У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних спкевравах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України»,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Сімферопольського міського
нотаріального округу Автономної
Республіки Крим ОСОБА_6, про визнання
угоди недійсною, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» (далі
- ПАТ «Державний ощадний банк України»)
на рішення Київського районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 30 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 4 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з указаним позовом,
у якому просили визнати недійсним
іпотечний договір, укладений 1 лютого
2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк
України» та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом
Сімферопольського міського
нотаріального округу Автономної
Республіки Крим ОСОБА_6 за № 138.

В обґрунтування позову зазначали, що 1
лютого 2008 року між ВАТ
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_5 було укладено договір про
іпотечний кредит № 15 на суму 2 млн грн
строком на 28 років, тобто до 31 січня 2036
року.

У забезпечення виконання умов цього
договору в цей же день між ВАТ
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_5 було укладено спірний іпотечний
договір, предметом якого став житловий
будинок і земельна ділянка, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які
фактично належали і належать ОСОБА_3, а
зареєстровані на ім'я ОСОБА_4

Вироком Київського районного суду м.
Сімферополя від 7 серпня 2012 року
ОСОБА_5 визнано винною у скоєнні
злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст.
209 КК України. Зазначеним вироком
встановлено, що відповідачка шляхом
обману та зловживання довірою за
попередньою змовою з іншою особою, з 29
січня 2008 року заволоділа
домоволодінням та земельною ділянкою,
розташованими по
АДРЕСА_1, вартістю 2 738 000 грн, заподіявши
ОСОБА_3 матеріальної шкоди в
особливо великому розмірі.

Ураховуючи вищевикладене, а також те,
що договори купівлі-продажу будинку та
земельної ділянки від 29 січня 2008 року,
укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
визнані недійсними, просили
задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 30 липня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 4 грудня
2013 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4
задоволено. Визнано недійсним
іпотечний договір, укладений 1 лютого
2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк
України» та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом
Сімферопольського міського
нотаріального округу Автономної
Республіки Крим ОСОБА_6 за № 138.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний
ощадний банк України», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
укладання спірного іпотечного
договору було вчинено під впливом
обману та шахрайських дій з боку
ОСОБА_7, яка на той час володіла спірним
майном незаконно. Умисел ОСОБА_7 на
заволодіння грошовими коштами АТ
«Ощадбанк» був доведений вироком суду
від 3 липня 2013 року, а тому
згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України ця
обставина не підлягає доказуванню.

Проте повністю погодитися із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Установлено, що 29 січня 2008 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договори
купівлі-продажу будинку та земельної
ділянки площею 0,0628 га, що розташовані
по АДРЕСА_1.

1 лютого 2008 року між ВАТ «Державний
ощадний банк України» та ОСОБА_5 було
укладено договір про іпотечний кредит
№ 15 на суму 2 млн грн. строком на 28 років,
тобто до 31 січня 2036 року.

У забезпечення виконання умов цього
договору в цей же день між ВАТ
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_5 було укладено спірний іпотечний
договір, предметом якого став житловий
будинок і земельна ділянка, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, якими
фактично володіє ОСОБА_3, однак
зареєстровані вони на ім'я ОСОБА_4

Вироком Київського районного суду м.
Сімферополя від 7 серпня 2012 року
ОСОБА_5 визнано винною у скоєнні
злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст.
209 КК України. Зазначеним вироком
встановлено, що відповідачка шляхом
обману та зловживання довірою за
попередньою змовою з іншою особою, з 29
січня 2008 року заволоділа
домоволодінням та земельною ділянкою,
розташованими по
АДРЕСА_1, вартістю 2 738 000 грн, заподіявши
ОСОБА_3 матеріальної шкоди в
особливо великому розмірі.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Дані, які б свідчили про те, що указаний
вирок суду на момент прийняття
оскаржуваних рішень набрав законної
сили, у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст.
212-214, 315 ЦПК України суди належним чином
не звернули уваги на належність і
допустимість доказів, достатність та
взаємний зв'язок цих доказів у їх
сукупності.

Зокрема, покладаючи в основу своїх
рішень обставини, встановлені вироком
Київського районного суду м.
Сімферополя від 7 серпня 2012 року, суди у
порушення вимог ст. 61 ЦПК України не
перевірили, чи набрав вирок щодо ОСОБА_7
законної сили.

Посилання заявника на те, що договори
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1
та земельної ділянки площею 0,0628 га, на
якій він розташований, укладені
29 січня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на
даний час є дійсними, правового
значення для вирішення цієї справи не
мають. Укладення договору іпотеки під
впливом обману або у результаті
зловмисних дій є самостійною підставою
для звернення до суду із вимогою про
визнання його недійсним.

Ураховуючи, що судами не дотримані всі
вимоги процесуального закону, що
унеможливило встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, ухвалені
судові рішення законними та
обґрунтованими визнати не можна, а тому
вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України №
1207-VII від 15 квітня 2014 року «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України» у зв'язку з
неможливістю здійснювати правосуддя
судами Автономної Республіки Крим та
м. Севастополя на тимчасово
окупованих територіях, змінити
територіальну підсудність судових
справ, підсудних розташованим на
території Автономної Республіки Крим
та м. Севастополя судам, та забезпечити
розгляд цивільних справ, підсудних
загальним апеляційним судам,
розташованим на території Автономної
Республіки Крим та м. Севастополя, -
апеляційним судом м. Києва.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ПАТ «Державний
ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 30 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 4 грудня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Справу передати до апеляційного суду м.
Києва для визначення підсудності.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко