Єдиний унікальний номер 205/3371/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2/205/2767/14

205/3371/14-ц

04 червня 2014 року

м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Залімської Н.В.,

при секретарі Кравцову С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні м. Дніпропетровська цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 23.04.2014р. звернулась до
суду з позовом до суду в якому просила:
визнати за нею право власності на 1/1
частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1;
визнати за відповідачем право
власності на 1/1 частину однокімнатної
квартири АДРЕСА_2. Позивач у своєму
позові посилався на те, що шлюб між нею
та відповідачем було укладено 05.08.1978р.
06.11.2013р. шлюб між ними розірвано, що
зареєстровано Ленінським державним
РАЦС реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції за актовим записом
№ 208. Під час спільного шлюбу
відповідач набув право власності на
дві квартири які розташовані в будинку
АДРЕСА_1.

Позивач надала суду заяву з проханням
розглядати справу без її участі,
просила позовні вимоги задовольнити.

Відповідач надав суду заяву з
проханням розглядати справу без його
участі, позовні вимоги визнає та
просить задовольнити.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у праві. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
добуті та представлені докази, вважає,
що позовні вимоги підлягають
задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 05.08.1978р.
відділом РАЦС Ленінського району м.
Дніпропетровська було зареєстровано
шлюб між позивачем та відповідачем
(а.с.8).

06.11.2013р. шлюб між позивачем та
відповідачем розірвано, що
зареєстровано Ленінським державним
РАЦС реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції за актовим записом
№ 208 (а.с.9).

14.03.2000р. відповідач набув право
власності на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с.10).
Право приватної власності на квартиру
було зареєстровано за відповідачем
Дніпропетровським БТІ 30.03.2000р.
Відповідно до звіту про оцінку майна №
7-04/14М від 07.04.2014р. вартість даної
квартири складає 201 547,00 грн.

17.09.2013р. відповідач набув право
власності на однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с.11) та
зареєстрованого в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно за №
2521158 (а.с.12). Відповідно до звіту про
оцінку майна № 6-04/14М від 07.04.2014р.
вартість квартири складає 141 695 грн.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 статті 61 СК України
передбачено, що об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
сторін.

На підставі п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Частиною 1 статті 70 СК України
передбачено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

На підставі ч. 1 ст. 372 ЦК України майно,
що є у спільній сумісній власності,
може бути поділене між співвласниками
за домовленістю між ними.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Зважаючи на викладене, розглядаючи
даний спір в межах заявлених вимог,
оцінюючи здобуті по справі докази щодо
їх належності, допустимості,
достовірності, а також достатності та
взаємності зв'язку у сукупності, також
враховуючи, що відповідач позовні
вимоги визнає та просить їх
задовольнити суд першої інстанції
дійшов до висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», ст. ст. 15-16,
368, 372 Цивільного кодексу України, ст. ст.
60-61, 63, 70, Сімейного кодексу України, ст.
ст. 10-11, 59-60, 88, 209, 212-215, 218
Цивільно-процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/1
частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/1
частину однокімнатної квартири
АДРЕСА_2.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Ленінський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя
Н.В. Залімська