Справа №568/305/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 р.
м.Радивилів

Радивилівський районний суд
Рівненської області

В складі:

Головуючий суддя: Прачук
Л.І.

При секретарі судового засідання:
Дубнік О.В., Виговській О.Я.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Радивилів цивільну
справу за

позовом ОСОБА_1 до
Сільськогосподарського приватного
підприємства «Рудники» про стягнення
середньомісячного заробітку за
затримку розрахунку при звільненні

Встановив:

Позивач звернувся до суду із даним
позовом. Просить стягнути з
відповідача на його користь
середньомісячний заробіток за
затримку розрахунку при звільненні з
30.04.2012 року за весь час затримки по день
фактичного розрахунку виходячи із
середньомісячного заробітку 1500 грн. за
один місяць. В обґрунтування позову
посилається на те, що від працював у
відповідача на посаді комерційного
директора з 01.07.2011 року по день
звільнення 30.04.2012 року. 16.05.2012 року він
подав до відповідача заяву про
звільнення за угодою сторін. Проте в
лютому 2013 року йому стало відомо, що
згадана заява не взята до уваги і він
звільнений із займаної посади наказом
керівника відповідно до п.4ст.40 КЗпП
України (прогул без поважних причин). Не
погодившись з даним наказом він
звернувся до суду з позовом про
визнання незаконним звільнення,
поновлення його на займаній посаді,
стягнення втраченого заробітку за час
вимушеного прогулу і стягнення
заподіяної моральної шкоди. Справа
розглядалася в судах усіх рівнів і
відповідно до останнього рішення
апеляційного суду Рівненської області
рішення Радивилівського районного
суду від 14.08.2013 року, яким його позов
задоволено частково, залишено без змін.
Даним рішенням стягнуто з відповідача
на його користь компенсацію за
невикористану відпустку в сумі 996 грн. 40
коп. і заборгованість по заробітній
платі в сумі 750 грн., в іншій частині
позовних вимог йому відмовлено. Таким
чином вважає, що судом встановлено факт
порушення відповідачем строків
розрахунку при звільненні. Просить
стягнути з відповідача на його користь
середньомісячний заробіток, який
становить1500 грн. в місяць, починаючи з
дня звільнення з 30.04.2012 року по 28.03.2014
року в загальній сумі 34500 грн.(1500 грн.х23
місяці), посилаючись на ст..ст.116,117,
216,217,232 КЗпП України.

В судовому засіданні позовні вимоги
підтримав в повному обсязі і дав покази
в межах заявлених вимог.

Представник відповідача Цибульський
П.С. позову не визнав. Показав, що
підприємство не ухилялося від виплати
законних сум при звільненні, навпаки
позивач відмовився утримати зарплату
і компенсацію за невикористану
відпустку, а також відмовлявся
отримати трудову книжку. На запрошення
до керівництва СПП не з»являвся, місце
його проживання дирекції підприємства
не було відоме. Подав до суду
заперечення по суті позовних вимог.
Представник в судовому засіданні і в
поданому запереченні на позов
посилається на законність звільнення
відповідача із займаної посади за
прогули відповідно до вимог закону.
Вважає, що законність звільнення
встановлено судовими рішеннями, які
були винесені по результатах розгляду
справи за позовом ОСОБА_1 до СПП
«Рудники» про поновлення на роботі,
стягнення заробітку за час вимушеного
прогулу і стягнення моральної шкоди.
Після набрання законної сили рішення
Апеляційного суду Рівненської області
від 04.02.2014 року підприємство виконало
дане судове рішення і платіжним
дорученням №456 від 25 лютого 2014 року
перерахувало на відділ ДВС
Радивилівського РУЮ згідно
виконавчого листа від 19.02.2014 року
належну ОСОБА_1 компенсацію за
невикористану відпустку та
заборгованість по заробітній платі в
загальній сумі 1781 грн.40 коп.. Просить в
позові відмовити за безпідставністю.

Заслухавши сторін, дослідивши письмові
докази по справі, давши їм правову
оцінку суд знаходить, що позов до
задоволення не підлягає.

ОСОБА_1 був звільнений з роботи з посади
комерційного директора СПП «Рудники»
відповідно до наказу №14/к від 30 квітня
2012 року за прогули відповідно до п.4ст.40
КЗпП України. Не погодившись із даним
наказом він оскаржив його в судовому
порядку подавши позов про поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди,
стягнення компенсації за
невикористану відпустку. Справа
розглядалася судами різних інстанцій.

Відповідно до рішення Апеляційного
суду Рівненської області від 10.10.2013
року яке набрали законної сили і є
чинним, позивачу відмовлено в позові
про поновлення на роботі, стягненні
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодуванні моральної
шкоди.

Відповідно до Ухвали Апеляційного
суду Рівненської області від 04.02.2014
року суду, яка набрали законної сили і є
чинною, залишено в силі рішення
Радивилівського районного суду від
14.08.2013 року в частині, згідно якого на
користь позивача стягнуто компенсацію
за невикористану відпустку в сумі 996
грн.40 коп. та заборгованість по
зарплаті в сумі 750 грн..

Дані суми були виплачені відповідачем
відповідно до виконавчого листа від
19.02.2014 року згідно платіжного доручення
№456 від 25.02.2014 року, поданого в судовому
засіданні представником відповідача.

Позивач просить стягнути з відповідача
на його користь середньомісячний
заробіток, який становить1500 грн. в
місяць, починаючи з дня звільнення з
30.04.2012 року по 28.03.2014 року в загальній
сумі 34500 грн.(1500 грн.х23 місяці),
посилаючись на ст..ст.116,117, 216,217,232 КЗпП
України.

Відповідно до ст..116 КЗпП України при
звільненні працівника виплати всіх
сум, що належать йому від підприємства,
провадяться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред»явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до ч.2 ст.116 КЗпП України в
зазначені строки підлягають до виплати
неоспорювані суми.

Як встановлено в судовому засіданні
ОСОБА_1 30.04.2012 року (тобто в день
звільнення) був відсутній на роботі.
Дане доводиться Актом №59 від 30 квітня
2012 року складеним комісією в
складі:ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3. Дане
позивачем не спростовано.

Позивач також не надав суду доказів
пред»явлення ним вимоги до відповідача
про виплату йому суми компенсації за
невикористану відпустку та
заборгованості по невиплаченій
заробітній платі, які ним не
оспорювалися.

Навпаки, позивач звернувся до суду з
позовом про незаконність його
звільнення, поновлення його на роботі,
стягнення з відповідача на його
користь втраченого заробітку за час
вимушеного прогулу, моральної шкоди і
компенсації за еневикористану
відпустку. Компенсація за
невикористану відпустку в сумі 996 грн.40
коп. та заборгованість по зарплаті в
сумі 750 грн. стягнуто на його користь по
рішенню суду. Що дає суду підстави
вважати, що на момент звільнення мав
місце спір між сторонами про розмір
належних до виплати сум. Доказів, які б
спростували це, суду не надано.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст..116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
весь час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору. Рішення
по суті спору приймав суд, який
розглядав позов про поновлення на
роботі, а отже він і прийняв рішення про
розмір відшкодування.

Посилання позивача на ст..ст.216,217 КЗпП
україни є безпредметним, оскільки дані
статті передбачають порядок надання
додаткових відпусток у зв»язку з
навчанням у вищих навчальних закладах
і порядок оплати цмих відпусток.

Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог. Позивач не
довів в судовому засіданні законність
і обґрунтованість позовних вимог.

Керуючись ст.ст.116,117,216,217,232,233,235КЗпП
України, Постановою Пленуму Верховного
суду України №9 від 06.11.1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» із змінами і доповненнями,
ст.ст.10, 11, 62, 212, 213, 218 ЦПК України суд,

В и р і ш и в:

ОСОБА_1 в позові до
Сільськогосподарського приватного
підприємства «Рудники» про стягнення
середньомісячного заробітку за
затримку розрахунку при звільненні
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Радивилівський районний суд
шляхом подання в 10-денний строк
апеляційної скарги.

При неподанні в 10-денний строк
апеляційної скарги рішення набирає
законної сили по закінченню цього
строку, а при поданні апеляційної
скарги рішення набирає законної сили
по закінченню розгляду справи
апеляційним судом.

Суддя:

Повний текст рішення виготовлено
22.05.2014 року.