Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №289/465/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
Невмержицький Іван Миколайович
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 червня 2014 року апеляційний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді
Миніч Т.І.,

суддів:
Трояновської Г.С.,

Павицької
Т.М.,

при секретарі судового

засідання
Копій Г.В.,

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Житомирі
апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Радомишльського районного
суду від 07 травня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики, -

в с т а н о в и в:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом. Просив стягнути з
відповідача на свою користь 40 000 грн.
боргу за договором позики та 20 000 грн. за
понесені моральні страждання. В
обґрунтування позову зазначав, що в
лютому місяці 2012 року ОСОБА_3 позичив у
нього гроші для власних потреб на
певний термін, про що власноручно
написав розписку, та зобов'язувався їх
повернути до 01 лютого 2014 року. Проте
взяті на себе зобов"язання не виконує.
Заподіяння моральної шкоди
обумовлював тим, що він є людиною
похилого віку, інвалідом 1 групи,
потребує постійного стороннього
догляду та лікування.

Рішенням Радомишльського
районного суду від 07 травня 2014 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти
в сумі 40 000 грн. завданої йому
матеріальної шкоди та грошові кошти в
сумі 10 000 грн. за завдану моральну шкоду.
Цим же рішенням стягнуто із ОСОБА_3 на
користь держави судовий збір в сумі 500
грн.

У поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_3 просить зазначене рішення
скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити.
На думку апелянта, при ухвалені рішення
судом першої інстанції не з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду не відповідають
обставинам справи, справа розглянута
однобічно, з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах
доводів, викладених в апеляційній
скарзі, суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов"язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками(ч.2 ст.1046
ЦК).

Тобто, зазначений договір є реальним
і породжує для його сторін настання
правових наслідків лише після передачі
коштів. Зокрема, в такому випадку
позикодавець набуває права вимагати
борг, а позичальник - обов"язок його
повернути.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка або інший
документ, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної грошової
суми або визначеної кількості речей (ч.2
ст.1047 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що у
грудні 2013 року відповідачем була
написана розписка, згідно з якою він,
ОСОБА_3, зобов"язувався в січні 2014 року
віддати ОСОБА_4 борг в сумі 40000 грн., який
брав у лютому 2012 року (а.с.5).

Власноручність написання цієї
розписки відповідач не заперечує.

Зазначений документ засвідчує факт
отримання відповідачем від позивача
коштів, а тому є доказом укладення між
сторонами договору позики.

В порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК
відповідач не надав належних та
допустимих доказів про повернення
боргу. Так, зазначаючи про повернення
коштів в присутності свідків, сам
відповідач пояснив, що конкретної суми
та кількості разів передачі коштів ці
особи повідомити не зможуть.

Крім того, відповідач визнає, що
розписка знаходиться у позивача. Тому,
відповідно до ст.545 ЦК ця обставина
також свідчить про невиконання
відповідачем умов договору позики.

За наведених обставин суд першої
інстанції обгрунтовано поклав на
відповідача обов"язок повернути борг.

Разом з тим, суд помилково назвав в
резолютивній частині стягнуті з
відповідача кошти на погашення позики
„матеріальною шкодою". У зв"язку з цим
рішення суду в цій частині підлягає
зміні.

Крім того, неможливо погодитись з
висновками суду в частині покладення
на відповідача обов"язку відшкодувати
моральну шкоду.

Правовідносини, що існують між
сторонами, виникли із договору позики.
Проте, умовами зазначеного договору
відшкодування моральної шкоди не
передбачено.

За наведених обставин та відповідно
до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК рішення суду в цій
частині вимог підлягає скасуванню з
ухваленням нового - про відмову в
позові.

Відповідно до ст.88 ЦПК пропорційно до
задоволених вимог стягненню також
підлягають і судові витрати.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313,314,316ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задоволити частково.

Скасувати рішення Радомишльського
районного суду від 07 травня 2014 року в
частині вимог про відшкодування
моральної шкоди, ухваливши в цій
частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні
позову до ОСОБА_3 про відшкодування
моральної шкоди.

Змінити рішення в частині вимог про
стягнення боргу та в частині розподілу
судових витрат.

В другому абзаці резолютивної
частини рішення замість слів
„завданої йому матеріальної шкоди"
зазначити „боргу".

Зменшити розмір стягнутого із
ОСОБА_3 судового збору з 500 до 400 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: