Справа № 352/2903/13-ц
Провадження № 22-ц/779/940/2014
Головуючий у 1 інстанції Струтинський
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів:
Девляшевського В.А., Меленко О.Є.,

секретаря - Яковин М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною ОСОБА_2 на рішення
Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 13
березня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні
відповідачів - орган опіки та
піклування Тисменицької РДА про
розірвання договору піднайму
житлового приміщення та виселення, та
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
визнання права користування житловим
приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2013 року позивач за первісним
позовом ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом щодо розірвання договору
піднайму житлового приміщення,
укладеного 23.05.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
а також просив виселити ОСОБА_4 з
будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
житла (далі - спірне житлове
приміщення).

Позовні вимоги обґрунтував тим, що
23.05.2013 ОСОБА_3 уклав договір піднайму
житлового приміщення з ОСОБА_2, згідно
якого позивач здав у найм останній
житлове приміщення - кімнату площею 22,3
кв.м для проживання безплатно на
умовах, визначених договором. В
порушення умов договору піднайму
ОСОБА_2 зареєструвала без згоди
позивача у вказане житлове приміщення
свого чоловіка ОСОБА_4 та малолітнього
сина ОСОБА_5 Крім того, як вказує
позивач, щодо нього неодноразово
відповідачі вчиняли неправомірні дії у
формі погроз, замикання в окремій
кімнаті, неетичним ставленням до нього
як до незрячої людини похилого віку.

В січні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали
позов до ОСОБА_3 про визнання за ними
права користування спірним житловим
приміщенням як за членами сім'ї ОСОБА_3
Позовні вимоги обґрунтували тим, що
відповідач-позивач знайома з позивачем
ще з дитинства, оскільки її бабуся
ОСОБА_6 проживала з ОСОБА_3 в
громадянському шлюбі протягом 23 років.
В 2008 році ОСОБА_6 та ОСОБА_3 запросили її
проживати до ОСОБА_3, оскільки вони
похилого віку і потребували догляду за
собою та господарством. ОСОБА_2
погодилася переїхала жити до них в
окрему кімнату. Відповідач стверджує,
що нею спільно з її чоловіком ОСОБА_4
були приведені в порядок будинок та
прилегла територія. Зазначає, що вони
разом з ОСОБА_4 та їхнім малолітнім
сином ОСОБА_5 проживають уже понад 5
років разом з позивачем ОСОБА_3 як члени
його сім'ї, а договір піднайму спірного
житлового приміщення, що був укладений
між нею та ОСОБА_3, є формальністю та був
необхідний для здійснення реєстрації
місця проживання.

25.11.2013 ОСОБА_3 подав позовну заяву в
порядку ст. 31 ЦПК України щодо
збільшення позовних вимог, а саме:
виселити ОСОБА_2 разом з її малолітнім
сином ОСОБА_5 зі спірного житлового
приміщення (а.с. 30-31, 32-33).

Ухвалою Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 25
листопада 2013 року по даній справі
залучено в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідачів
- орган опіки та піклування
Тисменицької РДА (а.с. 39).

Згідно копії заяви від 16.12.2013 позивач
ОСОБА_3, звернувся до Тисменицького
районного суду Івано-Франківської
області з проханням залучити до участі
у справі як співвідповідача ОСОБА_5 (а.с.
44, 45).

Ухвалою Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 03
березня 2014 року об'єднано в одне
провадження цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про розірвання
договору піднайму житлового
приміщення та виселення та цивільну
справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання права користування
житловим приміщенням та призначено
номер справи № 352/2903/13 (а.с. 98).

Ухвалою Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 13
березня 2014 року залучено до участі у
справі в якості співвідповідача за
первісним позовом ОСОБА_5 (а.с. 136).

Рішенням Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 13
березня 2014 року задоволено позов
ОСОБА_3: розірвано договір піднайму
житлового приміщення від 23.05.2013,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2;
виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4 та їх
малолітнього сина ОСОБА_5 з будинку
АДРЕСА_1 без надання їм іншого житла;
стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 458 грн
80 коп. сплачених судових витрат та 2000
грн витрат на правову допомогу, а
всього - 2458 грн 80 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання права користування
житловим приміщенням зазначеним
рішенням відмовлено, у зв'язку з його
безпідставністю та недоведеністю
позовних вимог.

ОСОБА_2 оскаржила вказане рішення в
апеляційному порядку. Вважає рішення
незаконним, необґрунтованим та таким,
що підлягає скасуванню.

На думку апелянта, суд першої інстанції
надав перевагу одним доказам над
іншими, не дослідивши усі необхідні
докази, порушив принцип змагальності у
судовому процесі, що призвело до
ухвалення незаконного та
необґрунтованого рішення.

Зі слів апелянта, не зважаючи на
заявлене письмове клопотання в
судовому засіданні не було допитано
свідків: ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та інших осіб, які могли
спростувати надані позивачем доводи.
Як зазначає апелянт, судом першої
інстанції проігноровано заявлене
клопотання про проведення експертизи
на предмет розуміння позивачем
значення своїх дій.

Апелянт не погоджується з висновком
суду, що вона всупереч умовам договору
допустила в спірне житлове приміщення
сторонніх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
стверджує, що ОСОБА_4 проживав у
згаданому житловому приміщенні з

дозволу позивача з 2009 року. На
підтвердження своїх доводів апелянт
вказує на доручення від 13.08. 2011, заповіт
від 11.01.2012 та доручення від 12.11.2012,
видані ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4

Окрім того, апелянт стверджує, що
позивач жодним чином не заперечував
щодо проживання у спірному житловому
приміщенні її малолітнього сина.

Посилаючись на Декларацію з прав
дитини 1959 року апелянт вважає
незаконним висновок органу опіки і
піклування Тисменицької РДА, яким
встановлено доцільність розірвання
договору піднайму житлового
приміщення та зобов'язано ОСОБА_2
поставити на реєстраційний облік у
будинку АДРЕСА_2 її малолітнього сина
ОСОБА_5

Просить скасувати рішення
Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 13
березня 2014 року, ухвалити нове рішення,
яким у позові ОСОБА_3 відмовити та
задовольнити позов ОСОБА_2, ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання права користування
житловим приміщенням.

У судовому засіданні апеляційного суду
апелянт ОСОБА_2 вимоги апеляційної
скарги підтримала, просила її
задовольнити з указаних у ній мотивів.
Зазначила, що ОСОБА_3 не заперечував
проти проживання чоловіка та сина у
спірному житлі. У даний час ОСОБА_3 живе
у свого родича.

Представники позивача за первісним
позовом проти доводів апеляційної
скарги заперечили, просили її
відхилити з огляду на законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції.

Представник органу опіки та піклування
Тисменицької РДА просила відхилити
апеляційну скаргу.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 та
відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явилися, про причини неявки не
повідомили.

Заслухавши апелянта, представників
позивача за первісним позовом,
представника органу опіки та
піклування Тисменицької РДА,
суддю-доповідача, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу належить
відхилити з наступних мотивів.

Згідно матеріалів справи, 23.05.2013 між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Договір
піднайму житлового приміщення (далі -
Договір піднайму), посвідчений головою
Черніївської сільської ради (а.с. 10, 72).

Заяви ОСОБА_3 щодо вимоги про
звільнення спірного житлового
приміщення, адресовану громадянам
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, 12.09.2013 посвідчено
приватним нотаріусом
Івано-Франківського нотаріального
округу (а.с. 14, 15, 77, 122, 123).

Заявою від 24.09.2013 ОСОБА_3 звернувся з
вимогою до сільського голови с. Черніїв
щодо розірвання Договору піднайму в
зв'язку з систематичним порушенням
його умов відповідачем (а.с. 12, 78).

Згідно копії Довідки № 1628 від 30.09.2013 ВК
Черніївської сільської ради
Тисменицького району
Івано-Франківської області громадянин
ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1, що
не заперечується сторонами по справі
(а.с. 13, 74).

Довідкою № 2106 від 26.11.2013 ВК
Черніївської сільської ради
Тисменицького району
Івано-Франківської області позивач
ОСОБА_3, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5
зареєстровані в спірному житловому
приміщенні (а.с. 73).

Відповідач ОСОБА_4 проживає у спірному
житловому приміщенні без реєстрації,
що не заперечується сторонами по
справі( абз. 7, а.с. 149 - зворот).

Рішенням №06-14/02-22 від 14.02.2014 комісії з
питань захисту прав дитини
Тисменицької РДА встановлено
доцільність розірвання Договору
піднайму і зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_4
поставити на реєстраційний облік
їхнього малолітнього сина ОСОБА_5 за
попередньою адресою проживання (а.с.
56-57).

Відповідно до копії Доручення № 187 від
30.08. 2011 (а.с. 26, 71, 109) та копії Довіреності
№ 24 від 12.11. 2012, що посвідчена
відповідно до Витягу про реєстрацію в
Єдиному реєстрі довіреностей (а.с.29, 70),
ОСОБА_3 уповноважив відповідача ОСОБА_4
вести справу з приватизації земельних
ділянок (а.с. 28, 69, 110).

Згідно копії Заповіту від 11.01.2012
позивач заповів все майно, що йому
належить ОСОБА_4 (а.с. 27, 68).

В матеріалах справи містяться
документи, що підтверджують звернення
ОСОБА_3 до правоохоронних органів,
органів прокуратури з приводу
виселення відповідачів зі спірного
житлового приміщення ( а.с. 6, 7, 8, 11, 76).

На а.с. 112-117, 119-121, 125 міститься
листування ОСОБА_4 з правоохоронними
органами з приводу протиправних дій
секретаря сільської ради с. Черніїв
ОСОБА_11, жителя с. Черніїв ОСОБА_12 та
родичів позивача ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що ОСОБА_2, як наймач
спірного житлового будинку, без
дозволу його власника ОСОБА_3 допустила
до проживання в ньому свого чоловіка
ОСОБА_4 та зареєструвала їх
малолітнього сина ОСОБА_5, порушивши
умови договору. Тому відповідачі за
первісним позовом підлягають
виселенню в судовому порядку без
надання їм іншого жилого приміщення
відповідно до ст.ст. 98, 168 ЖК України.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на гарантії,
визначені приписами п.1 с.8 Європейської
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, права кожної
особи на повагу до її житла, ст.41
Конституції України, ст.321 ЦК України -
на непорушність права власності.

ОСОБА_3 є законним власником спірного
житлового будинку (а.с. 13, 74 - Довідка
Черніївської сільської ради), відтак
має право як розпоряджатися цією
власністю на свій розсуд (ст. 150 ЖК
України), так і вимагати захисту
порушеного права в судовому порядку.

В порушення вимог ст. 60 ЦПК України,
позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_2
та ОСОБА_4 не довели, що являються
членами сім'ї ОСОБА_3 - в матеріалах
справи відсутнє документальне
підтвердження того, що ОСОБА_2
вселились у спірний житловий будинок
саме як члени сім'ї наймача (власника).
Відтак, відсутні і підстави набуття
ними права на користування спірним
житловим будинком.

Відповідачі ОСОБА_2 зобов'язані були
негайно звільнити вказане приміщення
на вимогу ОСОБА_3 як його законного
власника, а оскільки на час розгляду
даної справи в добровільному порядку
ОСОБА_2 не виселились, то вони
підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Доводи апелянта, що незаконним є
висновок органу опіки та піклування,
врахований судом при ухваленні рішення
щодо виселення зі спірного житлового
будинку малолітнього ОСОБА_5, колегія
суддів відхиляє. Колегія суддів вважає,
що Рішення засідання комісії з питань
захисту прав дитини (а.с. 56-57) не
суперечить інтересам дитини, оскільки
не свідчить про необхідність
проживання дитини окремо від матері, а
лише про зміну місця реєстраційного
обліку малолітнього ОСОБА_5 за
попередньою адресою з метою
відновлення його порушених житлових
прав.

Інші доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду першої
інстанції не спростовують, тому
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу належить відхилити, а рішення
суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 13
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
А.Ю. Малєєв

Судді:
В.А.Девляшевський

О.Є. Меленко