АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5526/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шевцова Т. В. Доповідач - Романюк
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі :

головуючого
Романюк М.М.

суддів
Котушенко С.П., Петренко І.О.

при секретарі
Солод О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська від 04 березня 2014
року у справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з зазначеним
вище позовом 16 січня 2014 року. В
обґрунтування заявлених вимог
посилався на те, що 13 жовтня 2005 року між
сторонами укладено кредитний договір
б/н, відповідно до умов якого,
позичальнику надано кредит в розмірі 3
000 грн. поновлювальної кредитної лінії,
за умови сплати 36% річних на залишок
заборгованості за кредитом.
Відповідач, у зв'язку з порушенням
зобов'язання, має заборгованість за
договором, яка станом на 30 листопада 2013
становить 18 190 грн. 45 коп. та складається
з: заборгованості за кредитом в розмірі
4 808 грн. 06 коп., заборгованості за
відсотками 12 039 грн. 99 коп., штраф - 500 грн.
(фіксована складова), 842 грн. 40 коп.
(відсоткова складова). Просить стягнути
суму заборгованості та судові витрати.

Заочним рішенням Бабушкінського
районного суду м.Дніпропетровська від
04 березня 2014 року позовні
вимоги задоволено та вирішено питання
судових витрат.

Ухвалою Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська від 14 квітня
2014 року у задоволенні заяви
відповідача про перегляд заочного
рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права
просить рішення суду скасувати та у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів, дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з їх
доведеності та обґрунтованості.

З даним висновком в повному обсязі
погодитися не можна виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 13 жовтня 2005 року
ОСОБА_2 було отримано, за її заявою,
кредит у вигляді встановленого
кредитного ліміту розміром 3 000 грн. на
платіжну картку зі сплатою 36% на рік за
користування грошима на суму залишку
заборгованості за кредитом, з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

Кредитний договір складається із заяви
позичальника, умов надання банківських
послуг, правил використання платіжною
карткою та тарифів.

Оскільки відповідач своєчасно не
виконувала свої зобов'язання щодо
повернення грошей, станом на 30
листопада 2013 року утворилась
заборгованість в розмірі 18 190 грн. 45 коп.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст.627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, та беручи до
уваги, що у відповідача утворилась
заборгованість перед банком у зв'язку з
неналежним виконанням покладених на
неї зобов'язань за кредитним договором,
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про стягнення з
ОСОБА_2 заборгованості за кредитним
договором.

В апеляційній скарзі апелянт заявила
клопотання про застосування строку
позовної давності, наголосивши на тому,
що розгляд справи відбувався без її
участі через що у неї не було
можливості звернутися до суду першої
інстанції з таким клопотанням.

Згідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки розгляд справи в суді першої
інстанції проведено у заочному
порядку, даних щодо належного
повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи
матеріали справи не містять, крім того
в перегляді заочного рішення було
відмовлено, що перешкодило останній
скористатись своїм правом на подачу
заяви про застосування строку позовної
давності суду першої інстанції,
колегія апеляційного суду вважає за
можливе прийняти до розгляду
клопотання апелянта.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачена
загальна позовна давність, яка
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.2 ст.258 ЦК України позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Пунктом 8.6 умов надання банківських
послуг визначено, що при порушенні
клієнтом строків платежів по
будь-якому із грошових обов'язків,
передбачених договором більш ніж на 120
днів, клієнт зобов'язаний сплатити
банку штраф у розмірі 500 грн.+5% від суми
позову.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем було внесено останній
платіж по картці 08 вересня 2011 року
(переведення готівки з картки на
картку).

З урахуванням того, що позивач
звернувся до суду з позовом про
стягнення заборгованості, в тому числі
штрафу, лише 16 січня 2014 року, в той час
як право на стягнення штрафу виникло у
нього з січня 2012 року, позовні вимоги
щодо стягнення штрафу (фіксована
складова, процентна складова) не
підлягають задоволенню через
пропущення строку позовної давності.

Що ж до посилань апелянта на сплив
позовної давності до основної вимоги.

Відповідно до п.9.12 умов надання
банківських послуг, договір дійсний на
протязі 12 місяців з моменту підписання.
У разі якщо протягом цього строку жодна
зі сторін не повідомить іншу сторону
про закінчення дії договору, то він
автоматично лонгується на такий же
термін.

Пунктом 3.1.1 правил користування
карткою, визначено, що вона дійсна до
останнього календарного дня місяця
зазначеного на картці.

У разі закінчення строку дії картки,
вона продовжується на новий строк за
умови якщо від позичальника не
надійшла заява про закриття
картрахунку та за наявності коштів для
сплати послуг банка, що передбачено
п.3.1.3 правил користування карткою.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач користувалася кредитною
карткою починаючи з 2005 року по вересень
2011 року, останній раз зняла кошти в
грудні 2008 року, а поповнила її у вересні
2011 року. Заяв про закриття картки,
картрахунку від позичальника не
надходило.

Тобто, ОСОБА_2 продовжувала
користуватися карткою, періодично
сплачувала виниклу заборгованість та
знімала кошти, а тому через кожні 12
місяців відбувалася пролонгація
картрахунку та договору, яка полягає у
продовженні строку дії останнього зі
збереженням тих умов, на яких його було
укладено (якщо інше не передбачено
договором), зокрема щодо самої умови
про порядок пролонгації договору, яка
також залишається чинною, крім того
продовжувався строк дії картки у
відповідності до п.3.1.3 правил, оскільки
на картці були не використані гроші, а
заяви щодо закриття картрахунку до
банку не надходило.

З урахуванням того, що відповідачем
останній платіж по картці було
здійснено у вересні 2011 року, то строк
позовної давності було перервано, а
тому позивач звернувся до суду за
захистом своїх прав в межах такого
строку.

Посилання апелянта на ст.11 Закону
України "Про захист прав споживачів" не
може бути прийнято до уваги, оскільки
як роз'яснено у п.31 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30 березня 2012 року "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних правовідносин",
при застосуванні положення пункту 7
частини одинадцятої статті 11 Закону
України "Про захист прав споживачів",
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув,
суди мають виходити з того, що у
системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Твердження апелянта, щодо нікчемності
кредитного договору, через відсутність
письмового договору та не наданням
банком правил користування
електронним платіжним засобом, є
хибним оскільки, відповідач висловила
згоду на укладення кредитного договору
саме у такій формі, про що свідчить її
підпис на заяві позичальника, яка разом
з пам'яткою клієнта, умовами, правилами
і тарифами в цілому складає договір
надання банківських послуг, до того ж
вона особисто під підпис отримала
банківську картку, погодившись з усіма
умовами надання кредиту, порядку та
кінцевого строку його повернення, що
підтверджується заявою від 13 жовтня 2005
року, а також частковим виконанням умов
кредитного договору здійснюючи
погашення заборгованості.

Приведені в апеляційній скарзі інші
доводи відповідача не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтом
норм права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладеного, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню а
рішення суду першої інстанції
скасуванню в частині стягнення штрафу.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська від 04 березня
2014 року в частині стягнення штрафу в
розмірі 500 грн. фіксована частина та 842
грн. 40 коп. відсоткова частина -
скасувати та у задоволенні позову в цій
частині відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: