Апеляційний суд Кіровоградської
№ 22-ц/781/1520/14 Головуючий у суді І-ї
інстанції Тимченко Л. М.
Доповідач Письменний О. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.06.2014 р. колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Гайсюка О.В.,
Єгорової С.М.,

при секретарі -
Лазаренко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 02 квітня
2014 року в цивільній справі за його
позовом до закритого акціонерного
товариства «Енерговугілля» про
стягнення середньомісячного заробітку
за затримку розрахунку при звільненні,
-

Встановила:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до закритого акціонерного
товариства «Енерговугілля» про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку.

Зазначав, що з 01 травня 2004 року він
працював машиністом екскаватора, а
також електрослюсарем з ремонту
обладнання п'ятого розряду змішаної
дільниці №1 для роботи в розрізі. В
порушення ст.115 КЗпП України відповідач
заробітну плату вчасно та у повному
обсязі не виплачував, у зв'язку з чим
утворилась заборгованість за період з
березня 2009 року по лютий 2009 року в сумі
16352 грн. 02 коп. 01 лютого 2010 року на
підставі наказу №9-к від 01.02.2010 р. був
звільнений з підприємства за п.5 ст.36
КЗпП України у зв'язку з переведенням
до ДП «Трест «Олександріярозрізобуд»,
проте, в день звільнення всі належні
йому до виплати суми відповідачем не
були виплачені. Посилаючись на ст.117
КЗпП України просив суд стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток за затримку розрахунку за
період з 02 лютого 2010 року по день
ухвалення рішення суду.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 02 квітня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено. Суд
прийшов до висновку, що позивачем
пропущено строк звернення до суду за
захистом прав, передбачений ст.233 КЗпП
України (а.с.25-26).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати з підстав порушення норм
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову (а.с.30-32).

В судовому засіданні апеляційної
інстанції позивач підтримав доводи
апеляційної скарги .

Представник відповідача, який належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи в судове засідання
апеляційної інстанції не прибув.
Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України його
неявка не перешкоджає розглядові
справи.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалене у справі
судом першої інстанції рішення не
відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що
позивачем пропущено тримісячний строк
для звернення до суду із заявою про
вирішення трудового спору. До такого
висновку суд прийшов з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивач з 01
травня 2004 року по 02 лютого 2010 року
працював у розрізі «Костянтинівський»,
який є структурним підрозділом ЗАТ
«Енерговугілля», машиністом
екскаватора, електрослюсарем
(слюсарем) черговим та з ремонту
обладнання п'ятого розряду змішаної
дільниці №1 для роботи в розрізі, та
машиністом екскаватора шостого
розряду змішаної дільниці №1 для
роботи в розрізі. 01 лютого 2010 року на
підставі наказу №9-к від 01.02.2010 р. був
звільнений з підприємства за п.5 ст.36
КЗпП України у зв'язку з переведенням
до ДП «Трест «Олександріярозрізобуд»,
що підтверджено записами у трудовій
книжці (а.с.6 на звороті). В день
звільнення з позивачем не було
проведено повного розрахунку, зокрема,
не виплачено заборгованість із
заробітної плати, яка утворилась за
період з з березня 2009 року по лютий 2009
року в сумі 16352 грн.02 коп., що
підтверджується довідкою підприємства
від 21 січня 2014 року (а.с.7).

Відповідно до ст.ст.47, 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Таким чином, закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок,
виплатити всі суми, що належать йому; у
разі невиконання такого обов'язку з
вини власника або уповноваженого ним
органу наступає передбачена ст.117 КЗпП
України відповідальність. За своєю
суттю середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні є
компенсаційною виплатою за порушення
права на оплату праці, яка
нараховується в розмірі середнього
заробітку.

Висновок суду про відмову в позові з
тих підстав, що позивачем пропущено
тримісячний строк для звернення до
суду з вимогою про розрахунок, не
відповідає матеріалам справи та не
ґрунтується на нормах матеріального
права, тому рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що
працівник може звернутися із заявою
про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права. Невиплата
звільненому працівникові всіх сум, що
належать йому від власника або
уповноваженого ним органу, є триваючим
правопорушенням, а отже, працівник може
визначити остаточний обсяг своїх вимог
лише на момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

В п. 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що не проведення
розрахунку з працівником у день
звільнення або, якщо в цей день він не
був на роботі, наступного дня після
його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України. У
цьому разі перебіг тримісячного строку
звернення до суду починається з
наступного дня після проведення
зазначених виплат незалежно від
тривалості затримки розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012
вирішено, що в аспекті конституційного
звернення положення ч.1ст.233КЗпП
України у взаємозв'язку з положеннями
ст.ст.116, 117, 237-1 цього кодексу слід
розуміти так, що для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався. Тобто, початок перебігу
тримісячного строку звернення до суду
починається з наступного дня після
проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримку
розрахунку, а не з дня звільнення.

Вказана правова позиція висловлена в
постанові №6-77 цс 11 від 26 грудня 2011 року
Верховного Суду України.

Таким чином, установивши під час
розгляду справи про стягнення
середнього заробітку у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а в разі не
проведення його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Зазначена правова позиція висловлена в
постанові № 6 -60цс13 від 03 липня 2013 року
Верховного Суду України.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів», ч.1 ст. 360-7
ЦПК України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що позов про
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні
підлягає задоволенню за період з 02
лютого 2010 року по день ухвалення
рішення апеляційним судом, тобто по 11
червня 2014 року.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст.27 Закону
України "Про оплату праці" за правилами,
передбаченими Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм,
середньомісячна заробітна плата
працівника обчислюється виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата. Відповідно до п.
5 розд. ІV Порядку основою для
визначення загальної суми заробітку є
середньоденна заробітна плата
працівника, яка згідно з п. 8 цього
Порядку визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.

Згідно довідки ЗАТ «Енерговугілля»
заборгованість підприємства перед
ОСОБА_2 по заробітній платі складає 16352
грн.02 коп. (а.с.7). Звільнення позивача
відбулося 01 лютого 2010, кількість
робочих днів у грудні 2009 року становить
23 робочих дня, у січні 2010 року - 19
робочих днів, всього відпрацьовано 42
робочих дня перед звільненням,
середньоденна заробітна становить 73
грн.60 коп.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку,
яка обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді.

Позивач просив суд стягнути середній
заробіток за час затримки розрахунку
по день ухвалення рішення. За період з
02 лютого 2010 року по 11 червня 2014 року
кількість робочих днів згідно з
щорічним розрахунком норм тривалості
робочого часу становить 1091 день. За
таких обставин на користь позивача
необхідно стягнути середній заробіток
за 1091 робочий день, що становить 80 297
грн.60 коп. з розрахунку: 73,60 грн. х 1091 р.
дн.

Розрахунок середнього заробітку за час
затримки розрахунку, наданий
позивачем, колегія суддів не може
прийняти до уваги, оскільки вказаний
розрахунок не ґрунтується на
положеннях ст.27 Закону України «Про
оплату праці» та правилах,
передбачених Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100.

Докази відсутності вини у затримці
розрахунку при звільненні,
відповідачем ні в суді першої
інстанції, ні в суді апеляційної
інстанції не надано.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної частини
вимог необхідно стягнути судовий збір
в сумі 803 грн.

На підставі викладеного, керуючись п.2
ч.1 ст. 307, п.3, п.4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст.314, ст.316
ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 02 квітня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до закритого акціонерного
товариства «Енерговугілля» про
стягнення середньомісячного заробітку
за затримку розрахунку при звільненні
задовольнити.

Стягнути із закритого акціонерного
товариства «Енерговугілля» м. Донецьк
на користь ОСОБА_2 середній заробіток
за затримку розрахунку при звільненні
в сумі 80 297 грн.60 коп.

Стягнути із закритого акціонерного
товариства «Енерговугілля» м.Донецьк в
дохід держави судовий збір в сумі 803
грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді колегії