Справа №2-2059/11 20.05.2014 20.05.2014 20.05.2014
Провадження №22-ц/784/1548/14 Суддя
по 1 інстанції - Боброва І.В.
Доповідач апеляційного суду - Шолох
Ухвала

Іменем України

20 травня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання
- Яценко Л.В.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2 та її
представника - ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4 та його
представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 21 листопада 2013 року у
справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору:приватний нотаріус
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, комунальне
підприємство Миколаївської міської
ради «Миколаївське міжміське бюро
технічної інвентаризації, про
визнання правочину недійсним з підстав
його удаваності та визнання нікчемним
договору довічного утримання,

встановила:

У березні 2011 року ОСОБА_2, яка є
правонаступником ОСОБА_7, звернулася
до суду із зазначеним позовом, який
обґрунтовувала тим, що її мати ОСОБА_7,
будучи у віці 91 рік, 19 червня 2009 року
уклала з відповідачем договір
купівлі-продажу належної їй
однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Наміру продавати квартиру її мати
не мала, гроші за договором не
отримувала, а передала її відповідачу
ОСОБА_4, який був сусідом по квартирі
№ 32 цього ж будинку, на умовах
договору довічного утримання.

Проте, відповідач ввів її матір в
оману, після укладення договору за нею
не доглядав і допомоги не надавав, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла.

Посилаючись на викладені обставини та
уточнюючи позовні вимоги, позивачка
просила визнати недійсним договір
купівлі-продажу з підстав його
удаваності, оскільки вважала, що він
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, а саме договору довічного
утримання. Оскільки договір довічного
утримання не містить усіх істотних
його умов, тому його слід визнати
нікчемним.

Заперечуючи проти позову, відповідач
вказував, що проживав із своєю сім'єю у
квартирі № 32 по-сусідству із ОСОБА_7 з
1997 року, між ними були добрі відносини і
він завжди відкликався на її прохання
про допомогу, оскільки її донька
проживала окремо. Ключ від її квартири
був у нього на її ж прохання на всякий
випадок.

Будь-яких домовленостей про довічне
утримання між ними не було, а була
домовленість про купівлю квартири для
сина. При цьому вона бажала дожити свій
вік та померти у стінах своєї квартири.
Вона особисто видала йому доручення
для підготовки документів перед
оформленням договору. Неодноразово в
судових засіданнях, відповідач
вказував, що гроші за квартиру не
сплатив, але укладав з ОСОБА_7 саме
договір купівлі-продажу. Змінюючи свої
пояснення після неодноразового
слухання справи, посилався на те, що
гроші за договором передав.

В запереченнях на позов приватний
нотаріус ОСОБА_6 посилалась на
посвідчення угоди у відповідності до
волевиявлення її сторін та з
дотриманням вимог чинного
законодавства.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Останнім рішенням Заводського
районного суду м. Миколаєва від 21
листопада 2013 року відмовлено у
задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення районного
суду, просила його скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, дослідивши обставини спору,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
недоведеності заявлених позовних
вимог.

Такий висновок суду відповідає
фактичним обставинам справи та вимогам
закону.

Підставами позову є фактичні
обставини справи, якими позивач
обґрунтовує позовні вимоги, а не саме
по собі посилання на норму права. У разі
посилання позивача не на ту норму
закону, суд застосовує норму закону,
яка їм відповідає.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно абзацу 2 ч. 1 ст. 218 ЦК
України заперечення однієї із сторін
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За змістом вказаних норм не може
підтверджуватися показаннями свідків
наявність правовідносин, що виникають
із правочинів, для яких законом
установлено письмову форму.

Відповідно до ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який насправді вчинили. Якщо
буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховування
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

В той же час, для визнання правочину
удаваним слід мати на увазі, що обидві
сторони договору діяли свідомо для
досягнення якоїсь особистої користі,
їх дії направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди. Наміру однієї
сторони на укладення удаваної угоди
недостатньо.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за
договором довічного утримання (догляд)
одна сторона (відчужувач) передає
другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок , квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати утриманням та (або)
доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду)
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.
Договір довічного утримання (догляду),
за яким передається набувачеві у
власність нерухоме майно, підлягає
державній реєстрації (ст. 745 ЦК
України).

За змістом ст. ст. 749, 751 ЦК України у
договорі довічного утримання можуть
бути визначені усі види матеріального
забезпечення, а також усі види догляду
(опікування), якими набувач має
забезпечувати відчужувача, а
матеріальне забезпечення, яке
щомісячно має надаватися відчужувачу,
підлягає грошовій оцінці.

