Центрально-Міський районний суд
буд.111 м. м. Макіївка Донецька область
Справа № 270/2719/13-ц
Провадження № 2/270/34/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2014 року
м. Макіївка

Центрально-Міський районний суд м.
Макіївки Донецької області в складі:

головуючого судді
Кузнецова Р.О.

при секретарі Грицані О.С.,
Зиряновій Т.О., Насікайло О.С.

за участю:

представника позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Макіївці цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання заповітну недійсним, -

в с т а н о в и в:

До Центрально-Міського районного суду
м. Макіївки Донецької області надійшла
позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним заповіту,
складеного ОСОБА_4 та посвідченого 29
серпня 2011 року приватним нотаріусом
Макіївського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, про що був внесений
реєстровий запис за №2252.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що ОСОБА_2 є його рідною
тіткою за батьком. Батьком позивача є
ОСОБА_4, 1946 року народження. Не зважаючи
на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через
наявність у кожного належного їм майна
проживали окремо, вони мали добрі
стосунки. Крім того, через похилий вік
та стан здоров'я ОСОБА_4 позивач надавав
останньому допомогу. Також позивач
зазначив, що приблизно з 2000 року його
батько у зв'язку з гіпертонічною
хворобою, а також двома перенесеними
інфарктами міокарду потребував
постійного надання медичної допомоги,
яку отримував як стаціонарно, так і
амбулаторно у медичних закладах міста.
У березні 2009 року з ОСОБА_4 стався
інсульт, після чого стан його здоров'я
ще погіршився. За висновками лікарів
батько позивача перестав бути
доступним до продуктивного контакту,
мав тяжкий стан, погіршену пам'ять та
затруджену, незв'язну мову. У свою чергу
позивач разом зі своєю дружиною
продовжував надавати батькові
сторонній догляд та піклуватись про
нього. Приблизно з восени 2010 року стан
здоров'я ОСОБА_4 погіршився, він
практично перестав розмовляти, а також
не пам'ятав навіть такі прості речі, як
його звати та де він мешкає. У грудні 2010
року до батька позивача приїжджали в
гості його рідні брати - ОСОБА_6 і ОСОБА_7
Під час зустрічі з позивачем останні
вимагали від нього відмови від
спадщини, яка залишилася після смерті
батька, але позивач не погодився.
Починаючи з 12.02.2011 у квартирі ОСОБА_4
поселилась його сестра ОСОБА_2 разом зі
своїм чоловіком та сином, при цьому
згоди на їх вселення батько позивача не
давав. З цього часу ОСОБА_2 почала
перешкоджати позивачу спілкуватись з
батьком та відвідувати його, а саме: не
пускали його до квартири батька,
поміняли замки на вхідних дверях у неї,
кожне відвідування закінчувалося
сваркою з ОСОБА_2 Проте ОСОБА_4 на
виниклі відносини між позивачем та
відповідачем жодним чином не реагував,
так як за станом здоров'я вже не
розумів, що відбувалось. ІНФОРМАЦІЯ_1
батько позивача помер. Після його
смерті з'ясувалося, що він на випадок
смерті склав заповіт, який був
посвідчений 29 серпня 2011 року приватним
нотаріусом Макіївського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, про що був
внесений реєстровий запис за номером
2252. Зазначений заповіт був складений у
присутності двох свідків - ОСОБА_8 і
ОСОБА_9 Підпис заповіту замість батька
був здійснений ОСОБА_10. Із змісту
заповіту вбачається, що батько
позивача - ОСОБА_4 - зробив
розпорядження, яким усе своє майно
заповів ОСОБА_2 Зокрема, до складу
спадщини, що відкрилась після смерті
ОСОБА_4, входить нерухоме майно у
вигляді квартири за АДРЕСА_1 Також
позивач зазначив, що за своїм психічним
станом під час вчинення
вищезазначеного правочину ОСОБА_4 не
міг в повній мірі розуміти значення
своїх дій та керувати ними, через що
вважає, що вищевказаний заповіт
необхідно визнати недійсним.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Відповідач та його представник проти
вимог позову заперечували, зазначивши,
що хоч ОСОБА_4 і пережив інсульт, але на
момент складання заповіту міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, що виражалось у
можливості говорити з незначними
недоліками, читати та підписувати
документи. Крім того відповідач
наполягала, що померлий ОСОБА_4 сам
висловив волевиявлення скласти
заповіт на неї, оскільки самостійно
звернувся до нотаріуса через своїх
друзів та висловив свою волю, але не
зміг підписати заповіт через фізичні
вади внаслідок пережитого інсульту.

Під час розгляду справи були
встановлені слідуючи фактичні
обставини.

Відповідно до свідоцтва про народження
НОМЕР_1, виданого 07.01.1972, позивач - ОСОБА_3
- є сином ОСОБА_4 (том 1 аркуш справи 7).

При цьому згідно виписок з історії
хвороби (том 1 аркуші справи 12-16), а також
витребуваної з КМУ «Клінічна руднична
лікарня» медичної карти стаціонарного
хворого №5212/490 ОСОБА_4 перебував на
стаціонарному лікуванні у вказаному
закладі з 27.03.2009 по 17.04.2009 з діагнозом:
ішемічний інсульт в басейні лівої
середнє мозкової артерії з
редуціруючими глибоким правостороннім
геміпарезом (до скритого)
сенсорно-мнестичною афазією внаслідок
церебрального атеросклерозу 3 ст.,
гіпертонічної хвороби 3 ст. В записах
про огляд вказано, що продуктивному
контакту недоступний через речові
порушення і тяжкий стан.

Крім того з медичної карти
стаціонарного хворого №6503/617 з
терапевтичного відділення КМУ
«Клінічна руднична лікарня»
вбачається, що ОСОБА_4знов перебував на
стаціонарному лікуванні у вказаному
закладі з 12.04.2011 по 22.04.2011 з діагнозом:
ИБС: атеросклеротичний і
потстінфарктний (2008) кардіосклероз,
мірцательна аритмія, тахисистологічна
форма, ФК2, СН2Б. Гіпертонична хвороба 3
ст., риск 3. Кардіальна астма. Наслідки
ОНМК (27.03.2011) в басейні лівої
середнемозокової артерії з легким
правостороннім геміпарезом,
мнестичною афазією, вираженим
інтелектуально-мнестичеським
зниженням внаслідок церебрального
атеросклерозу 3 ст., гіпертонічною
хворобою 3 ст. Желчнокам'яна хвороба.
Під час огляду скарги на стан здоров'я
отримані зі слів сестри ОСОБА_4,
оскільки мова незв'язна, продуктивному
контакту хворий недоступний. А згідно
подальших оглядів лікарями діагноз
ОСОБА_4 не змінювався.

Крім того з матеріалів справи
вбачається, що відповідно до заповіту,
посвідченого приватним нотаріусом
Макіївського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 29 серпня 2011 року, про що
внесено запис у реєстрі за №2252, ОСОБА_4
заповідав все належне йому на час
смерті майно своїй сестрі - ОСОБА_2 (том 1
аркуші справи 10, 51). В той же час під час
укладення вказаного заповіту його
підписання відбувалось за участю іншої
особи - ОСОБА_10 при двох свідках: ОСОБА_8
і ОСОБА_9

В подальшому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер,
про що 12.11.2014 було видано свідоцтво про
смерть Серія НОМЕР_2, а після його
смерті ОСОБА_2 звернулась до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини (том 1 аркуші справи
9, 72).

Одночасно з цим позивач, ОСОБА_3, 21.01.2013
також звертався із заявою про
прийняття спадщини після смерті свого
батька - ОСОБА_4, проте, позивачу було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину у зв'язку із
прийняттям спадщини спадкоємцем за
заповітом (том 1 аркуш справи 73).

Позивач з'ясувавши, що спадщину за
заповітом прийняла сестра його батька -
ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом про
визнання заповіту недійсним, оскільки
його батько під час укладання такого
заповіту за станом здоров'я не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вислухавши осіб, які брали участь у
розгляді справи, оцінивши докази за
внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на повному, всебічному та
об'єктивному дослідженні обставин
справи, дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення як первісного, так і
зустрічного позовів, виходячи з
наступного.

За приписами ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

При цьому згідно роз'яснень, наданих
Пленумом Верховного Суду України у п. 2
постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове
рішення у цивільній справі» рішення є
законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до
статті 8 ЦПК, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

З урахуванням встановлених у справі
обставин суд дійшов висновку, що спірні
правовідносини виникли між сторонами з
приводу недійсності заповіту
складеного ОСОБА_4 та посвідченого 29
серпня 2011 року приватним нотаріусом
Макіївського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, про що був внесений
реєстровий запис за №2252, через
знаходження ОСОБА_4 у стані, який не
дозволяв усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними, через що до таких
відносин слід застосувати положення
Цивільного кодексу України, які
регулюють питання спадкування та
питання недійсності правочинів.

Вимогами ст.ст. 1216, 1217 ЦК України
передбачено, що спадкуванням є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

При цьому заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Одночасно з цим у роз'ясненнях,
викладених в п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30 травня 2008 року N7, заповіт є
правочином, тому на нього поширюються
загальні положення про правочини, якщо
у книзі шостій ЦК немає відповідного
правила.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Крім того, вимогами ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи.

За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Крім того Верховний Суд України надав
такі роз'яснення, що за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо він був
складений особою під впливом фізичного
або психічного насильства, або особою,
яка через стійкий розлад здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними. Для
встановлення психічного стану
заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підставу
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу (стаття
145 ЦПК) (п. 18 Постанови ПВСУ від 30 травня
2008 року N7).

Частиною 1 ст. 30 ЦК України передбачено,
що цивільну дієздатність має фізична
особа, яка усвідомлює значення своїх
дій та може керувати ними. Цивільною
дієздатністю фізичної особи є її
здатність своїми діями набувати для
себе цивільних прав і самостійно їх
здійснювати, а також здатність своїми
діями створювати для себе цивільні
обов'язки, самостійно їх виконувати та
нести відповідальність у разі їх
невиконання.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсним» правила статті
225 ЦК поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Зокрема допитана в судовому засіданні
у якості свідка ОСОБА_12 пояснила, що
була сусідкою померлого ОСОБА_4 та
постійно з ним спілкувалась. Також
свідок показала, що ОСОБА_4 міг виразно
говорити та самостійно пересуватись,
але не на далекі відстані.

Допитані у якості свідків ОСОБА_9 та
ОСОБА_8 пояснили, що були друзями
померлого ОСОБА_4 та постійно його
навідували вдома, а також повідомили,
що в серпні 2011 року ОСОБА_4 за телефоном
запросив свідка та її чоловіка бути
присутніми під час складання заповіту
у приватного нотаріуса ОСОБА_5, де він
самостійно вголос висловив свою волю
передати за заповітом належне йому
майно своїй сестрі, ОСОБА_2, та вголос
прочитав текст заповіту, а також
самостійно розрахувався за послуги
нотаріуса. Причину неможливості
підписати свідки пояснювали наявністю
фізичних вад після пережитого
інсульту.

Також допитана в якості свідка ОСОБА_5,
яка як нотаріус посвідчувала спірний
заповіт, пояснила, що коли до неї
завернувся ОСОБА_4 для складання
заповіту в серпні 2011 він пересувався
самостійно, але через тяжкий стан
здоров'я він не міг самостійно написати
необхідну фразу в заповіті, хоча міг
поставити свій підпис і спокійно
висловлювати свою волю. У зв'язку з
викладеним для підписання заповіту
було запрошено три особи, два свідка та
особа, яка мала підписати документ за
ОСОБА_4

Проте одночасно з цим свідок ОСОБА_13,
яка працювала медичною сестрою та
влітку 2011 року здійснювала медичні
процедури померлому ОСОБА_4, пояснила
під час допиту у якості свідка, що
ОСОБА_4 у липні 2011 року був
нетранспортабельний та самостійно не
пересувався та не вставав, міг говорити
з великими обмеженнями.

Крім того допитана у якості свідка
ОСОБА_14 суду пояснила, що вона
проживала з померлим ОСОБА_4 в одному
під'їзді у сусідній квартирі та
постійно з ним спілкувалась, при цьому
в серпні 2011 року ОСОБА_4 практично не
говорив внаслідок пережитого інсульту
та йому було важко самостійно
пересуватись.

Також допитані в судовому засіданні у
якості свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16, які
були близькими друзями померлого
ОСОБА_4, працювали разом у минулому, а
також постійно з ним спілкувались,
пояснили суду що 29 серпня 2011 року, в
день укладання спірного заповіту,
спілкувались із ОСОБА_4, оскільки це був
день, наступний за днем шахтаря та
приїхали до нього, щоб привітати з цим
святом та народженням онука. При цьому
свідки повідомили, що ОСОБА_4 практично
не міг розмовляти, а лише міг сказати
слова «Так» чи «Ні», а також
висловлював нецензурні слова.
Додатково зазначили, що померлий
ОСОБА_4 вже тривалий час не
користувався телефоном та з 2009 року не
дзвонив своїм друзям, оскільки не міг
розмовляти внаслідок інсульту. Крім
того свідки повідомили, що, будучі
близькими друзями померлого ОСОБА_4, їм
ніколи не було відомо про його друзів
ОСОБА_9 та ОСОБА_8, а також ОСОБА_10, який і
підписував за померлого ОСОБА_4
заповіт.

При цьому під час судового розгляду у
справі призначалась посмертна
судово-психіатрична експертиза
психічного стану ОСОБА_4, за наслідками
якої було складено акт №475-а/43-а/57-а від
09-17.01.2014 (том 1 аркуші справи 159-182). За
висновками комісії експертів в період
укладення юридичної угоди - оформлення
заповіту 29.08.2011 ОСОБА_4 виявляв
виражений стійкий психічний розлад у
вигляді органічного пораження
головного мозоку складного ґенезу
(церебральний атеросклероз,
дисциркуляторна енцефалопатія,
гіпертонічна хвороба, наслідки
перенесеного 27.03.2009 інсульту у вигляді
моторної, амнестичної, сенсорної
афазії) психоорганічного синдрому.
Крім того в період укладення юридичної
угоди - оформлення заповіту 29.08.2011
ОСОБА_4 за своїм психічним станом не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Проаналізувавши докази у їх
сукупності, суд критично відноситься
до пояснень відповідача ОСОБА_2, а також
показань свідків ОСОБА_5, ОСОБА_12,
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в тій частині, де всі
вказували на стан здоров'я ОСОБА_4, який
дозволяв останньому свободо
висловлювати свою волю, розуміти
значення своїх дій та ставити підпис,
але внаслідок фізичних вад не міг
написати необхідну фразу в заповіті,
оскільки вказані докази не завжди
збігаються між собою, є суперечливими
та спростовуються іншими доказами у
справі, а саме, показаннями свідків
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16, а
також актом посмертної
судово-психіатричної експертизи
психічного стану ОСОБА_4 №475-а/43-а/57-а
від 09-17.01.2014. При цьому висновок
експертизи суд повністю бере до уваги,
оскільки він ґрунтується не тільки на
показаннях свідків, але і на численних
медичних документах, крім того такий
висновок не оспорюваний та не
спростований ніякими іншими
експертними дослідженнямт, а також
узгоджується з іншими доказами:
поясненнями представника позивача та
свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та
ОСОБА_16

Наведені обставини свідчать, що при
вчиненні 29.08.2011 правочину - заповіту,
ОСОБА_4 міг помилитись щодо природи
правочину, прав та обов'язків, які з
нього випливають, і згідно зазначених
вище доказів волевиявлення ОСОБА_4 на
момент укладання заповіту не
відповідало його внутрішній волі,
оскільки внаслідок тяжкого стану
здоров'я останній не міг усвідомлювати
значення свої дій та керувати ними,
тому судом вбачаються підстави для
визнання спірного заповіту недійсним.

Таким чином, суд дійшов однозначного
висновку про те, що позовні вимоги
ОСОБА_3 є достатньо обґрунтованими та
правомірними, у зв'язку з чим такі
вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 84, 213 ЦПК
України, ст. ст. 30, 203, 215, 225, 717, 719, 1216, 1217,
1233, ЦК України, Постановою Пленуму
Верховного Суду України у від 18.12.2009 №14
«Про судове рішення у цивільній
справі», Постановою Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсним»,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про спадкування» від 30 травня 2008 року N7,
суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити.

Заповіт, складений ОСОБА_4 та
посвідчений 29 серпня 2011 року приватним
нотаріусом Макіївського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, про що був
внесений реєстровий запис за №2252, -
визнати недійсним.

Рішення може бути оскаржене сторонами
в апеляційному порядку до апеляційного
суду Донецької області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення суду, а у разі
відсутності особи, яка має право на
апеляційне оскарження, протягом 10-ти
днів з дня отримання копії рішення
суду.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо її не було
подано, а у разі її подання - після
розгляду справи апеляційним судом,
якщо його не скасовано судом
апеляційної інстанції.

Рішення надруковане суддею в одному
примірнику.

Суддя:
Р.О.
Кузнецов