Справа № 1327/351/2012
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2225/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бермеса
І.В., Мусіної Т.Г.

секретаря Гацій
І.І.,

з участю відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 20 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3, з участю третіх
осіб Червоноградської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_6, ОСОБА_10, про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири,
визнання права на ідеальну частку у
квартирі в порядку спадкування, -

встановила:

У вересні 2009 року позивач ОСОБА_7
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, з участю третіх осіб
Червоноградської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_6, ОСОБА_10, просила визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 03.02.2004 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений
нотаріусом Червоноградської державної
нотаріальної контори ОСОБА_11 та
зареєстрований в реєстрі за № 2-79, а
також визнати за нею право власності на
1/6 частину вказаної квартири в порядку
спадкування після смерті її сина
ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог
покликалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
її син - ОСОБА_12, який з 21.01.1981 року по
24.04.1999 рік перебував з відповідачкою
ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час
перебування в шлюбі її син та
відповідачка 23.09.1996 року купили
квартиру АДРЕСА_1, право власності
оформлено на ОСОБА_4 03.02.2004 року вказану
квартиру відповідач відчужила на
підставі договору купівлі-продажу
ОСОБА_2, начебто з письмової згоди її
сина ОСОБА_12 Позивач стверджує, що син
не міг надати такої згоди, оскільки з 2002
року знаходився на диспансерному
обліку в наркокабінеті в
Червоноградській ЦМЛ з приводу
розладів психіки та поведінки
внаслідок вживання алкоголю,
алкогольного психозу. З початку 2003 року
він страждав хронічним психічним
захворюванням у формі параноїдальної
шизофренії, у зв'язку з чим з 2003 року був
визнаний інвалідом ІІІ групи по
психічному захворюванню. Відповідно до
висновку судово-психіатричної
експертизи, яка призначалася у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_13 про
визнання недійсним заповіту, ОСОБА_12 на
момент складення заповіту 14.06.2004 року
не міг усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними. Таким чином, і під
час написання заяви від 03.02.2004 року про
надання згоди на відчуження спірної
квартири він також не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними. Просила позовні вимоги
задовольнити.

Оскаржуваним рішенням
Червоноградського міського суду від 20
грудня 2013 року позов задоволено,
визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 03.02.2004 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, посвідчений нотаріусом
Червоноградської державної
нотаріальної контори ОСОБА_11,
зареєстрований в реєстрі за №2-79.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/6
частку квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті її сина
ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7
судові витрати в сумі 128 грн. 50 коп.

Рішення суду оскаржили відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також представник
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

Апелянти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважають
оскаржуване рішення незаконним,
необґрунтованим прийнятим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, без врахування
фактичних обставин справи та належної
оцінки доказів. Вказують на те, що суд
обмежився лише викладенням змісту
позовної заяви, чим порушив вимоги
ст.ст. 212, 213 ЦПК України, не надавши
оцінку доказам в їх сукупності та не
обґрунтувавши їх в рішенні суду з
покликанням на те, чому суд приймає до
уваги одні докази та відхиляє інші.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд
обмежився лише тим, що оскільки на
момент підписання згоди на відчуження
квартири син позивачки не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними, що встановлено висновком
експертизи, тому відповідно до вимог
ст. 225 ЦК України оскаржуваний правочин
є недійсним.

Проте, суд не надав належної оцінки
запереченням відповідачів, зокрема про
те, чи прийняла позивачка спадщину
після смерті сина, оскільки не була
зареєстрована по місцю його
проживання, а також не зверталася із
заявою про прийняття спадщини.

Крім цього, суд не звернув увагу на те,
що за наявності умов для одержання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину, вимоги про визнання
права на спадщину судовому розглядові
не підлягають.

Також, суд не звернув увагу на заяву
апелянта про застосування строків
позовної давності, зроблену в
запереченні на позов, оскільки
позивачка звернулася до суду із
пропуском встановленого строку.
Зокрема, син позивачки помер в
листопаді 2004 року, а позов вона подала у
2009 році. Вважає, що перебіг строку
позовної давності в даному випадку
слід рахувати з дати надання ОСОБА_12
згоди на відчудження квартири, тобто з
03.02.2004 року. Позивачка не просила
поновити строк для звернення з позовом
до суду, відповідно, суд повинен був
відмовити позивачці у позові у зв"язку
із пропуском строку позовної давності.

Також, на думку апелянтів, як квартира
вцілому, так і частка сина позивачки в
спірній квартирі не увійшли до складу
спадщини, оскільки він за життя не
звертався до суду з позовом про
визнання спірного договору
купівлі-продажу недійсним.

Суд першої інстанції не врахував, що
син позивачки не був стороною
оспорюваного правочину, особисто його
не підписував, а надана ним згода на
укладення договору не є за своєю
правовою природою правочином.

Суд також не виконав вимог ст. 216 ЦК
України щодо наслідків недійсності
правочину, оскільки визнавши недійсним
договір купівлі-продажу квартири, не
визначив обов"язків сторін, пов"язаних
і його недійсністю.

Просять скасувати рішення
Червоноградського міського суду від
20.12.2013 року та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
за безпідставністю.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 зазначає, що рішення
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Суд визнаючи договір купівлі продажу
від 03.02.2004 року недійсним посилався на
ч. 2 ст. 203 ЦК України, згідно якої особа
яка вчиняє правочин повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. В свою чергу, згідно із
ст. 655 ЦК України сторонами договору
купівлі продажу є продавець та
покупець. В свою чергу, сторонами
оспорюваного правочину були ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, відповідно ОСОБА_12 не був
стороною договору відтак, вважає, що
підстав для застосування положень
статті 203 ЦК України немає.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_12 за життя
не звертався з вимогами про визнання за
ним права власності на 1/2 частину
спірної квартири, на момент смерті
квартира йому не належала на праві
власності, відповідно не входить до
складу спадщини.

Просить рішення Червоноградського
міського суду від 20.12.2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким в позові
відмовити.

В судовому засіданні відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимоги власної
апеляційної скарги, а також
апеляційної скарги представника
відповідача ОСОБА_5 підтримали, в
обґрунтування надали пояснення,
аналогічні викладеним у скарзі,
просять скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Представник відповідача ОСОБА_5 в
судовому засіданні власну апеляційну
скаргу, а також апеляційну скаргу
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3
підтримала, просить рішення
Червоноградського міського суду від
20.12.2013 року скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_6 апеляційні скарги
підтримав, просить такі задовольнити.

Позивач ОСОБА_7 та її представник
ОСОБА_13 в судове засідання не прибули.
звернулися з клопотанням розгляд
справи проводити у відсутність їх
сторони. У письмовому запереченні
звертають увагу на те, що суд першої
інстанції правильно визнав
оспорюваний договір купівлі-продажу
недійсним, оскільки надаючи згоду на
укладення такого договору ОСОБА_12 не
міг розуміти значення своїх дій та
керувати ними, що підтверджується
висновком посмертної
судово-психіатричної експертизи.
Просить апеляцію відхилити, а рішення
Червоноградського міського суду від
20.12.2013 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_5,
третьої особи ОСОБА_6 на підтримання
апеляційних скарг, перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають до
задоволення частково, виходячи з
наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх
прав у випадках, встановлених цим
Кодексом, встановлювати у рішенні
обставини справи (в тому числі
пропущення позовної давності),
характер правовідносин сторін, правову
норму, яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Колегія суддів приходить переконання,
що дане рішення суду не відповідає
зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що при
відчуженні спірної квартири, даючи
письмову згоду ОСОБА_12 за своїм станом
здоров'я не міг усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, відтак
вимога щодо визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним є
обґрунтованою, так як і вимога про
визнання за позивачем права власності
на 1/6 частку спірного житла, оскільки
така відповідає приписам ст. 1261 ЦК
України.

Однак, судова колегія не може
погодитись з такими висновками
виходячи з наступного.

Позивачка по справі ОСОБА_7 є мамою
ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
(свідоцтво про смерть № НОМЕР_1, видане
03.11.2004 року відділом РАЦС
Червоноградського МУЮ).

ОСОБА_12 перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_14 з 21 січня 1981 року, від
якого у них народилися двоє дітей
ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 розірвано
рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 24.04.1999 року,
реєстрація розірвання шлюбу проведена
відділом реєстрації актів цивільного
стану Червоноградського МУЮ 05.05.2005
року.

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_12,
відповідно до договору купівлі-продажу
від 23.09.1996 року, відповідач ОСОБА_4
придбала квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 124).

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який
був чинний станом на 23.09.1996 року,
вказана квартира належала ОСОБА_12 та
ОСОБА_4 на праві спільної сумісної
власності.

В свою чергу, на підставі договору
купівлі-продажу від 03.02.2004 року ОСОБА_4
продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Статтею 63 ЦК України встановлено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Відповідно до ст. 65 ЦК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Аналогічні приписи щодо здійснення
права спільної сумісної власності
закладено і у ст.369 ЦК України, у якій,
окрім іншого, передбачено, що
співвласники мають право уповноважити
одного із них на вчинення правочинів
щодо розпорядження майном.

Крім цього, згідно із ч. 1 ст. 68 СК
України, розірвання шлюбу не припиняє
права спільної сумісної власності на
майно, набуте за час шлюбу.

З цього слідує, що усі правила, які
регулюють порядок та встановлюють
обмеження у розпорядженні спільним
сумісним майном, зберігають свою силу
для колишнього подружжя і після
припинення шлюбу, якщо тільки режим
спільної сумісної власності не був
припинений у зв'язку з поділом майна.

Відчужуючи зазначену квартиру, 03.02.2004
року ОСОБА_15 попередньо отримала
нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_12
на продаж, як співвласника квартири,
яка належала їм на праві спільної
сумісної власності (т. 1 а.с. 122).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України
визнання правочину недійсним є одним
із способів захисту цивільних прав та
інтересів.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

У. ч 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

В свою чергу, відповідно до ст. 225 ЦК
України правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права та інтереси порушені.

Проведеною по справі посмертною
судово-психіатричною експертизою (акт
№ 901 від 21.10.2011 року) встановлено, що
ОСОБА_12 на час надання згоди на
відчудження квартири згідно договору
купівлі-продажу від 03.02.2004 року
страждав стійким, хронічним психічним
захворюванням у вигляді шизофренії,
параноїдної форми з безперервним типом
перебігу та вираженим
емоційно-вольовим дефектом, а тому за
своїм станом не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
надаючи ОСОБА_4 письмову згоду на
продаж квартири, яка перебувала у їх
спільній сумісній власності, ОСОБА_12 не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними, відповідно
укладений договір купівлі-продажу
квартири від 03.02.2004 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 може бути визнаний недійсним
судом.

Покликання апелянтів ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на те, що син позивачки не був стороною
оспорюваного правочину, особисто його
не підписував, а надана ним згода на
укладення договору не є за своєю
правовою природою правочином, є
безпідставним, оскільки відчуджуючи
спірну квартиру, ОСОБА_4 діяла як від
свого імені, так і від імені колишнього
чоловіка ОСОБА_12, тому останній також
був стороною договору, а його в цьому
правочині представляла ОСОБА_4

Відтак, як спадкоємець першої черги
після смерті сина ОСОБА_12, його мама
ОСОБА_7 мала право звертатися з позовом
про визнання недійсним оспрюваного
договору купівлі-продажу квартири.

Разом з тим, в запереченні на позовну
заяву (т. 1 а.с. 219-223) як на підставу для
відмови у задоволенні позовних вимог
відповідач ОСОБА_2 вказала на пропуск
позивачем встановленого строку для
звернення до суду з вказаним позовом,
оскільки згоду на продаж квартири її
син ОСОБА_12 надав 03.02.2004 року, на той час
позивач проживала разом із сином,
відповідно знала про такі дії сина,
відтак, перебіг строку позовної
давності розпочався з 03.02.2004 року. В
свою чергу, з позовом про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири позивачка звернулася у
вересні 2009 року, відповідно пропустила
встановлений трирічний строк
звернення з позовом до суду.

Згідно із ст. 256 ЦПК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦПК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦПК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки рішення по суті спору
ухвалюється судом першої інстанції, а
на стадії апеляційного провадження
здійснюється лише перевірка
законності й обґрунтованості рішення
суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява
про застосування позовної давності
може бути розглянута, якщо вона подана
під час розгляду справи в суді першої
інстанції.

В свою чергу, якщо відповідач подав
заперечення проти позову, пославшись
на сплив позовної давності, відповідно
зазначена заява є підтвердженням того,
що відповідач зробив заяву про
застосування позовної давності.

Як зазначено вище оспорюваний договір
купівлі-продажу квартири укладений
03.02.2004 року, власне цього ж дня ОСОБА_12
надав нотаріально посвідчену згоду
колишній дружині про продаж квартири.

В свою чергу, з позовною заявою про
визнання недійним вказаного договору
купівлі-продажу квартири позивач
ОСОБА_7 звернулася до суду 10.09.2009 року з
пропуском строку позовної давності, з
відповідним клопотанням про визнання
поважними причини пропуску позовної
давності, або ж про вказівку на іншу
дату, коли вона дізналася про порушення
свого права, позивач не зверталася.

Проте, суд першої інстанції на це
положення закону увагу не звернув та не
вирішив заяви відповідача про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності.

За таких обставин апеляційні скарги
відповідачів підлягають задоволенню
частково, рішення суду першої
інстанції необхідно скасувати як таке,
що ухвалене з порушенням та
неправильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права,
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову за
спливом строку позовної давності.

Оскільки колегія суддів відмовляє у
задоволенні позовної вимоги про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 03.02.2004 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, відповідно не підлягає до
задоволення вимога позивачки про
визнання за нею права власності на 1/6
частину квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті сина ОСОБА_12,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки, в
силу ст. 1218 ЦК України, вказана квартира
не входила в склад спадщини на момент
відкриття такої.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч.
1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 20 грудня 2013
року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного 03.02.2004
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого
нотаріусом Червоноградської державної
нотаріальної контори ОСОБА_11,
зареєстрованого в реєстрі за № 2-79, а
також визнання за ОСОБА_7 права
власності на 1/6 частину квартири
АДРЕСА_1 в порядку спадкування після
смерті сина ОСОБА_12, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити за спливом
строку позовної давності.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: І.В. Бермес

Т.Г. Мусіна