№ апеляційного
провадження:22-ц/796/5395/2014Головуючий у
суді першої інстанції:Кізюн
Л.І.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Семенюк Т.А.АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

Головуючого: Семенюк Т.А.

Суддів : Кравець В.А., Гаращенко Д.Р.

При секретарі : Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 на
рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 5 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті
особи: Київська міська рада,
Солом'янська районна у м. Києві
державна адміністрація, Департамент
міського благоустрою та збереження
природного середовища Київської
міської державної адміністрації,
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві про захист права власності та
заборону здійснення незаконної
діяльності, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Солом'янського районного
суду м. Києва від 5 березня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_5, через свого представника подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати, ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити, вважаючи,
що судом порушено норми матеріального
та процесуального права, неп враховано
обставини, які мають суттєве значення
для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи апеляційної
скарги, заперечення, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судом встановлено, що у листопаді 2013
року позивач звернувся до суду з
позовом до відповідача про захист
права власності та заборону здійснення
незаконної діяльності, посилаючись в
обґрунтування своїх вимог на те, що він
та ОСОБА_6 є власниками Ѕ частини
земельної ділянки по АДРЕСА_1, яку
передано на обслуговування жилого
будинку і господарських будівель та по
9/20 частин домоволодіння. Крім того,
позивачу належить 1/10 частина
домоволодіння. Між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
було встановлено порядок користування
домоволодіння, за яким гараж з
оглядовою ямою під літерою «В» та гараж
з оглядовою ямою під літерою «Г»
перейшли в користування ОСОБА_6 Гаражі
були об'єднані в один, площа їх
збільшилася, однак це самочинне
будівництво не було введено в
експлуатацію. Зазначив, що у
об'єднаному гаражі відповідач
протизаконно відкрив станцію
технічного обслуговування
автомобільних транспортних засобів,
чим порушив його право спільною
часткової власності на земельну
ділянку. У зв'язку із викладеним просив
суд заборонити ОСОБА_6 використовувати
земельну ділянку та гаражі під
літерами «В» і «Г», розташовані за
адресою: АДРЕСА_1 для розміщення та
функціонування станції технічного
обслуговування автомобільних
транспортних засобів.

Як вбачається з матеріалів справи, 20
червня 1998 року ОСОБА_7 подарувала, а
ОСОБА_5 та ОСОБА_8 прийняли в дар в
рівних частках 9/10 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

15 травня 2001 року ОСОБА_5 видано
Державний акт на право приватної
власності на землю, відповідно до якого
він є власником Ѕ частини зазначеної
ділянки, яку передано для
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель.

ОСОБА_8, 15 травня 2001 року видано
Державний акт на право приватної
власності на землю відповідно до якого
він є власником Ѕ частини земельної
ділянки, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1 яку передано для
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель.

Із даних свідоцтва про право на
спадщину за законом від 6 червня 2012 року
вбачається, що власником Ѕ частини
земельної ділянки площею 0,563 га у м.
Києві по АДРЕСА_1 після померлого
ОСОБА_8 став ОСОБА_6

Як вбачається з акту від 12 серпня 2013
року, комісією проведено обстеження
приватного домоволодіння по АДРЕСА_1
згідно звернення ОСОБА_5 та ОСОБА_9 щодо
попередження будівництва технічної
станції на подвір'ї садиби. На подвір'ї
встановлено цегляний гараж, який
облаштований витяжною трубою. На
момент обстеження в гаражі працював
компресор, на вулиці біля воріт було
припарковано 2 пошкоджених автомобіля.

Відповідно до ст. ст. 50,51 ЦК України,
якщо гаражі на території
індивідуальної забудови
використовуються власником як
підприємство з обслуговування
автомобілів із документальним
підтвердженням державної реєстрації
підприємницької діяльності , на такі
гаражі поширюються вимоги як до
станцій технічного обслуговування
автомобілів.

Як вбачається з відповіді
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації, ОСОБА_6 до
райдержадміністрації з питанням про
надання дозволу на перебудову будівлі
гаража у садибі не звертався.

Судом встановлено, що Департаментом
міського благоустрою та збереження
природного середовища Київської
міської державної адміністрації
контрольна картка на порушення
благоустрою території у зв'язку з
проведенням робіт на приватній
території за адресою: АДРЕСА_1 не
видавалася. (а.с. 28).

З повідомлення Солом'янського РУ ГУМВС
України в м. Києві від 1 жовтня 2013 року
вбачається, що за результатами
перевірки звернення ОСОБА_5 щодо
функціонування станції технічного
обслуговування автомобілів за адресою:
АДРЕСА_1, яку організував ОСОБА_6, на
останнього складено адміністративний
протокол за ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Проте, постанови про притягнення
ОСОБА_6 до адміністративної
відповідальності матеріали справи не
містять.

За положенням ч. 4 ст. 373 ЦК України,
власник земельної ділянки має право
використовувати її на свій розсуд
відповідно до її цільового
призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України передбачено,
що власник, який має підстави
передбачити можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону щодо неї дій, які можуть
порушити його право або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Разом з цим, ОСОБА_5 не надано належних
та допустимих доказів того, що ОСОБА_6
порушене його право власності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано суду доказів
розміщення відповідачем на земельній
ділянці станції технічного
обслуговування автомобілів та
порушення ним у зв'язку з цим
санітарно-гігієнічних норм, правил
надання послуг та доказів порушення
прав позивача.

Колегія суддів не може погодитись з
доводами апеляційної скарги, що суд
першої інстанції не дав належної
оцінки доводам позивача щодо
використання ОСОБА_6 земельної ділянки
під станцію технічного обслуговування
автомобілів, оскільки ці доводи
спростовуються матеріалами справи.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_6
використовує належний йому гараж для
обслуговування своїх транспортних
засобів, та інколи допомагає знайомим у
ремонті автомобілів, проте, гараж та
земельну ділянку як станцію
техобслуговування автомобілів не
використовував та не використовує.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_6 є приватним підприємцем та
працює в ТОВ «АвтоІнтернешнл
МЕТРОПОЛІС».

Також колегія суддів не може
погодитись з доводами апеляційної
скарги, що вимога позову про заборону
використання ділянки та будівель для
функціонування станції технічного
обслуговування автомобільних
транспортних засобів включає вимогу
про заборону використання ділянки та
будівель для технічного
обслуговування та ремонту
автотранспортних засобів, ремонту,
установлення та зміни шин та камер,
антикорозійного оброблення,
установлення частин і приналежностей,
ще не є частиною процесу виробництва
автотранспортних засобів, миття та
полірування автотранспортних засобів,
переобладнання автотранспортних
засобів для роботи на газових сумішах,
оскільки, як вбачається зі змісту
позовної заяви, такі вимоги у суді
першої інстанції не заявлялися.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги також
висновків суду не спростовують та не
впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з
дотриманням норм діючого
законодавства, висновки суду
обґрунтовані, відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 5 березня 2014 року залишити
без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді