Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
Маслак Віта Петрівна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Жигановської О.С.

суддів: Коломієць
О.С., Якухно О.М.

при секретарі судового Єгоровій В.І.

засідання

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ПАТ
„Райффайзен Банк Аваль" в особі
Житомирської обласної дирекції ПАТ
„Райффайзен Банк Аваль", третя особа -
приватний нотаріус ОСОБА_6 про
припинення договорів іпотеки

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Корольовського районного
суду м.Житомира від 14.04.2014 року,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Корольовського
районного суду м.Житомира від 14.04.2014
року відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ПАТ
„Райффайзен Банк Аваль" в особі
Житомирської обласної дирекції ПАТ
„Райффайзен Банк Аваль", третя особа -
приватний нотаріус ОСОБА_6 про
припинення договорів іпотеки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просять рішення суду скасувати і
ухвалити нове - про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 16.05.2007 року
між ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" та
ОСОБА_4 було укладено кредитний договір
014/0911/74/109797, відповідно до якого
позичальник отримав 147460 дол.США під 12,5%
річних на строк до 16.05.2027 року (а.с.6-7).

У забезпечення виконання даного
кредитного договору 16.05.2007 року
укладено два договори іпотеки, за
умовами яких Банку передано в іпотеку
квартири АДРЕСА_1(а.с.8-9,10-11).

Відповідно до додаткової угоди
№34 від 13.03.2009 року, яка укладена між
банком і ОСОБА_4, суму кредитного
договору визначено в розмірі 153490,83
дол.США (а.с.12).

В обґрунтування заявленого
позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 посилались на ту
обставину, що внаслідок укладення
додаткової угоди збільшено суму
кредиту, а відтак і обсяг їх
відповідальності як майнових
поручителів. Проте, додаткова угода
укладена без згоди майнових
поручителів та без їх належного
повідомлення, тому договори іпотеки
мають бути припиненими на підставі
норм ч.1 ст.559, ст.ст.3,8,11,546,547,593 ЦК
України.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд 1-ї інстанції виходив із
відсутності правових підстав для
визнання припиненими вказаних
договорів іпотеки, що визначені у ст.593
ЦК України та ст.17 Закону України „Про
іпотеку", а норми ст.559 ЦК України на
спірні правовідносини не поширюються.

Такий висновок суду є правильним,
узгоджується із нормами чинного
законодавства, а також підтверджується
дослідженими у справі доказами.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та не свідчать про
порушення судом норм матеріального чи
процесуального права.

Оскільки за положеннями ст.11 Закону
України „Про іпотеку" майновий
поручитель несе відповідальність
перед іпотекодержателем за
невиконання боржником основного
зобов'язання виключно у межах вартості
предмета іпотеки, тому посилання
апелянтів щодо збільшення обсягу їх
відповідальності внаслідок укладення
додаткової угоди, є безпідставними.

У будь-якому випадку норми ч.1 ст.559 ЦК
України, на які посилаються позивачі,
не можуть бути застосовані до спірних
правовідносин, оскільки останні
врегульовані спеціальними нормами
права - ст.593 ЦК України та ст.17 Закону
України „Про іпотеку". З цих же підстав
є неспроможними доводи апеляційної
скарги щодо необхідності застосування
до спірних правовідносин аналогії
закону.

Вказана правова позиція
підтверджується також і роз'ясненнями,
наведеними у п.23 постанови №5 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року „Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин", відповідно
до яких при вирішенні спорів за участю
майнових поручителів суди мають
виходити з того, що відповідно до
статті 11 Закону України „Про заставу",
статей 1,11 Закону України „Про іпотеку"
майновий поручитель є заставодавцем
або іпотекодавцем. Відповідно до
статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука
є різними видами забезпечення, тому
норми, що регулюють поруку (статті 553-559
ЦК) не застосовуються до правовідносин
кредитора з майновим поручителем,
оскільки він відповідає перед
заставо/іпотекодержателем за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки.

Посилання апелянтів на судове рішення,
яким вирішено спір про стягнення
коштів за даним кредитним договором, та
процес його виконання, а відтак,
наявність підстав для застосування п.1
ч.1 ст.593 ЦК України не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки позов з
даних підстав не заявлявся, а окрім
того, не встановлено факту припинення
кредитного договору, забезпеченого
заставою. Вільні трактування і
перекручування дійсних обставин
справи, наведені у апеляційній скарзі,
не свідчать про припинення кредитних
зобов'язань сторін та договорів поруки,
укладених на забезпечення виконання
даного зобов'язання.

Є надуманими твердження апелянтів щодо
невмотивованості і необґрунтованості
оскаржуваного судового рішення.
Рішення суду 1-ї інстанції ухвалено із
дотриманням вимог ст.214,215 ЦПК України.

З огляду на наведене, підстав для
скасування рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити, а рішення Корольовського
районного суду м.Житомира від 14.04.2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: