Єдиний унікальний номер 259/2554/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/4846/2014
Головуючий у 1 інстанції Добнєв О.С.
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого-судді
Соломахи Л.І.

суддів
Биліни Т.І., Прокопчук Л.М.

при секретарі
Баранчикові Є.В.

за участю:

позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
завдатку та штрафу за договором про
намір купівлі-продажу квартири та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про відшкодування моральної шкоди з
апеляційною скаргою відповідача за
первісним позовом ОСОБА_3 на рішення
Куйбишевського районного суду м.
Донецька від 17 квітня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Куйбишевського районного
суду м. Донецька від 17 квітня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення суми задатку та штрафу за
договором про намір задоволені
частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 аванс за договором про
наміри від 16 червня 2012 року у розмірі 22
792,20 грн., що еквівалентно 2 000 доларів
США за офіційним курсом Національного
банку України станом на 16 квітня 2014
року. У задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
відшкодування моральної шкоди
відмовлено.

Непогоджуючись з судовим рішенням,
відповідач за основним позовом
ОСОБА_3 в апеляційній скарзі
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та
задоволення його зустрічних позовних
вимог (а.с. 107-110).

В судове засідання апеляційного суду
відповідач за основним позовом
ОСОБА_3 не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, що підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення йому 06 червня 2014 року повістки
про явку до суду (а.с. 132). У судове
засідання з'явився його представник -
адвокат ОСОБА_2, який діє на підставі
договору про надання правової допомоги
від 26 травня 2014 року (а.с. 129-130), надав
заяву відповідача від 05 червня 2014 року
про розгляд справи у його відсутність
(а.с. 128), доводи апеляційної скарги
підтримав, просив її задовольнити.

Позивач за основним позовом ОСОБА_1
проти доводів апеляційної скарги
заперечувала, просила її відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача за основним
позовом ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_2,
позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга
відповідача за основним позовом
задоволенню не підлягає з наступних
підстав:

З матеріалів справи встановлено, що
ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 20 травня
2005 року приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі
за № 2812, належала квартира, яка була
розташована за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується витягом з Реєстру прав
власності на нерухоме майно (а.с. 19).

16 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
був укладений договір про наміри та
завдаток, який посвідчений приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстровано в реєстрі за № 1356, згідно
якого ОСОБА_1 мала намір купити у
ОСОБА_3 належну йому на підставі
договору купівлі-продажу від 20 травня
2005 року квартиру АДРЕСА_1, яка
складається з двох кімнат, загальною
площею 63,0 кв.м, в тому числі житловою 30,4
кв.м (п.п. 1-2). Договір купівлі-продажу
квартири мав бути укладений в строк до
31 серпня 2012 року (п. 3). Сторони
домовилися, що продаж квартири буде
вчинено за 408 000,00грн., що еквівалентно 51
000 доларів США (п. 4).

В забезпечення цього договору ОСОБА_1
дала ОСОБА_3 завдаток в сумі 16 000 грн., що
еквівалентно 2 000 доларів США (п. 5).

Згідно п. 6 договору про наміри та
завдаток ОСОБА_3 отримав від
ОСОБА_1 завдаток в розмірі 16 000 грн., що
еквівалентно 2 000 доларів США, та в разі
невиконання умов цього договору
(відмови від укладання договору
купівлі продажу), повинен сплатити
ОСОБА_1 суму завдатку та штраф у розмірі
100% від суми завдатку, а саме 32 000 грн., що
еквівалентно 4 000 доларів США, а також
збитки, якщо вони будуть перевищувати
розмір вказаного завдатку.

В разі відмови ОСОБА_1 від придбання
вказаної квартири, завдаток
залишається у ОСОБА_3 (п. 7).

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_1 про стягнення суми задатку та
штрафу за договором про наміри та
завдаток, суд першої інстанції виходив
з того, що до теперішнього часу договір
купівлі-продажу квартири в
установленому законом порядку між
сторонами не укладено, а тому отримана
ОСОБА_3 за договором про наміри та
завдаток грошова сума, що еквівалентна
2 000 доларів США, фактично є авансом та
підлягає поверненню позивачу в тому
розмірі, в якому вона передавалася,
незважаючи на причин, за яких договір
купівлі-продажу квартири не відбувся.
На цю грошову суму положення ст. 570, ст.
571 ЦК України не розповсюджуються. Що
стосується стягнення штрафу, то ці
позовні вимоги не ґрунтуються на
законі.

Зазначений висновок суду є законним та
обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно
встановив, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються ст.
570 ЦК України.

Відповідно до ст. 546 ЦК України завдаток
є одним з видів забезпечення виконання
зобов'язання.

Відповідно до ст. 570 ЦК України
завдатком є грошова сума або рухоме
майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як
способу виконання зобов'язання може
мати місце лише в разі наявності
зобов'язання, яке повинно було виникати
на підставі договору купівлі-продажу
квартири.

На відміну від завдатку, аванс - це лише
спосіб платежу. Він не виконує
забезпечувальної функції, а виконує
функцію попередньої оплати. У разі
видачі авансу кредитор не може бути
зобов'язаний до повернення авансу у
подвійному розмірі і, відповідно, до
відшкодування збитків.

У разі коли сторони лише домовилися
укласти договір, але відповідно його не
оформили, сплачені в рахунок виконання
договору платежі повертаються в тому
розмірі, в якому вони надавалися.

У разі видачі авансу кредитор не може
бути зобов'язаний до повернення його в
подвійному розмірі.

Відповідно до ст. 657 ЦК України (в
редакції Законів № 1878-VI від 11.02.2010 року,
№ 2756-VI від 02.12.2010 року), договір
купівлі-продажу житлового будинку
(квартири) укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

Відповідно до частини 3 ст. 640 ЦК України
(в редакції Закону № 1878-VI від 11.02.2010
року) договір, що підлягає
нотаріальному посвідченню, є укладеним
з дня такого посвідчення.

Згідно п. 6 договору про наміри та
завдаток позивач за основним позовом
ОСОБА_1 на підтвердження
наміру укласти з ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
передала відповідачу ОСОБА_3 завдаток у
сумі 16 000 грн., що еквівалентно 2 000
доларів США (а.с. 6).

Сторони визнають, що до теперішнього
часу оформлення угоди купівлі-продажу
квартири не відбулося, 06 вересня 2012
року ОСОБА_3 зазначену квартиру продав
іншій особі, що підтверджується
відповідним договором купівлі-продажу
від 06 вересня 2012 року, який посвідчений
приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_6
(а.с. 40-41).

Оскільки домовленість сторін по справі
щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
була оформлена лише угодою про наміри
та завдаток, а договір купівлі-продажу
квартири, який би за своєю формою та
змістом відповідав вимогам закону, між
сторонами у справі укладений не був,
сторони лише домовилися укласти такий
договір в майбутньому, передана ОСОБА_1
власнику квартири ОСОБА_3 грошова сума
у розмірі 16 000 грн., що на час передачі
було еквівалентно 2 000 доларів США, не
може бути визнана завдатком, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, а є авансом, який незважаючи
на причини, за яких договір
купівлі-продажу квартири не відбувся,
підлягає поверненню позивачу
відповідно до частини 1 ст. 1212 ЦК
України в тому розмірі, в якому він був
сплачений.

Саме така правова позиція зазначена
Верховним Судом України в постанові
від 13 лютого 2013 року по справі № 6-176цс12,
яка прийнята за наслідками розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, а саме,
ст. 570 ЦК України, у подібних
правовідносинах, та яка відповідно до
ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для
всіх судів України.

Тобто, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що отримана
ОСОБА_3 грошова сума 16 000 грн. є авансом,
а не завдатком і положення ст. 570, ст. 571
ЦК України на неї не розповсюджуються.

Відповідач ОСОБА_3 визнає, що грошова
сума, отримана ним від позивача в
якості завдатку, до теперішнього часу
залишається у нього.

Згідно пунктів 5-6 договору про наміри
та завдаток ОСОБА_1 передала ОСОБА_3
завдаток в сумі 16 000 грн., що
еквівалентно 2 000 доларам США.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Визначаючи суму авансу, який підлягає
поверненню позивачу, суд першої
інстанції правильно виходив з
офіційного курсу долара США на час
ухвалення судового рішення, який
складав 1 139,61 грн. за 100 доларів США (а.с.
88)..

Враховуючи зазначене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про стягнення з відповідача на користь
позивача авансу в розмірі 22 792,20 грн.
(11,3961 грн. х 2 000 доларів США). Доводи з
цього висновку суду в апеляційній
скарзі відсутні.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що відповідальність за
невиконання зобов'язань за договором
про наміри та завдаток встановлена цим
договором відповідно до ст. 626-632 ЦК
України і він є обов'язковим для
виконання сторонами, що згідно умов
договору отримана ним сума 16 000 грн. за
умовами договору про наміри та
завдаток поверненню позивачу не
підлягає, є необґрунтованими.

Пунктом 7 договору про наміри та
завдаток передбачено, що у разі відмови
ОСОБА_1 від придбання вказаної
квартири, завдаток залишається у
ОСОБА_3 (а.с. 6). Згідно п. 8 договору про
наміри та завдаток статті 570, 571 ЦК
України сторонам нотаріусом роз'яснено
(а.с. 6), тобто в договорі про наміри та
завдаток є пряме посилання на
застосування наслідків порушення або
припинення зобов'язання забезпеченого
завдатком, які передбачені ст. 571 ЦК
України.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з
яким погоджується і апеляційний суд, що
отримана відповідачем грошова сума не
є завдатком, а є авансом, а тому вимоги
ст. 571 ЦК України на правовідносини, що
виникли між сторонами не
розповсюджуються, а тому посилання
апелянта як на підставу для відмови
позивачу у задоволенні позову на
договір про наміри та завдаток, в якому
йдеться не про аванс, а про завдаток,
поняття якого чітко визначено ст. 570 ЦК
України і не може тлумачитися
сторонами договору на свій розсуд, є
необґрунтованим.

Відмовляючи ОСОБА_3. у задоволенні
позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди, яка завдана йому
невиконанням ОСОБА_1 умов договору про
наміри та завдаток, суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
діючим законодавством не передбачено
відшкодування моральної шкоди в
правовідносинах, що виникли між
сторонами.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» та вимог ст. 23 ЦК України спори
про відшкодування моральної шкоди
розглядаються, коли право на її
відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції
України та іншим законодавством, яке
встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди.

Звертаючись до суду з позовом, як на
підставу позову ОСОБА_3 посилався на ст.
23, ст. 1167 ЦК України, що є
необґрунтованим.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Зазначена норма права регулює
відшкодування моральної шкоди у
недоговірних, так званих деліктних,
зобов'язаннях і на правовідносини, що
виникли між сторонами не
розповсюджується, оскільки в
зустрічному позові ОСОБА_3 посилається
на те, що моральна шкода йому завдана
невиконанням умов договору.

Договором про наміри та завдаток від 16
червня 2012 року такі наслідки
невиконання зобов'язань за договором
як відшкодування моральної шкоди, не
передбачені.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Доказів про те, що невиконання ОСОБА_1
зобов'язань щодо купівлі-продажу
квартири потягло каліцтво або інше
ушкодження здоров'я ОСОБА_3, знищення чи
пошкодження його майна, приниження
його честі та гідності, а також ділової
репутації, що ОСОБА_1 здійснена
протиправна поведінка щодо ОСОБА_3,
членів його сім'ї чи близьких родичів,
ОСОБА_3 суду не надано.

Не надано суду і достовірних доказів
того, що купівля-продаж квартири не
відбулася саме у зв'язку із відмовою
ОСОБА_1 від придбання квартири.

Позивач ОСОБА_1 посилається, що від
купівлі квартири ОСОБА_3 вона не
відмовлялася, що посередники в продажу
квартири не пояснювали їй причин, з
яких не була організована її зустріч з
ОСОБА_3, не давали його номер телефону і
лише 06 вересня 2012 року вона дізналася
про продаж квартири ОСОБА_3 іншій особі.

Посилання свідка ОСОБА_7, який був
посередником між сторонами, на те, що
ОСОБА_1 в строк до 31 серпня 2012 року
безпідставно квартиру не купила, на
зв'язок не виходила та ухилилася від
своїх обов'язків, є голослівними.

Будь-який договір щодо посередництва
ОСОБА_7 в продажі квартири суду не
наданий. Згідно наявної в матеріалах
справи довіреності, яка видана йому 27
червня 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_7 був
уповноважений лише збирати та
отримувати будь-які документи стосовно
належної ОСОБА_3 квартири (а.с. 39).

Суду не надано доказів того, що ОСОБА_1
була запрошена для укладення договору
купівлі-продажу до відповідного
нотаріуса та у відповідний час, але до
нотаріуса не з'явилася, не надано
доказів, що ОСОБА_3 їй телефонував в
період з 17 серпня 2012 року по 31 серпня 2012
року, коли ним були зібрані документи
необхідні для укладення договору
купівлі-продажу: витяг з Реєстру прав
власності на нерухоме майно він
отримав 17 серпня 2012 року (а.с. 19), довідки
комунальних підприємств щодо
відсутності заборгованості - в період з
27 по 30 серпня 2012 року (а.с. 17-18).

Враховуючи зазначене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про необґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_3 про відшкодування моральної
шкоди. Доводи апеляційної скарги щодо
помилковості цього висновку суду є
необґрунтованими.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для
скасування рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги не має,
доводи апеляційної скарги
необґрунтовані і не спростовують
висновків суду, тому відповідно до
частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК
України, апеляційний суд Донецької
області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача за
первісним позовом ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Куйбишевського районного суду
м. Донецька від 17 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Л.І. Соломаха

Судді:
Т.І. Биліна

Л.М. Прокопчук