АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/40/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/1853/14
Головуючий у 1-й інстанції Мурашко А. О.
Доповідач Дряниця Ю. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді : Дряниці Ю.В.,

суддів: Карнауха П.М.,
Кривчун Т.О.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

з участю: представника позивача
Шокало Т.В.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Козельщинського районного
суду Полтавської області від 30 квітня
2014 року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача апеляційного суду
Полтавської області Драниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

Позивач 26 грудня 2013 року звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
в розмірі 22589,93 грн. та судового збору в
сумі 243,60 грн., який направив до суду
засобами поштового зв'язку. Позовна
заява була отримана судом 09 січня 2014
року.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що ОСОБА_2 згідно з укладеним з ПАТ КБ
«ПриватБанк» кредитним договором № б/н
від 28.12.2007 року отримав кредитні кошти у
вигляді встановленого кредитного
ліміту в розмірі 600 грн. на платіжну
картку зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 36 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки. Внаслідок неналежного
виконання умов договору, станом на
30.11.2013 року виникла заборгованість на
загальну суму 22589,93 грн., що складається
з 11180,62 грн. заборгованості за кредитом;
7509,40 грн. заборгованості по процентам
за користування кредитом; 2348,01 грн.
заборгованості по комісії за
користування кредитом; штрафів - 500 грн.
(фіксована частина) та 1051,90 грн.
(процентна складова).

Рішенням Козельщинського районного
суду Полтавської області від 30 квітня
2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволений повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 22589,93 грн. заборгованості
за кредитним договором і сплачений
судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення місцевого суду скасувати та
ухвалити нове про відмову в задоволені
позовних вимог. Посилається на те, що
при ухваленні рішення судом дана
неправильна оцінка встановленим
обставинам справи, порушені норми
матеріального та процесуального права,
просив застосувати строк позовної
давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи,
з'ясувавши межі апеляційного
оскарження, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК
України передбачено, що доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позовні вимоги пред'явлені
обґрунтовано та підтверджені
належними доказами.

Колегія суддів погоджується з
висновками місцевого суду, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 згідно з укладеним з ПАТ КБ
«ПриватБанк» кредитним договором № б/н
від 28.12.2007 року отримав кредитні кошти у
вигляді встановленого кредитного
ліміту в розмірі 600 грн. на платіжну
картку зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 36 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами та
Правилами надання банківських послуг
складає між ним та Банком Договір.

Факт отримання кредиту та використання
кредитної картки НОМЕР_1 відповідачем
не оспорюється.

Відповідно до п. 5.3. Умов та правил
надання банківських послуг, право
зміни розміру наданого на платіжну
карту Кредиту (кредитного ліміту) Банк
залишає за собою в односторонньому
порядку за власним рішенням Банку та
без попереднього повідомлення Клієнта.

Відповідно до наданої Банком
інформації, строк дії виданої ОСОБА_2
кредитної картки НОМЕР_1 встановлено до
грудня 2011 року.

Доводи апелянта про те, що строк дії
картки становить 2 роки, спростовуються
наявними в справі доказами, а тому до
уваги не беруться.

Із п. 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг вбачається, що
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання. Якщо протягом
цього строку жодна із сторін не
проінформує другу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично пролонгується на той же
строк. Разом з цим, відповідно до Правил
користування платіжною карткою, які є
складовою кредитного договору, картка
діє в межах визначеного нею строку. За
таким договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Клієнт зобов'язується погашати
заборгованість за кредитом та
відсоткам за користування ним,
перевитратами платіжного ліміту, а
також сплачувати комісію на умовах,
передбачених договором. В разі
виникнення заборгованості Держатель
по Картрахунку зобов'язаний погасити
заборгованість протягом 30 днів з
моменту її виникнення. За порушення
строків платежу за будь-яким грошовим
зобов'язанням згідно кредитного
договору більше ніж на 30 днів, Клієнт
зобов'язаний сплатити банку штраф у
розмірі 500,00 грн. та 5 % від суми позову (п.
6.5, 6.9., 8.6. Умов та правил надання
банківських послуг).

Згідно п. 5.2. Умов та правил надання
банківських послуг, у випадках
порушення Держателем умов даного
Договору Банк має право вимагати
дострокового виконання боргових
зобов'язань в цілому чи у визначеній
Банком частині.

Внаслідок неналежного виконання умов
договору, станом на 30.11.2013 року виникла
заборгованість на загальну суму 22589,93
грн., що складається з 11180,62 грн.
заборгованості за кредитом; 7509,40 грн.
заборгованості по процентам за
користування кредитом; 2348,01 грн.
заборгованості по комісії за
користування кредитом; штрафів - 500 грн.
(фіксована частина) та 1051,90 грн.
(процентна складова).

Пунктом 2 Умов та правил надання
банківських послуг визначено терміни
та поняття, відповідно до яких,
мінімальний обов'язковий платіж - це
розмір боргових зобов'язань Держателя,
які щомісячно належать сплаті
Держателем протягом строку дії Карти.
Мінімальний обов'язковий платіж є
обов'язковим для Держателя платіжних
карт, здійснюючих операції по
кредитній схемі.

Строки і порядок погашення по Кредиту
(кредитний ліміт, кредитна лінія) по
платіжним картам з встановленим
Мінімальним обов'язковим платежом
визначений в Пам'ятці Клієнта, яка є
невід'ємною частиною Договору. Платіж
включає плату за користування
Кредитом, передбачену Тарифами, та
частину заборгованості по Кредиту (п.5.3.
Правил користування платіжною картою).

Відповідно до умови Заяви та п. 4.1.
Правил користування платіжною картою,
погашення заборгованості по кредиту
може здійснюватися шляхом внесення
коштів на карту клієнтом або шляхом
списання коштів з інших карт.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання) (ст.
610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк. При цьому в законодавстві
визначаються різні поняття як «строк
дії договору», так і «строк (термін)
виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК
України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

По справі відсутні докази щодо
існування погодженої сторонами іншої
тривалості строку позовної давності
відповідно до ст. 259 ЦК України. Для
окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою. Для обчислення
позовної давності застосовуються
загальні положення про обчислення
строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК
України. При цьому початок перебігу
позовної давності пов'язується не
стільки зі строком дії (припинення дії)
договору, як з певними моментами
(фактами), які свідчать про порушення
прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Аналізуючи умови договору сторін та
зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежа та
обраховуватися по кожному черговому
платежу окремо, а щодо повернення
кредиту в повному обсязі зі спливом
останнього дня місяця дії картки.

Зазначена правова позиція
сформульована в постановах Верховного
Суду України від 06 листопада 2013 року по
справі № 6-116цс13 та від 19 березня 2014 року
по справі № 6-14 цс14.

Як вбачається з матеріалів справи,
Банком неодноразово здійснювалося як
підвищення, так і зменшення кредитного
ліміту - 26.09.2008р. збільшення до 900 грн.,
08.07.2009р. - до 1500 грн., 13.07.2010 року - до 3000
грн., 20.09.2010р. - до 3600 грн., 09.11.2010р. - до 4200
грн., 28.12.2010 року - до 5000 грн., 27.02.2011 року -
до 6000 грн., 21.03.2011 року - до 8000 грн., 26.04.2011
року - до 10000 грн., 02.06.2011 року - до 13000 грн.,
а з 30.05.2012 року - кредитний ліміт
зменшено до 11190 грн. (а.с.47-61, 127-189).

Відповідач ОСОБА_2 систематично
користувався кредитною карткою в межах
доступного ліміту, а саме - знімав
кредитні кошти, здійснював розрахунок
карткою в мережах магазинів, погашав
кредитну заборгованість, як шляхом
внесення на картку грошових коштів, так
і шляхом здійснення зарахування на
карту коштів шляхом списання з іншої
картки.

Колегія суддів звертає увагу на
те, що останнє зняття коштів в сумі 832
грн. було проведено ОСОБА_2 12.12.2011 року, а
останнє поповнення картки в розмірі 850
грн. здійснено 27 лютого 2012 року(а.с.59,183).

Таким чином, боржником було вчинено
дію, яка свідчить про визнання боргу
(ст. 264 ЦК України), а тому загальний
трирічний строк позовної давності
перервався та почав текти заново з 28
лютого 2012 року.

Позивач звернувся до суду шляхом
направлення 26 грудня 2013 року засобами
поштового зв'язку позовної заяви, яку
суд отримав 09 січня 2014 року, тобто в
межах строку позовної давності.

Окрім того, колегія суддів
зауважує про те, що в суді першої
інстанції відповідачем не заявлялося
клопотання про застосування строків
позовної давності. Враховуючи правову
позицію Верховного Суду України в
справі №6-101 цс 12 від 21.11.2012 року, суд
апеляційної інстанції позбавлений
права вирішення клопотання про
застосування строків позовної
давності, заявленого лише на стадії
апеляційного розгляду.

Доводи апелянта про те, що він
повністю погасив заборгованість про що
свідчать надані ним копії квитанцій, не
спростовують висновки суду, оскільки,
як вбачається з наданих Банком
детальних виписок по картковому
рахунку, всі проплати, які
здійснювалися боржником, були
враховані при проведенні розрахунку
залишку заборгованості.

Належних та допустимих доказів на
підтвердження іншого розміру
заборгованості, відповідачем не
надано.

Так само не беруться до уваги
доводи апелянта про те, що після
погашення заборгованості в листопаді
2011 року він не користувався кредитною
карткою, оскільки вони повністю
спростовуються наявними в матеріалах
справи доказами, відповідно до яких
останнє зняття коштів в сумі 832 грн.
було проведено ОСОБА_2 12.12.2011 року, а
останнє поповнення картки в розмірі 850
грн. здійснено 27 лютого 2012 року (а.с.59,183).

Доводи апелянта про те, що Умови та
Правила надання банківських послуг
йому не надавалися та договір належним
чином не оформлявся, спростовуються
відомостями, що містяться в заповненій
ним Заяві (а.с.10). Відповідно до Заяви
вбачається, що ОСОБА_2 ознайомлений та
згодний з Умовами та Правилами надання
банківських послуг, а також Тарифами,
які були йому надані для ознайомлення в
письмовому вигляді. Окрім того, ОСОБА_2
підтвердив свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами та
Правилами надання банківських послуг
складає між ним та Банком Договір.
Заява підписана відповідачем.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд,
правильно встановив характер спірних
правовідносин сторін у справі та
застосував норми матеріального права,
які регулюють ці правовідносини,
вирішив спір з урахуванням конкретних
обставин справи з дотриманням норм
процесуального права, врахувавши
правові позиції Верховного Суду
України.

Висновки місцевого суду зроблені на
підставі повного, всебічного та
об'єктивного дослідження наданих
сторонами доказів, доводів та
заперечень сторін, яким судом дана
відповідна правова оцінка. Розгляд
справи проведений з дотриманням
принципу змагальності та
диспозитивності, а оцінка доказів
здійснена відповідно до норм ст. 212 ЦПК
України.

Апеляційна скарга не містить нових
фактів чи засобів доказування, які б
спростовували висновки суду першої
інстанції. Наведені в апеляційній
скарзі доводи фактично зводяться до
переоцінки доказів та незгоди апелянта
з висновками суду першої інстанції та з
їх оцінкою, а тому не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
місцевим судом норм матеріального і
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів приходить до висновку,
що при вирішенні спору по суті місцевим
судом були вірно враховані та
застосовані норми матеріального права,
а також правильно встановлені фактичні
обставини по справі та їм дано належну
правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Козельщинського районного
суду Полтавської області від 30 квітня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: (підпис)
Дряниця Ю.В.

Судді: (підпис)
Карнаух П.М.

(підпис)
Кривчун Т.О.

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Дряниця Ю.В.