Номер провадження: 22-ц/785/4415/14
Номер справи місцевого суду: 2-о-351/2006
Головуючий у першій інстанції Огренич
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за заявою ОСОБА_3 про
встановлення факту, що має юридичне
значення за апеляційною скаргою
Чуханенка Руслана Анатолійовича (в
інтересах відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Одеса) на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 22 грудня 2006 року,

встановила:

14 листопада 2006 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з заявою, у якій просила
встановити факт свого знаходження на
утриманні чоловіка, ОСОБА_6 з 1994 року по
квітень 2006 року, а також встановити те,
що після його смерті вона втратила
джерело засобів для існування (а.с. 02-03).

В обґрунтування заяви ОСОБА_3 послалась
на те, що знаходилась з ОСОБА_6 у
зареєстрованому шлюбі з 1980 року, а з 1994
року була на його утриманні оскільки не
працювала в зв'язку з поганим станом
здоров'я. Встановлення даного факту
необхідно заявниці, для оформлення
пенсії в зв'язку з втратою
годувальника.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 22 грудня 2006 року заяву ОСОБА_3
задоволено.

Суд першої інстанції встановив, що
ОСОБА_3 знаходилась на утриманні
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1994 року по
квітень 2006 року, а після його смерті
втратила джерело засобів для
існування.

В апеляційній скарзі Чуханенко Р.А. (в
інтересах відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Одеса) просить
рішення суду скасувати, постановити
ухвалу про залишення заяви ОСОБА_3 без
розгляду, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її задовольнити частково.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 районний
суд виходив з того, що ОСОБА_3
знаходились у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6 з 05 квітня 1980 року.

З 28 червня 1994 року ОСОБА_3 не працює в
зв'язку зі станом свого здоров'я, що
підтверджується трудовою книжкою на
ім'я ОСОБА_3

На підставі вищевикладеного, суд
першої інстанції дійшов до висновку, що
заявниця знаходилась на утриманні
чоловіка ОСОБА_6, одержувала від
останнього допомогу, що була для неї
постійним і основним джерелом засобів
до існування, а тому необхідно
задовольнити зазначену вище заяву
ОСОБА_3 (а.с. 40-41).

Однак, погодитись з таким висновком
районного суду не можна, оскільки суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, недоведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими,
висновки суду не відповідають
обставинам справи, суд порушив норми
процесуального права.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п. п. 1-4 ст. 309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує, ухвалює нове рішення із
наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Як вбачається з роз'яснень викладених в
п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 5 від 31 березня 1995 року (з
наступними змінами, далі Постанови)
«Про судову практику в справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення», для забезпечення
правильного і своєчасного розгляду
справ про встановлення фактів, що мають
юридичне значення, у кожній справі
після її порушення суддя зобов'язаний
з'ясувати, які фізичні особи та
організації можуть бути
заінтересовані у вирішенні даної
справи і підлягають виклику в судове
засідання, у необхідних випадках
запропонувати заявникові та
заінтересованим особам подати
додаткові докази на підтвердження
заявлених вимог чи заперечень проти
них.

Відповідно до п. 6 Постанови, судам слід
мати на увазі, що справи про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення, повинні розглядатися за
участю заявників і заінтересованих
осіб.

Заявники й залучені до участі у справі
заінтересовані особи мають право
подавати докази на підтвердження
обґрунтованості чи необґрунтованості
заяви про встановлення факту, що
розглядається судом, брати участь у
дослідженні обставин справи,
оскаржувати рішення і ухвали, вчиняти
інші процесуальні дії, передбачені ЦПК
України.

З урахуванням зазначеної в заяві мети,
суд визначає коло осіб, які можуть бути
залучені до участі у справі. У разі
невиконання цих вказівок заява
вважається неподаною і повертається
заявникові, про що суддя постановляє
мотивовану ухвалу.

Між тим, вищевказані вимоги
законодавства, районним судом були
проігноровані, що призвело до грубих
порушень норм процесуального права.

Так, як вбачається з матеріалів даної
справи, ОСОБА_3, з 05 квітня 1980 року
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6 (а.с. 10).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в наслідок
нещасного випадку на виробництві, що
підтверджується актом про нещасний
випадок, пов'язаний з виробництвом (а.с.
05, 46).

03 березня 2014 року, ОСОБА_3 звернулася до
відділення виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Одесі з заявою
про призначення та виплату одноразової
допомоги в разі смерті потерпілого та
щомісячної страхової виплати (а.с. 46).

Рішення Київського районного суду м.
Одеса від 22 грудня 2006 року, яке було
увалено без залучення відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Одеса, стало
підставою для звернення ОСОБА_3 з
вищевказаною заявою до зазначеного
вище фонду.

Між тим, як заявник в своїй заяві так і
суд першої інстанції відповідно, не
вказали в заяві та не залучили до
участі у даній справі заінтересовану
особу - дирекцію фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Одесі, що
призвело до порушення права
вищевказаної заінтересованої особи і є
порушенням норм процесуального права.

Крім того, відповідно до п. 7 ст. 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
соціальне державне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23 вересня 1999 року № 1105-ХІV, у разі смерті
потерпілого внаслідок нещасного
випадку або професійного захворювання
розмір одноразової допомоги його сім'ї
повинен бути не меншим за п'ятирічну
заробітну плату потерпілого і, крім
того, не меншим за однорічний заробіток
потерпілого на кожну особу, яка
перебувала на його утриманні, а також
на його дитину, яка народилася протягом
не більш як десятимісячного строку
після смерті потерпілого.

Ст. 33 Закону України «Про
загальнообов'язкове соціальне
державне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», містить вичерпний
перелік непрацездатних осіб, які
перебували на утриманні померлого та
мають право на одержання щомісячних
страхових виплат у разі смерті
потерпілого. Такими непрацездатними
особами є:

1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16
до 18 років, які не працюють, або старші
за цей вік, але через вади фізичного або
розумового розвитку самі не спроможні
заробляти; діти, які є учнями,
студентами (курсантами, слухачами,
стажистами) денної форми навчання - до
закінчення навчання, але не більш як до
досягнення ними 23 років;

2) жінки, які досягли 55 років, і чоловіки,
які досягли 60 років, якщо вони не
працюють;

3) інваліди - члени сім'ї потерпілого на
час інвалідності;

4) неповнолітні діти, на утримання яких
померлий виплачував або був
зобов'язаний виплачувати аліменти;

5) непрацездатні особи, які не
перебували на утриманні померлого, але
мають на це право.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 33 Закону
України «Про загальнообов'язкове
соціальне державне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності», у
разі смерті потерпілого право на
одержання щомісячних страхових виплат
мають непрацездатні особи, які
перебували на утриманні померлого.

Такими непрацездатними особами є
жінки, які досягли 55 років, і чоловіки
які досягли 60 років, якщо вони не
працюють.

Враховуючи, що на момент смерті
заявниці виповнилось лише 52 роки (а.с. 06,
10, 11, 25), остання не визнана інвалідом,
була працездатною, ОСОБА_3 не має право
на отримання щомісячних страхових
виплат відповідно до ст. 33 Закону
України «Про загальнообов'язкове
соціальне державне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».

При цьому, судова колегія зазначає, що
згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60
ЦПК України.

Судова колегія вважає, що ОСОБА_3 не
довела ті обставини, на які вона
послалась як на підставу своїх вимог
щодо вищевказаної заяви, що є
обов'язком сторін згідно з засадами
змагальності процесу.

На підставі всього вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.
п. 1-4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319
ЦПК України, судова колегія судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу Чуханенка Руслана
Анатолійовича (в інтересах відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Одеса) -
задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 22 грудня 2006 року по цивільній
справі за заявою ОСОБА_3 про
встановлення факту, що має юридичне
значення - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про
встановлення факту того, що ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, перебувала у період з 1994
року по квітень 2006 року на утриманні
свого чоловіка - ОСОБА_6, а після його
смерті, ІНФОРМАЦІЯ_3, втратила джерело
засобів до існування - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда