Справа № 522/2805/14-ц
Провадження № 2/522/4421/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року Приморський
районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору
найма житлового приміщення недійсним
та визнання особи такою, що не набула
права користування житловим
приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в
подальшому уточнивши його, до ОСОБА_3,
ОСОБА_2 про визнання договору найма
жилого приміщення, а саме квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
від 26 січня 2012 року недійсним та
визнання ОСОБА_2 таким, що не набув
права користування вищевказаним
житловим приміщенням.

В обґрунтування позову ОСОБА_1
зазначає, що відповідно до умов
укладеного між нею та ОСОБА_4 договору
довічного утримання від 02 червня 1999
року вона стала власницею квартири
АДРЕСА_1.

Згідно рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 11 грудня 2009
році власником вищезазначеної
квартири стала ОСОБА_3 Однак вказане
рішення було скасовано рішенням
Апеляційного суду Одеської області від
22 листопада 2010 року, залишеного без
змін ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 жовтня 2011
року. Тому після скасування рішення
суду про визнання за ОСОБА_3 права
власності на квартиру у останньої
відсутні будь-які права на зазначену
квартиру.

В подальшому, в ході виконання рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 30 травня 2013 року, залишеного без
змін ухвалою Апеляційного суду
Одеської області від 25 листопада 2013
року, про виселення ОСОБА_3 із квартири
позивачка ОСОБА_1 дізналась, що 26 січня
2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був
укладений договір найму житлового
приміщення, а саме належної ОСОБА_1
квартири АДРЕСА_1. На підставі цього
договору ОСОБА_2 був зареєстрований в
даній квартирі.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 втратила
будь-які права на вищевказану квартиру
ще в 2010 році, ОСОБА_1 звернулась до суду
з дійсним позовом.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
та її представник позовні вимоги
підтримали у повному обсязі, просили їх
задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 у судовому засіданні позов
ОСОБА_1 не визнав, просив у його
задоволенні відмовити. В обґрунтування
заперечень зазначив, що ОСОБА_3 досі
зареєстрована як власник квартири у
реєстраційній службі, а тому
незважаючи на скасування рішення про
визнання права власності може
розпоряджатись майном. Також
стверджував, що ОСОБА_1 не вступила в
свої права як власник, а отже укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір найму
житлового приміщення не стосується
прав та інтересів позивачки.

Дослідивши матеріли цивільної справи,
заслухавши пояснення сторін та їх
представників, суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02 червня 1999 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений
договір довічного утримання,
посвідчений державним нотаріусом
Другої Одеської державної
нотаріальної контори Гур’яновою Л.Г.,
та зареєстрований в реєстрі за № 1-2121 (а.
с. 7). За умовами даного договору ОСОБА_4
передала у власність ОСОБА_1 квартиру
АДРЕСА_1, яка складається із трьох жилих
кімнат. В свою чергу ОСОБА_1
зобов'язувалась довічно повністю
утримувати ОСОБА_4, забезпечувати її
харчуванням, одягом, доглядом,
необхідною допомогою.

У судовому засіданні доведено, що
позивачка виконувала вищевказані
умови договору належним чином.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 (а. с. 80). Похованням
померлої займалась ОСОБА_1, що
підтверджується відповідними
договорами-замовленнями на
організацію та проведення поховання (а.
с. 81-86).

Правовий режим майна визначається з
урахуванням законодавства, яке було
чинним на момент набуття відповідного
майна. Подальша зміна законодавства не
повинна призводити до погіршення
становища володільця майна, оскільки
інакше порушуватиметься
конституційний принцип про
незворотність дії закону у часі.

На момент укладання та нотаріального
посвідчення договору довічного
утримання діяв Цивільний кодекс УРСР
1963 р. Правове регулювання договору
довічного утримання здійснювалось
відповідно до глави 37 ЦК УРСР. Згідно
статей 128, 425 Цивільного кодексу України
в редакції закону 1963 року, що діяла на
момент виникнення правовідносин, з
моменту укладання договору та передачі
квартири у 1999 році у ОСОБА_1 виникло
право власності на цей об'єкт
нерухомості.

Доводи представника відповідачів щодо
того, що ОСОБА_1 не є власницею
зазначеного майна через відсутність
реєстрації права власності, є
необґрунтованими, оскільки діючим на
момент укладання договору
законодавством України не
передбачалось виникнення права
власності на нерухоме майно з моменту
його реєстрації. Ця норма вступила в
силу лише із набранням чинності нового
Цивільного кодексу України з 01.01.2004 р., і
на виникле в ОСОБА_1 право власності не
розповсюджується.

Також судом встановлено, що
ОСОБА_3 була зареєстрована як власник .
квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 11 грудня 2009 року (а. с. 8). В
подальшому рішенням Апеляційного суду
Одеської області від 22 листопада 2010
року (а. с. 10), залишеного без змін
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 жовтня 2011 року
зазначене рішення Малиновського
районного суду м. Одеси про визнання за
ОСОБА_3 права власності на квартиру
АДРЕСА_1 було скасовано, у задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено (а. с. 13).

Таким чином, правовстановчий документ,
яким за ОСОБА_3 було визнано право
власності на вищевказану квартиру
відсутній, в зв'язку з чим з 22 листопада
2010 року ОСОБА_3 не є власником даної
квартири.

Факт того, що з березня місяця 2010 року
ОСОБА_3 в реєстраційній службі
значиться в якості власника, не є
підставою для набуття права власності,
оскільки відомості до реєстру були
внесені на підставі рішення суду, яке в
подальшому скасовано. Оскільки тільки
реєстрація особи як власника є
похідною від виникнення самого права
власності, то з моменту скасування
судового рішення яким було признано
права власності у особи втрачаються
повноваження власника, в тому числі
право на користування, володіння та
розпорядження майном.

З договору найму житлового
приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вбачається, що він був
сторонами підписаний 26 січня 2012 року.
За умовами цього договору ОСОБА_3
передала у найм ОСОБА_2 квартиру на
строк з 26 січня 2012 року по 26 січня 2015
року (а. с. 22).

На підставі цього договору
ОСОБА_2 28 серпня 2013 року був
зареєстрований в органах міграційної
служби за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 810 ЦК
України за договором найму (оренди)
житла власник (наймодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(наймачеві) житло для проживання у
ньому на певний строк за плату.

Згідно ст. 761 ЦК України правом на
передачу майна наділений саме власник.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що на момент укладення 26 січня 2012 року
договору найму житлового приміщення
ОСОБА_3 вже була позбавлена права
власності на квартиру АДРЕСА_1, а отже з
моменту скасування рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 11 грудня 2009 року вже не мала права
на користування, володіння та
розпорядження зазначеною квартирою.

Відповідно договір найму
житлового приміщення, укладений 26
січня 2012 року між ОСОБА_3 як наймодавцем
квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 як наймачем
має бути визнаний недійсним, оскільки
станом на момент укладення договору в
січні 2012 року право власності ОСОБА_3 на
квартиру вже було скасовано.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків. В зв'язку з цим, суд вважає,
що ОСОБА_2 не набув права користування
житловим приміщенням, а тому позовні
вимоги ОСОБА_1 в цій частині також
підлягають задоволенню.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Тому суд вважає також обґрунтованими
вимоги позивачки про стягнення витрат
по сплаті судового збору та інших
судових витрат у розмірі 453, 30 грн.,
додатково понесених ОСОБА_1 під час
розгляду справи за подання заяви про
забезпечення доказів, що
підтверджується відповідними
квитанціями № 7036.460.1 від 19 березня 2014
року (а. с. 36), № 7036.460.2 від 19 березня 2014
року (а. с. 37), а також за послуги
кур'єрської доставки, що
підтверджується квитанціями №9901, №9902,
№9903 від 28 травня 2014 року (а. с. 109). Тому
судові витрати у розмірі 453, 30 грн.
підлягають стягненню в солідарному
порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1

У відповідності до ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а згідно
ст. 16 ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі представлених
сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод передбачено право на
справедливий суд, зокрема кожен має
право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо
його прав та обов'язків цивільного
характеру.

Враховуючи наведене, дослідивши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та таким,
що знайшли своє підтвердження в
судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 128, 425 Цивільного кодексу України в
редакції закону 1963 року, ст.ст. 15, 16, 203,
215, 216, 761, 810 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57,
60, 88, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання договору найма житлового
приміщення недійсним та визнання особи
такою, що не набула права користування
житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати договір найму жилого
приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 26
січня 2012 року, недійсним.

Визнати ОСОБА_2 таким, що не набув права
користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 суму судових витрат у
розмірі 453 (чотириста п'ятдесят три) грн.
30 коп.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Одеської області
шляхом подачі апеляційної скарги через
Приморський районний суд м. Одеси
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
Ю.Б. Свячена