АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №679/461/13-ц
Провадження №22-ц/792/1037/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року
м.Хмельницький

колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Хмельницької області в складі:

головуючого судді
Харчука В.М.,

суддів: Кізюн О.Ю.,

Матковської Л.О.

при секретарі: Вінярській А.А.

з участю: представника
прокуратури

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 22-ц/792/1037/14
за апеляційними скаргами Державної
казначейської служби України,
представника ОСОБА_2 на рішення
Нетішинського міського суду
Хмельницької області від 14 березня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до прокуратури Хмельницької
області, Державної казначейської
служби України про стягнення моральної
шкоди, завданої незаконним
притягненням до кримінальної
відповідальності та застосуванням
запобіжного заходу, заслухавши
доповідача, дослідивши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
судова колегія ,

В С Т А Н О В И
Л А :

рішенням Нетішинського міського суду
від 14 березня 2014 року позовні вимоги
задоволено частково. Стягнуто з
Державного бюджету України шляхом
списання з відповідного рахунку
Державної казначейської служби
України на користь ОСОБА_2 100 000 грн.
моральної шкоди, 165,20 грн. витрат за
проведення судово-психологічної
експертизи, 3 000 грн. витрат на правову
допомогу, а всього 103 165,20 грн.

ОСОБА_2 через свого представника
ОСОБА_3, не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції, подав апеляційну
скаргу, просить його скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову. Апелянт посилається на
незаконність, несправедливість
рішення суду, порушення судом норм
матеріального та процесуального права
- ч. 3 ст. 23 ЦК України, ч. 1 ст. 60, ст. 61,

______________________________________________________________________

Головуючий в першій інстанції -
Ходоровський Б.В.
Категорія № 30

Доповідач - Харчук В.М.

ч.ч. 6 та 7 ст. 147 ЦПК України. Зокрема,
судом першої інстанції в достатній
мірі не враховано ступінь та характер
заподіяних позивачу моральних
страждань, факти незаконного
притягнення його до кримінальної
відповідальності за скоєння тяжких
злочинів, порушення його нормальних
життєвих зв»язків, докладання істотних
зусиль для відновлення звичного
способу життя, обмеження його прав на
вільне пересування для
працевлаштування через обрану йому
міру запобіжного заходу (арешт та
підписка про невиїзд), погіршення його
відносин з оточуючими людьми через
притягнення до кримінальної
відповідальності, приниження його
честі, гідності, ділової репутації, а
також членів його сім»ї, неодноразові
виклики його до прокуратури та суду,
тривалість перебування його під
слідством та тривалість моральних
страждань.

Судом безпідставно не взято до
уваги висновок судово-психологічної
експертизи, яка призначалася з метою
об'єктивного визначення розміру
морального відшкодування.

Судом не враховано те, що
відповідачами не надано доказів на
підтвердження іншого розміру завданої
ОСОБА_2 моральної шкоди, ніж визначено
висновком експерта.

Висновки суду першої інстанції
щодо іншого розміру заподіяної
моральної шкоди не ґрунтуються на
доказах та не умотивовані.

Судом при вирішенні спору не
застосовано принципи розумності і
справедливості. Апелянт вважає, що
розмір заподіяної шкоди в сумі 1 753 920
гривень ним повністю доведений.

Державна казначейська служба України,
не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, подала апеляційну скаргу на
нього. Апелянт посилається на
порушення та неправильне застосування
норм матеріального і процесуального
права - ст. 19 Конституції України, ч. 2 ст.
176, ст. 1176 ЦК України, ст.ст. 4, 13 Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури та
суду», ст.ст. 84 ЦПК України.

Судом було допущено помилку та
ототожнено орган державної влади -
Державну казначейську службу України з
державою, що є порушенням ч. 2 ст. 176 ЦК
України, відповідно до якої юридичні
особи, створені державою, не
відповідають за зобов'язаннями
держави. З порушенням вимог закону
вирішено питання про судові витрати. Не
враховано положення ст. 13 Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури та
суду». Судом неправильно з порушенням
законодавства визначено розмір
морального відшкодування в сумі 100 000
гривень.

Тому апелянт просить скасувати
рішення Нетішинського міського суду
від 14 березня 2014 року, ухвалити нове
рішення, яким позивачу у позові
відмовити.

Судова колегія вважає, що
апеляційні скарги апелянтів
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.ст.10, 11, 57, 60, 61, ч. 1,
ст.ст. 64, ч. 1 ст. 88, ст.ст. 213, 214, 308 ЦПК
України суд вирішує цивільний спір на
засадах змагальності та
диспозитивності, в межах та на
підставах, визначених позивачем у
позовній заяві та на підставі наданих
сторонами на підтвердження чи
спростування позовних вимог належних і
допустимих доказів.

Кожна сторона доказами повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обгрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, висновків
експертів та інше.

Судове рішення повинне бути
законним і обгрунтованим. Законним є

рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими належними і
допустимими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Обставини, визнані учасниками
судового процесу, доказуванню не
підлягають.

Під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 3) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 4) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити.

Стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, суд присуджує з другої
сторони понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК
України (в редакції на час виникнення
спірних відносин) шкода, завдана
фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду. Право на
відшкодування шкоди, завданої фізичній
особі незаконними діями органів
дізнання, досудового слідства,
прокуратури або суду, виникає у
випадках, передбачених законом.
Порядок відшкодування шкоди, завданої
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду, встановлюється
законом.

Пунктом 5 ст. 3 Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» (в редакції на час
виникнення спірних відносин)
передбачено, що громадянинові
відшкодовується моральна шкода.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 статті 4 цього
Закону відшкодування шкоди у випадках,
передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3
Закону, провадиться за рахунок коштів
державного бюджету. Відшкодування
моральної шкоди провадиться у разі,
коли незаконні дії органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду завдали моральної втрати
громадянинові, призвели до порушення
його нормальних життєвих зв'язків,
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Моральною
шкодою визнаються страждання,
заподіяні громадянинові внаслідок
фізичного чи психічного впливу, що
призвело до погіршення або позбавлення
можливостей реалізації ним своїх
звичок і бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних
наслідків морального характеру.

На підставі ст. 13 Закону України
«Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» питання про
відшкодування моральної шкоди за
заявою громадянина вирішується судом
відповідно до чинного законодавства в
ухвалі, що приймається згідно з
частиною 1 статті 12. Розмір моральної
шкоди визначається з урахуванням
обставин справи в межах, встановлених
цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час
перебування під слідством чи судом
провадиться виходячи з розміру не
менше одного мінімального розміру
заробітної плати за кожен місяць
перебування під слідством чи судом.

Відповідно до п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості. У
випадках, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподатковуваним мінімумом доходів
громадян, суд при вирішенні цього
питання має виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи. Визначаючи розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд повинен наводити в рішенні
відповідні мотиви.

При визначенні розміру моральної
шкоди суд першої інстанції врахував
всі конкретні обставини справи, а саме:
характер заподіяння моральної шкоди,
характер та обсяг душевних страждань
позивача, тривалість немайнових втрат
і наслідки неправомірних дій органів
досудового розслідування. При цьому
суд виходив із засад розумності,
поміркованості та справедливості.

Тому колегією суддів не
приймаються до уваги доводи
апеляційних скарг апелянтів про
неправильне визначення судом розміру
моральної шкоди.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що
суд не взяв до уваги висновок
судово-психологічної експертизи, не
ґрунтується на законі.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Доводи апеляційної скарги Державної
казначейської служби України про
ототожнення судом в порушення вимог ч. 2
ст. 176 ЦК України органу державної влади
з державою не можуть бути прийняті до
уваги з таких підстав.

Частиною 2 статті 176 ЦК України
передбачено, що юридичні особи,
створені державою, Автономної
Республікою Крим, територіальними
громадами, не відповідають за
зобов'язаннями відповідно держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальних громад.

У відповідності до ч. 1 ст. 43 БК
України при виконанні державного
бюджету і місцевих бюджетів
застосовується казначейське
обслуговування бюджетних коштів.
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, забезпечує
казначейське обслуговування бюджетних
коштів на основі ведення єдиного
казначейського рахунку, відкритого у
Національному банку України.

На підставі п.п. 1, 3 Положення про
Державну казначейську службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 13 квітня 2011 року № 460/2011
(далі Положення), Державна казначейська
служба України (Казначейство України) є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра фінансів
України. Казначейство України входить
до системи органів виконавчої влади та
утворюється для реалізації державної
політики у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів.
Основними завданнями Казначейства
України є: 1) внесення пропозицій щодо
формування державної політики у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів; 2) реалізація
державної політики у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів.

Казначейство України відповідно
до покладених завдань: здійснює через
систему електронних платежів
Національного банку України
розрахунково-касове обслуговування
розпорядників, одержувачів бюджетних
коштів та інших клієнтів, операцій з
коштами бюджетів, спільних із
міжнародними фінансовими
організаціями проектів; здійснює
безспірне списання коштів державного
бюджету та місцевих бюджетів на
підставі рішення суду (п. 4 Положення).

В силу п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 БК України
бюджетні кошти використовуються
тільки на цілі, визначені бюджетними
призначеннями, які встановлюються
законом про Державний бюджет України
(рішенням про місцевий бюджет) у
порядку, визначеному цим Кодексом.

За змістом зазначених норм
відшкодування громадянинові шкоди у
випадках, передбачених законом,
провадиться за рахунок коштів
державного бюджету шляхом списання
держказначейством цих грошових коштів
з відповідного казначейського рахунку.

Покладаючи відшкодування
завданої ОСОБА_2 моральної шкоди на
державу, суд першої інстанції лише
зобов'язав Державну казначейську
службу України, що здійснює
казначейське обслуговування бюджетних
коштів, списати ці кошти з відповідного
казначейського рахунку.

Часткове стягнення на користь
позивача судових витрат відповідає
вимогам закону.

Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат, судом враховано
пропорційність розміру задоволених
вимог та час участі адвоката
ОСОБА_3 у наданні правової
допомоги позивачеві відповідно до норм
Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах». Відповідно до ст. 2 цього
Закону компенсація витрат на правову
допомогу виплачується за рахунок
державного бюджету.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що 31 січня 2005
року відносно ОСОБА_2 порушено
кримінальну справу за ст.ст. 27, ч. 3, 212,
ч.3, 27, ч. 5, 212, ч. 3, 27, ч. 3, 364, ч.2, 27, ч. 3, 366, ч. 2
КК України.

ОСОБА_2 висунуте звинувачення за
зазначеними статтями КК України і 06
червня 2005 року справа направлена до
суду.

Постановою Острозького районного
суду Рівненської області від 14 квітня
2008 року кримінальну справу направлено
до слідчих органів для проведення
додаткового розслідування.

26 грудня 2011 року слідчим з
особливо важливих справ слідчого
відділу прокуратури Рівненської
області кримінальну справу стосовно
ОСОБА_2 провадженням закрито на
підставі ст.. 6, п. 2, ст. 130, ст. 213, п. 2, ст.
214, ст. 215 КПК України у зв»язку з
недоведеністю його участі у скоєнні
злочинів. Запобіжний захід у вигляді
підписки про невиїзд стосовно ОСОБА_2
скасовано. Скасовано накладений на
його майно арешт.

У постанові зазначено ряд
процесуальних порушень, які були
допущені органами слідства під час
розслідування кримінальної справи, а
саме: пред»явлене органами досудового
слідства по 107-ми епізодах
обвинувачення не містило
обвинувальних доказів, носило характер
їх штучного створення ((умисне
неправильне тлумачення фактів та
подій, не відображення у справі фактів
та подій, обставин, що спростовували
обвинувачення, відмова у виклику та
допиті свідків та проведенні очних
ставок, пред»явлення обвинувачення без
порушення кримінальних справ, відмова
в допуску до участі у справі захисника
обвинуваченого).

В результаті виконання всіх
необхідних і можливих слідчих дій не
здобуто доказів на підтвердження
причетності ОСОБА_2 до вчинення
інкримінованих йому злочинів,
сукупність здобутих доказів не
дозволяє спростувати та зробити
беззаперечний і однозначний висновок
про доведеність участі ОСОБА_2 у
вчиненні злочинів, вичерпано всі
можливості для усунення сумнівів, вина
обвинуваченого не доведена.

Постановою Острозького районного
суду від 01 листопада 2007 року ОСОБА_2
змінено міру запобіжного заходу із
підписки про невиїзд на взяття під
варту.

Постановою цього ж суду від 15
листопада 2007 року змінено міру
запобіжного заходу із утримання під
вартою на підписку про невиїзд.

Суд першої інстанції, вирішуючи
цивільний спір, дійшов правильного
висновку про те, що ОСОБА_2 був
незаконно притягнутий до кримінальної
відповідальності, до нього незаконно
застосовано міру запобіжного заходу у
вигляді підписки про невиїзд та
утримання під вартою, незаконно
перебував під слідством і судом
протягом 81 місяця та 17 днів.

Такими незаконними діями органів
досудового слідства, прокуратури та
суду ОСОБА_2 заподіяно моральну шкоду у
вигляді моральних страждань,
переживань, докладання додаткових
зусиль для відновлення звичного
способу життя.

Висновком судово-психологічної
експертизи від 17 жовтня 2013 року
підтверджено виникнення та існування
моральних страждань, заподіяння
ОСОБА_2 незаконними діями органів
слідства, прокуратури, суду моральної
шкоди.

Рекомендований розмір морального
відшкодування експерт визначив в 1440
мінімальних заробітних плат.

Однак, суд першої інстанції
обґрунтовано визначив розмір
морального відшкодування в сумі 100 000
гривень, виходячи із мінімального
розміру заробітної плати за кожен
місяць перебування його під слідством
та судом з урахуванням характеру та
ступеня моральних страждань, їх
тривалості. При цьому суд правильно
застосував принципи розумності та
справедливості і визначив достатнє
моральне відшкодування.

Суд також обгрунтовано
пропорційно до задоволених вимог
стягнув на користь позивача судові
витрати на проведення експертизи в
сумі 165,20 гривень та 3 000 гривень витрат
на правову допомогу.

Наведені обставини повністю
підтверджуються дослідженими
доказами: копіями постанови слідчого з
особливо важливих справ слідчого
відділу прокуратури Рівненської
області від 26 грудня 2011 року (т. 1,
а.с.46-146, договором про надання правової
допомоги та квитанцією про сплату
послуг адвоката (т. 1, а.с.21-22), копіями
постанови про притягнення ОСОБА_2 в
якості обвинуваченого та
обвинувальним висновком прокуратури
(т. 2, а.с.11-21), постанов про зміну
запобіжного заходу (т.2, а.с.22-26),
постанови про повернення справи для
проведення додаткового розслідування
(т. 2, а.с.27-36), експертним висновком (т. 2,
а.с.42-50, 55-56, 68-69), іншими доказами.

Рішення суду ґрунтується на
повно і всебічно досліджених
обставинах справи, ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому підстав
для його скасування в межах доводів
апеляційних скарг апелянтів не
вбачається.

За результатами розгляду даної
категорії справ судом постановлюється
ухвала відповідно до положень Закону.
Однак, ухвалення судом першої
інстанції рішення не впливає на
законність та обґрунтованість
вирішення спору.

На підставі наведеного,
керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія,

У Х В А Л
И Л А:

апеляційні скарги Державної
казначейської служби України та
представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити,
рішення Нетішинського міського суду
від 14 березня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
В.М. Харчук