
а.с.22-23 реєстраційної справи) від 9.04.1953
року вказується, що власниками будинку
АДРЕСА_1 з 1948 року є ОСОБА_6 та його
дружина ОСОБА_5 Така ж довідка на (а.с.47)
реєстраційної справи від 12.06.1943 року.

Міністерством комунального
господарства УРСР була прийнята
Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь від 31.01.1966
року , яка діяла до 1995 року. Дана
інструкція містила вичерпний перелік
правових підстав для реєстрації права
власності за державою. Оскільки
позивачем не надано документів
відповідно до яких проводилась така
реєстрація за державою, суд робить
висновок про те, що така реєстрація не
проводилась. Такими документами могло
будити рішення суду про вилучення
безгосподарного будинку, рішення
виконкому про взяття такого будинку на
баланс або передачу його будь-якій
державній установі. Такого судового
рішення не представлено. Тому лише на
підставі такого рішення могло
проводитись законне взяття на баланс
будинку. Також не виносилось рішення
про перехід його, як безхазяйного.

Покликання Львівської міської ради на
рішення №520 від 16.10.1969 року «Про
зарахування на баланс місцевих рад
депутатів трудящих будинку АДРЕСА_1» є
неправомірним. В цьому рішенні не йде
мова про заміну власника чи відчуження
будинку від ОСОБА_6 до держави, лише про
зарахування на баланс. Також в ньому не
зазначено, за ким зареєструвати
будинок, вказівка в рішенні про те, що
він ні за ким не зареєстрований не
відповідала дійсності, оскільки
реєстрацію за ОСОБА_6 ніхто не
скасовував.

Будь-яких правовстановлюючих
документів чи свідоцтв виконавчих
комітетів місцевих рад депутатів
трудящих, що видавались у разі
відсутності правовстановлюючих
документів про зміну власника, до БТІ
не надходило. Тому у БТІ не було підстав
проводити реєстрацію зміни власника.

Тому суд робить висновок про те, що при
оформленні у 2005 році права на будинок
за територіальною громадою посилань на
це рішення немає і в розпорядженні
райадміністрації №993 від 21.07.2005 року та
в листі Управління комунальної
власності від 29.06.2005 року №12-1797. ( на
підставі якого виносилось
розпорядження №993) такі посилання теж
відсутні.

Також не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні позовні вимоги
третьої особи ОСОБА_2 виходячи з
наступного. Третьою особою ОСОБА_2 не
подано суду жодних документів на
підтвердження родинних зв»язків
ОСОБА_9 - діда третьої особи та
спадкодавця ОСОБА_8, як рідного брата
його діда. Не підтверджено також
прийняття спадщини його батьком
ОСОБА_10 після смерті ОСОБА_9. Крім цього
судом встановлено, що професор ОСОБА_8
помер в ІНФОРМАЦІЯ_3, а дід третьої
особи ОСОБА_9 помер ще до відкриття
спадщини у ІНФОРМАЦІЯ_1. Діючий на той
час ЦК УРСР 1922 року обмежував право на
спадкування лише по прямій низхідній
лінії, отже дід третьої особи, котрий за
словами ОСОБА_2 був рідним братом
спадкодавця, не входив до кола
спадкоємців та не мав права на
спадкування, оскільки помер раніше, у
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Щодо заявлених ОСОБА_1 вимог про
визнання права власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_1, витребування майна
з чужого незаконного володіння та
усунення перешкод у користуванні
майном, суд в таких вимогах відмовляє
за їх недоведеністю. В судовому
засіданні ОСОБА_1 не подано суду жодних
доказів на підтвердження того , яким
саме чином їй, як власнику, чиняться
перешкоди у користуванні її власністю,
які дії до пред»явлення позову вона, як
власник, вживала для витребування
майна з володіння Львівської міської
ради. Відповідачкою ОСОБА_1 не подано
суду жодних письмових документів для
вирішення питання про визнання за нею
права власності на земельну ділянку та
видачу на її ім»я державного акту, а
саме не вказано її розмір,
конфігурацію, цільове призначення та
межі. Тому суд приходить до висновку
про неможливість вирішення даних вимог
в межах судового процесу.

У відповідності до вимог ст..207 ч.1 ЦПК
України, на підставі заяви ОСОБА_1, суд
залишає без розгляду заявлені нею
вимоги про визнання права власності на
гараж, земельну ділянку на якій
розташований гараж та оформлення
державного акту на право власності на
земельну ділянку під гараж.

Керуючись ст. ст.10,11,15,16,57-61,73,207 ч.1 п.5,
208,209,212-215 ЦПК України,
ст..ст.1,12,15,16,20,328,386,391,392 ЦК України,
ст..ст.68,418,433,419,425,427,430 ЦК УРСР 1922 року

суд, -

вирішив:

В первісному позові - відмовити в
повному об»ємі.

Зустрічний позов ОСОБА_1 - задоволити
частково.

Визнати право власності ОСОБА_1 на
будинковолодіння у по АДРЕСА_1

Визнати недійсним рішення виконавчого
комітету ЛМР депутатів трудящих від
16.10.1969 року №520 «Про зарахування на
баланс місцевих рад трудящих будинку
АДРЕСА_1».

Визнати недійсним розпорядження
Личаківської районної адміністрації
ЛМР №993 від 21.07.2005 року «Про оформлення
права власності на нежитловий будинок
АДРЕСА_1».

Визнати недійсним свідоцтво №ЛРО444 від
21.07.2005 року про право власності
територіальної громади м. Львова на
нежитловий будинок у АДРЕСА_1

Зобов»язати ОКП ЛОР БТІ та ЕО скасувати
реєстрацію права власності за
Територіальною громадою м. Львова на
нежитловий будинок у АДРЕСА_1

В решті вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Зустрічні вимоги ОСОБА_1 про визнання
права власності на гараж, земельну
ділянку на якій розташований гараж та
оформлення державного акту на право
власності на земельну ділянку під
гараж - залишити без розгляду.

В позові третьої особи з самостійними
вимогами ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення підлягає оскарженню в
Апеляційний суд Львівської області в
порядок та строки передбачені ст..294 ЦПК
України.

Суддя:
Шеремета Г. І.