Як встановлено судом, 19 червня 2009 року
між ОСОБА_7, як продавцем, та ОСОБА_4, як
покупцем, укладено договір
купівлі-продажу належної ОСОБА_7
однокімнатної квартири АДРЕСА_2. В
зазначеній квартирі ОСОБА_7 проживала
одна, а відповідач - її сусід із
квартири № 32 цього ж будинку.

Договір посвідчений приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 на дому у
присутності доньки ОСОБА_7 -
ОСОБА_2 та повнолітньої онуки ОСОБА_8

У зв'язку з похилим віком та станом
здоров'я продавця на її особисте
прохання та у її присутності договір
підписала її донька ОСОБА_2

Відповідно до п. 3 умов договору
продаж квартири вчинено за 3 137 грн., які
отримані продавцем в момент
оформлення договору.

Перед укладенням договору, 15
червня 2009 року ОСОБА_7 видала
довіреність ОСОБА_4, на строк до 15
червня 2012 року, для отримання та
оформлення усіх необхідних документів
на її квартиру та зняття з
реєстраційного обліку. Довіреність
посвідчена нотаріусом, який
посвідчував договір купівлі-продажу
(а.с.227).

28 жовтня 2009 року ОСОБА_7 скасувала
вказану довіреність, а 12
листопада 2009 року звернулася до суду
із позовом до ОСОБА_4 про визнання
вказаного договору недійсним.

В первісній позовній заяві, ОСОБА_7
вказувала, що вона не запрошувала
нотаріуса для посвідчення цієї угоди,
в момент укладання договору
перебувала у тяжкому стані, не розуміла
того, що відбувається, продавати
квартиру не бажала, гроші від покупця
не отримувала.

При цьому як на правові підстави для
задоволення позову посилалась на
вимоги ст. 229 ЦК України про
вчинення правочину під впливом помилки
та ст. 230 ЦК України щодо вчинення
правочину під впливом обману.

До початку розгляду справи судом,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 91 рік
ОСОБА_7 померла.

Відповідно до спадкової справи № 47/2010,
заведеної 29 січня 2010 року Третьою
Миколаївською державною нотаріальною
конторою, спадщину в порядку
спадкування за законом після її
смерті прийняла донька ОСОБА_7 -
ОСОБА_2, яка залучена до участі у
справі як правонаступник померлої
позивачки.

Рішенням Заводського районного
суду м. Миколаєва від 22 листопада 2010
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 1 лютого 2011 року,
відмовлено у задоволенні позовних
вимог про визнання правочину
недійсним з підстав, передбачених ст.
ст. 229, 230 ЦК України.

У березні 2011 року спадкоємиця
ОСОБА_7 - ОСОБА_2 звернулася до суду із
зазначеним позовом.

В обгрунтування удаваності договору
купівлі-продажу та наявності
волевиявлення сторін укласти договір
довічного утримання, позивачка
посилалась на те, що гроші за продану
квартиру покупець не передавав, що
сам визнав, а також на показання
свідків ОСОБА_9 (сусідка),
ОСОБА_10.(сусідка), ОСОБА_8 (онука),
ОСОБА_11 (племінниця), які
підтверджували те, що відповідач та
його дружина допомагали ОСОБА_7
по-сусідськи до укладання договору та
після його укладання.

Вищезазначене підтверджується
матеріалами цієї справи та
матеріалами архівної цивільної справи
№ 2-258/10 Заводського районного суду м.
Миколаєва, розглянутої за позовом
ОСОБА_7 (правонаступником якої є
ОСОБА_2.) до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
дослідженої апеляційним судом в
судовому засіданні.

Позивачка не була стороною
оспорюваного договору, а матеріали
справи не містять допустимих доказів
на підтвердження наміру ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 укласти саме договір
довічного утримання та доказів, які б
свідчили про домовленість сторін щодо
істотних умов такого договору.

Не містить таких посилань і
первісна позовна заява самої ОСОБА_7
до суду. А доведеність лише того факту,
що відповідач не сплатив кошти за
придбану квартиру, не дає підстав для
визнання договору купівлі-продажу
удаваним, оскільки законом
передбачені інші правові наслідки
невиконання цього обов'язку покупцем.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 10, частин 1,4
ст. 60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доводи апеляційної скарги
зводяться до переоцінки доказів, які
досліджені судом з додержанням вимог
ст.ст. 57-59,64, 112 ЦПК України, тому колегія
суддів не вбачає підстав для їх
переоцінки.

З урахуванням викладеного, підстав
для скасування рішення районного суду
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, а рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 21
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: