Провадження № 2/537/217/2014
Справа № 537/69/14-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.06.2014 року Крюківський районний суд м.
Кременчука в складі: головуючого судді
Хіневич В.І., при секретарі Гавриш А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
нерухомості спільною сумісною
власністю визнання права власності на ?
частину квартири, визнання договору
дарування квартири таким, що втратив
чинність на ? частину,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, про визнання квартири спільною
сумісною власністю, визнання за ним
права власності на ? її частину.

В обґрунтування позову вказав, що він з
грудня 1997 року по грудень 2012 року
проживав разом з відповідачем однією
сім'єю. На спільно зароблені кошти у
лютому 2005 року вони придбали квартиру
АДРЕСА_1. Договір купівлі продажу
вказаної квартири оформили на
відповідача - ОСОБА_2 До кінця 2005 року
вони за спільні кошти зробили
«євроремонт». Хоча позивач не був
зареєстрований у даній квартирі, однак
проживав у ній разом з відповідачем. У
2012 році між ними погіршилися стосунки,
і 27 грудня 2012 року повернувшись з
роботи позивач не зміг зайти у вказану
квартиру оскільки відповідач змінила
замок на вхідних дверях. Спроби
примиритися, або вирішити самостійно
питання з квартирою не принесли
результатів. А тому, вважає, що його
права порушені та прохає визнати
квартиру спільною сумісною власністю
та визнати за ним право власності на ?
її частину.

В подальшому ознайомившись із
запереченнями відповідача, позивач
збільшив свої позовні вимоги та прохав
визнати договір дарування вказаної
квартири, укладений між відповідачем
ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_3 11.12.2012 року
таким, що втратив чинність на ? частину.

В судовому засіданні позивач - ОСОБА_1
остаточні позовні вимоги підтримав та
прохав їх задовольнити у повному
обсязі з підстав викладених у позові та
доповненнях.

Додатково надав суду письмовий аналіз
доказів, у яких вказує, що в грудні 1997
року він вступив в фактичні шлюбні
відносини з ОСОБА_2. і вони разом стали
проживати однією сім'єю в будинку
АДРЕСА_7. У червні 1998 року ОСОБА_2
отримала трикімнатну квартиру АДРЕСА_2
Дніпрова в м. Кременчуці. Дану квартиру
ними разом було капітально добудувано,
після чого вони разом в ній проживали.
29.09.1998 року квартира була продана за 10 000
доларів США, з яких ОСОБА_2 отримала 1/3 -
3500 доларів США, а 2/3 отримали її дочка і
онук. Він продав особистий автомобіль
«Рено-25» за 6 000 доларів США, і за сумісні
6 000 доларів 13.01.1999 р. ними була придбана
квартира АДРЕСА_3. До придбання цієї
квартири вони проживали у АДРЕСА_4, яка
належала його дочці ОСОБА_4 ОСОБА_5 1999
року вони їздили на заробітки в
Аргентину, але через три місяці
повернулись і стали проживати у
АДРЕСА_5, а квартира АДРЕСА_3 здавалась в
оренду. 30.12.2004 року ними було продано
квартиру АДРЕСА_3 за 10 000 доларів США.
26.02.2005 року вони придбали квартиру
АДРЕСА_1 за 12 000 доларів США. У даній
квартирі вони вирішили зробити ремонт,
однак для проведення перепланування і
капітальних робіт, крім його зарплати,
інших коштів не було, що змусило його
особисто взяти в борг у ОСОБА_6 10 000
доларів США, які були в подальшому
витрачені на ремонт квартири. Ремонт
квартири було проведено протягом 2005-2006
років. Борг ним було повернуто особисто
у жовтні 2006 року за рахунок його
зарплати та допомоги сестри. Всього
витрачено на ремонт біля 15 000 доларів
США. При цьому ОСОБА_2 не мала особистих
коштів для капітального
перепланування квартири, оскільки від
підприємницької діяльності мала
незначні прибутки. Стверджує, що
квартира АДРЕСА_1 придбана за його
кошти, ремонт у ній проведено за його
кошти меблі та побутові предмети були
закуплені також за його кошти, оскільки
за період з 1997 року по 2007 рік він
отримав 195.398 грн. Крім того, кошти за
кредитним договором складеного на його
ім'я, за яким придбано в кредит пилосос,
пральну машину, музикальний центр на
загальну суму 4301 грн., та щомісячні
комунальні платежі в сумі 400 грн. також
сплачувалися ним самостійно. Вказує, що
за рахунок його зарплати він утримував
ОСОБА_2, придбав квартиру АДРЕСА_1 та
зробив у ній капітальний ремонт. Однак
зважаючи, що з ОСОБА_2 він прожив однією
сім'єю 16 років вважає недоцільно
просити суд визнати за ним право
власності на всю квартиру, а тому
прохає визнати лише на ? її частину.

Представник позивача - адвокат за
угодою ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав
у повному обсязі з підстав що викладені
у позовній заяві, та доповненнях до неї.
Прохав позовні вимоги задовольнити та
визнання квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю позивача та
відповідача ОСОБА_8, визнати за
позивачем права власності на ? її
частину, та визнати договір дарування
вказаної квартири таким, що втратив
чинність на ? частину.

Відповідач - ОСОБА_2 в судовому
засіданні заперечувала проти
задоволення позову, з тієї підстави, що
твердження позивача, що вона з ним
проживала однією сім'єю з грудня 1997
року по грудень 2012 року, не
відповідають дійсності. Так як, з 28
вересня 1990 року по 06 жовтня 1998 року вона
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
гр.. ОСОБА_9. Проживала у своєї мами
ОСОБА_10 за адресою : АДРЕСА_8. З 01.10.1990 р.
по 23.07.1998 р. вона працювала в БМУ
Сталеливарного заводу м. Кременчука,
від якого 12 червня 1998 року отримала по
ордеру № 959 на склад сімї з трьох осіб
3-кімнатну квартиру за адресою:
АДРЕСА_15. ЇЇ сім»я на той момент
складалася з 3-х осіб: з неї, її доньки
ОСОБА_3 та онука ОСОБА_11. 29.09.1998 року нею
було здійснено продаж вказаної
квартири. За кошти отримані від продажу
квартири 13.01.1999р. за договором
купівлі-продажу вона самостіно
придбала квартиру за адресою : АДРЕСА_3.
Приблизно в цей період вона
познайомилася із ОСОБА_1, який
запропонував поїхати на заробітки до
Аргентини. Квартиру АДРЕСА_3 вона здала
квартирантам на три роки. В 1999 році вона
з позивачем виїхали на заробітки до
Аргентини, але через 3 місяці
повернулися в Україну. В зв'язку з тим,
що квартиру вона здала терміном на три
роки, про що був укладений договір, вона
особисто винаймала квартиру, де і
проживала. В цей період займалася
підприємницькою діяльністю, торгувала
на ринку на Раківці, де у її доньки
ОСОБА_3 був контейнер. Коли сплив
термін угоди, укладеної між нею та
квартирантами, вона вирішила продати
квартиру, та купити квартиру на
Раківці, де проживала її донька. 30
грудня 2004 року за договором
купівлі-продажу вона продала квартиру
АДРЕСА_3 ОСОБА_12 та ОСОБА_13. Одночасно
домовилася оформили купівлю квартири
за адресою: АДРЕСА_1. Дану квартиру
вона придбала 26 лютого 2005 року у ОСОБА_14
за кошти, які отримала від продажу
своєї квартири по АДРЕСА_3. Вартість
квартири становила 22 391 грн. Різницю
суми отриманої від продажу квартири по
вул.. Красіна і купівлею квартири по
вул.. Манагарова, вона витратила на
ремонт та реконструкцію квартири
АДРЕСА_1. Крім того, додатково кошти на
ремонт квартири їй надавала її донька
ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_15 Після того
як був закінчений ремонт та оформлено
всі документи на переобладнання
квартири, 11 грудня 2012 року вона
подарувала квартиру доньці ОСОБА_3, яка
на даний момент є власницею квартири.

Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилася, однак надала до суду
заперечення проти позову, які за своїм
змістом аналогічні запереченням
відповідача ОСОБА_2

Представник відповідачів - адвокат за
угодою ОСОБА_16, в судовому засіданні
заперечувала проти позову з підстав
викладених у запереченнях
відповідачів, додатково пояснила, що
квартира АДРЕСА_1 не може бути
предметом поділу спільного майна
чоловіка та жінки набутого за час
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, оскільки по-перше
позивач з відповідачем не проживали
однією сім'ю без реєстрації шлюбу,
по-друге вказана квартира була
придбана відповідачем ОСОБА_2 за
особисті кошти та у подальшому
подарована доньці - відповідачу ОСОБА_3,
яка наразі правомірно володіє даною
квартирою. А тому прохала відмовити у
задоволенні позову у повному обсязі за
безпідставністю.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
14.05.2014 року показав, що позивача знає з
1965 року, як сусіда, відповідача з 1997
року, коли познайомив позивач. Позивач
часто казав, що проживає з відповідачем
однією сім»єю з кінця 1999 року, перед
Новим роком , по 12 грудня 2012 року. В 1999
році їздили разом в Аргентину, через
три місяці повернулися і зі слів
позивача купили квартиру по АДРЕСА_3 за
спільні кошти. В цій квартирі був один
раз в 1999 році. З 1999 року вони займалися
бізнесом, а саме позивач возив на
своєму автомобілі товар з Харкова, а
відповідач продавала «секонд-хенд»,
при цьому проживали в 5-ти кімнатній
квартирі на Манагарова , де проживали в
2-х кімнатах, так як там був диван, меблі,
холодильник, а в інших був склад. В цю
квартиру він приїздив один раз на
тиждень за товаром та приводив
знайомих. Позивач після початку
відносин з відповідачем, за його
словами , купив за свої кошти
автомобіль « Рено» за 5-6 тисяч доларів
США. Після продажу автомобіля « Рено» в
1998 році , позивач купив « Волгу» в 1998 -1999
роках . Після придбання квартири
АДРЕСА_1 , він допомагав позивачу
робити ремонт, який був протягом 6
місяців. Він неодноразово був на цій
квартирі , дивився євроремонт. Зі слів
позивача вважає, що сторони проживали
однією сім»єю, купували квартири за
спільні кошти, робили ремонт в спірній
квартирі також за спільні кошти, зі
слів позивача.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні
15.05.2014 року показала, що її син
одружений на доньці ОСОБА_2, останню
знає близько 20 років, позивача знає
близько 6 років, коли познайомила
ОСОБА_2, при цьому вона казала, що
познайомилась з ним через оголошення в
газеті для зустрічей. Позивача бачила
не часто, десь 1 раз на рік. Знає, що
ОСОБА_2 працювала довгий час на
будівництві, щоб отримати квартиру, яку
отримала в 1998 році на вул. Л. Дніпрова в
м. Кременчуці. Квартиру отримала
трикімнатну на себе, доньку та онука.
Між нею та донькою була домовленість,
що в подальшому вона залишить квартиру
онукові. Потім ОСОБА_2 дану квартиру
продала, коли надумала поїхати
працювати за кордон в Аргентину, і
купила трикімнатну квартиру в будинку
АДРЕСА_3, в якій проживали квартиранти.
Повернувшись з Аргентини через кілька
місяців, вона зняла квартиру по вул.
Республіканській в м. Кременчуці, так
як у неї була домовленість з
квартирантами на проживання в квартирі
на протязі 3 років. В цей час вона з
донькою знайшла 5-ти кімнатну квартиру
по вул. Манагарова, в якій і проживала, і
яку використовувала під склад, так як
на той час займалась підприємницькою
діяльністю - торгувала «секонд-хендом»
з контейнера на ринку. Потім ОСОБА_2
продала квартиру по вул. Красіна і
купила квартиру АДРЕСА_1. Між нею та
відповідачем були розмови, що вона має
бажання подарувати цю квартиру онуку,
так як погіршується її стан здоров»я.
Ремонт в даній квартирі робили її син
та дружина, вони також допомагала
грошима, чи приймав участь в ремонті
позивач вона не може сказати.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні
15.05.2014 року показав, що в 2005 році йому
подзвонила відповідач з приводу
продажу ним квартири АДРЕСА_1, яка і
оглядала дану квартиру з метою
придбання. Через 3-4 дні відповідач була
на квартирі разом з позивачем. Через
кілька днів квартира була ним продана
за 11 чи 12 доларів США, при цьому в
договорі сума була вказана в гривнях в
еквіваленті, а саме близько 20 тисяч
гривень. Гроші на його думку, йому
передавав позивач з запечатаному
конверті, в присутності ОСОБА_2, які він
перевіряв в банку. Позивач та
відповідач приїжджали на автомобілі.
Після перевірки доларів вони втрьох
поїхали до нотаріуса і він підписав
договір купівлі - продажу квартири. Чиї
були долари в конверті - позивача чи
відповідача, він стверджувати не може,
але в договорі розписувалася
відповідач, як покупець. Чи була при
розрахунках донька відповідача чи ні
він стверджувати не може .

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні
15.05.2014 року показала, що відповідача
знає з 2005 року , як сусідку по будинку,
коли остання почала проживати в
квартирі № НОМЕР_1 і зверталася до неї з
питанням перепланування квартири.
Спочатку відповідач не проживала в
квартирі, а робила ремонт і
контролювали його проведення, також
допомагали зять і донька, ремонт
робився близько 6 місяців. Коли
відповідач почала проживати в квартирі
вони познайомились і після цього вона
часто спілкувались з нею і приходила в
гості. Часто бачила відповідачку з
онуком, іноді приходив позивач, але
здебільшого його не було, бачила його
десь 1 раз в 2 неділі. Вона запитувала у
відповідача за позивача чи чоловік, і
остання казала, що ні, просто знайомий.
Вже другий рік позивача в квартирі не
бачила. Речей позивача вона в квартирі
не бачила. При проведенні ремонту
позивача в квартирі вона не бачила.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні
15.05.2014 року показав, що позивача знає з
початку 90-х років, відповідача знає
приблизно з 1997 року, коли зустрілись на
вул. Космічній, так як недалеко
проживали, як казав позивач, що живуть у
приватному будинку батьків
відповідача. Були один у одного дома,
зустрічались на свята, тощо. Знає, що
позивач і відповідач робили в квартирі
ремонт на 1-му поверсі, так як вони йому
віддали старі віконні рами. Він сам з
позивачем знімали старий лінолеум,
руберойд, знімали вікна, щось
привозили. Чи сторони робили ремонт чи
наймали будівельників не знає. Був на
квартирі приблизно 1 раз на місяць.
Сторони проживали в квартирі разом
після ремонту, так як на кухні був
порядок і в квартирі було прибрано.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні
21.05.2014 року показав, що знає позивача з
1990 року коли разом працювали,
відповідача знає з 1995 року, коли
познайомились через позивача. Зі слів
позивача він проживав з відповідачем 15
років. Був десь 20-25 разів в будинку
батьків відповідача, коли вони там
проживали протягом 10 років - з 2000 по 2013
рік. Стільки ж раз був в квартирі на
Манагарова з 2004 року по 2013 рік. На цій
квартири допомагав робити ремонт -
вибивав стіни, завозив цемент,
будівельні матеріали, вивозив сміття,
Позивач позичав у нього в 2005 році 10
тисяч доларів США, які віддав на його
день народження в жовтні в 2006 році,
казав, що гроші потрібні на ремонт. Чи
було відомо відповідачці за ці кошти не
знає. Відомо що вони проживали у
приватному будинку батьків
відповідачки на Раківці, також жили в
квартирі на Манагарова , потім в 2003-2004
роках купили квартиру на Манагарова,
де сторони робили ремонт з березня 2005
року до осені 2006 року.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні
21.05.2014 року показала, що відповідачку
знає з 1991 року, коди разом працювали в
будівельному управлінні МЖК, позивача
знає десь з 1998 року. За роботу на
будівництві в 1998 році відповідача
отримала на себе, доньку та онука
квартиру на Раківці. Після отримання
квартири відповідач ремонту в квартирі
на робила. В квартирі була тільки
штукатурка, лінолеум, стіни і все. Через
кілька місяців відповідачка цю
квартиру в такому вигляді продала. З
розмов знає, що вона хотіла купити
квартиру в центрі міста, де не знаю.
Через півроку при зустрічі вона казала,
що поїде в Аргентину з одним чоловіком.
Через деякий час бачила сторін разом,
при розмові відповідач казала, що не
збирається одружуватись і вони
зустрічаються як коханці, також казала,
що займається бізнесом. В 2005 році при
зустрічі відповідачка казала, що
продала квартиру в місті і купила
квартиру на Раківці і на різницю робить
ремонт в новій квартирі. Вона була в цій
квартирі - там все було розвалено і
працювала бригада будівельників.
Позивача разом з ОСОБА_2 вона бачила 1
раз на природі. Десь в 2007 - 2008 роках вона
була у відповідачки на квартирі після
ремонту, позивача там не бачила. Чи був
у сторін спільний бюджет, чи проживали
вони однією сім»єю, чи просто
зустрічались не знає.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні
21.05.2014 року показала, що знає
відповідачку з 1992 року, коли разом
працювали на будівництві, позивача
знає з 2000 року, коли познайомила
відповідачка. ОСОБА_2 квартиру
отримала по ордеру в 1998 році, яку
продала в 1999 році та поїхала в
Аргентину, звідки повернулася через 3
місяці. В квартирі на Красіна
відповідачка не проживала, так як там
жили квартиранти. В 2005 році
відповідачка купила 2-х кімнатну
квартиру на Манагарова і робила там
ремонт, вона бачила там будівельників.
В цій квартирі після ремонту вона була,
але позивача там не бачила.
Відповідачка казала, що подарує
квартиру онуку через свою доньку що
буде дешевше.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні
11.06.2014 року показала, що позивач є її
батьком , а відповідачка - його
цивільною дружиною, яку знає з 1997 року,
коли батько їх познайомив. Батько з
відповідачкою проживали разом в
будинку матері відповідачки на
Раківці близько двох років, потім - в
квартирі на вул. Шевченка втрьох, разом
з нею як одна сім»я. На початку 1999 року
батько продав автомобіль за 3-5 тисяч
доларів США, який він купив в 1997 році і
вони поїхали в Аргентину. Повернувшись
звідти через 3 місяці вони купили 3-х
кімнатну квартиру по вул. Красіна, але
жили в нею в квартирі на Шевченко. Коли
вона в 2000 році вийшла заміж, вони в
цьому ж році продали квартиру в
будинку по вул. Красіна , потім батько з
відповідачкою проживали в квартирі
АДРЕСА_9 і займались бізнесом, так як
батько працював на автобусі і возив
товар. Батько отримував з/плату а
ОСОБА_2 торгувала «секонд - хендом».
Потім вони купили квартиру в будинку
АДРЕСА_10 з 2-х кімнатної зробили 3-х
кімнатну. Ремонт на квартирі робив її
батько, вона також разом з чоловіком
робила ремонт . Після ремонту вони там
проживали і вона часто залишала їм
онуку. Однак потім батьком сказав, що
відповідачка замінила замок на дверях
і не пускає його в квартиру. Зараз
батько живе к квартирі по вул.
Бутиріна.

В подальшому сторона позивача
відмовилась від виклику і допиту
свідків ОСОБА_22, ОСОБА_23 та ОСОБА_24, які
були нею заявлені належним чином .

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, повно і
всебічно оцінивши докази в їх
сукупності, встановив наступне.

Позивач прохає визнати спільною
сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1
посилаючись на норму передбачену ст. 74
СК України.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом прав
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою, або в будь-якому іншому
шлюбі, поширюються положення глави 8
цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у п.20
постанови «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» №11 від 21
грудня 2007 року роз'яснив, що при
застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ
майна осіб, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі та між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Тобто положеннями вказаних норми
передбачено, що для визначення осіб як
таких, що мають усталені відносини, що
притаманні подружжю, тобто перебувають
у фактичних шлюбних відносинах, з метою
вирішення майнового спору на підставі
ст.74 СК України, суд повинен встановити
факт проживання однією сім'єю чоловіка
та жінки без шлюбу в період, протягом
якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Тож, для визначення та встановлення, що
майно є спільною сумісною власністю
необхідні умови, а саме: спільне
проживання, яке пов'язано спільним
побутом, із взаємними правами та
обов'язками, що і є ознаками сім`ї.

Факт спільного проживання сторін
однією сім'єю чи відсутність такого
доводиться сторонами належними
доказами та поясненнями свідків.

Судом встановлено, що згідно ордеру на
житлове приміщення №959 від 12.06.1998 року
ОСОБА_2 12.06.1998 року отримала право
займання житлового приміщення з трьох
кімнат у квартирі АДРЕСА_15, яку 27.08.1998
року нею було особисто приватизовано
та отримано відповідне свідоцтво про
право власності на жило.

Згідно договору купівлі продажу від
09.09.1998 року ОСОБА_2 продала квартиру
АДРЕСА_15 гр. ОСОБА_25 за 23 000 грн.

Згідно договору купівлі продажу від
13.01.1999 року ОСОБА_2 здійснила купівлю
квартири АДРЕСА_3 у гр. ОСОБА_26 за 12 100
грн.

30.12.2004 року за договором
купівлі-продажу ОСОБА_2 здійснила
продаж квартири АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_27 та
ОСОБА_13 за 9011 грн.

26.02.2005 року за договором купівлі
продажу ОСОБА_2 придбала квартиру
АДРЕСА_1 у гр. ОСОБА_14 за 22 391 грн., що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 26.02.2005 року
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_28 зареєстрованого в реєстрі за №
3035, та зареєстрованого в електронному
реєстрі прав власності на нерухоме
майно 05.03.2005 року.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів, жоден доказ не має для я
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні. В якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Посилання сторони позивача про те, що
хоча вартість спірної квартири при
укладанні договору купівлі - продажу
вказана - 22 391 грн., а в дійсності
складала 12 тисяч доларів США ,
враховуючи що відповідач , отримавши
9011 грн. за продаж квартири АДРЕСА_3
30.12.2004 року не могла придбати квартиру
за 12 тисяч доларів США, суд не бере до
уваги враховуючи наступне.

Судом встановлено, що в п.3 договору
купівлі - продажу від 30.12.2004 року ,
посвідченого приватним нотаріусом
Кременчуцького міського нотаріального
округу ОСОБА_28 і зареєстрованого в
реєстрі за № 22280 та в електронному
реєстрі прав власності на нерухоме
майно 18.01.2005 року , нотаріусом була
вказана вартість квартири АДРЕСА_3 9 011
грн. і вказаний договір був підписаний
як продавцем ОСОБА_2 так і покупцями
ОСОБА_27 та ОСОБА_13 Будь яких
заперечень , інших умов стосовно
вартості квартири сторонами не
заявлялось і в договорі вони відсутні.
При тому , відповідач вказувала , що
квартира була нею продана за 6000
доларів США.

Також, судом встановлено, що в п.2
договору купівлі - продажу від 26.02.2005
року , посвідченого приватним
нотаріусом Кременчуцького міського
нотаріального округу ОСОБА_28 і
зареєстрованого в реєстрі за № 3035 та в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно 05.03.2005 року ,
нотаріусом була вказана вартість
квартири АДРЕСА_1 - 22 391 грн. і вказаний
договір був підписаний як продавцем
ОСОБА_14 так і покупцем ОСОБА_2 Будь
яких заперечень , інших умов стосовно
вартості квартири сторонами не
заявлялось і в договорі вони відсутні.
При тому , будь яких належних та
допустимих доказів про те, що в
дійсності відповідач сплатила
ОСОБА_14 11 чи 12 тисяч доларів США, крім
пояснень сторін та позивача, суду та
не надано.

Стаття 204 ЦК України визначає
презумпцію правомірності правочину,
тобто правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. При цьому, в позові дана
вимога відсутня і на час розгляду
справи даний правочин не визнаний
судом недійсним.

Згідно ст.328 ЦК України право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Ціна договору, в тому числі договору
купівлі - продажу встановлюється за
домовленістю сторін. В даному випадку
ціна в договорі була вказана в
національній валюті України - гривні в
сумі , еквівалентній сумі продажу
квартири в доларах США.

При цьому , ціна договору є істотною
умовою договору і на даний час ні
продавцями , ні покупцями не
оскаржувались , відсутні будь які
судові рішення стосовно іншої, ніж
вказано в договорах вартості квартир ,
що було обумовлено зменшенням сплати
передбачених законодавством
обов»язкових зборів та платежів при
відчуженні нерухомого майна, тому суд
обґрунтовано приходить до висновку , що
ціни вказаних в договорах купівлі -
продажу квартир складають суми , яка
вказані в договорах.

Тобто, сторона позивача однобічно
зазначає ті обставини, які
підтверджують лише вигідні для них,
при цьому не приймаючи до уваги
обставини, якими обґрунтовує свою
позицію відповідач.

Суд бере до уваги , що згідно договору
дарування від 11.12.2012 року , згідно якого
ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в
дар квартиру АДРЕСА_1, посвідченого
приватним нотаріусом Кременчуцького
міського нотаріального округу ОСОБА_29
і зареєстрованого в реєстрі за № 2617 та
в електронному реєстрі прав власності
на нерухоме майно 11.12.2012 року , сторони
оцінили дарунок в 209 197 грн. , згідно
звіту про оцінку майна від 10.12.2012 року.

Враховуючи дану обставину, суд
критично відноситься до вимоги про
визнання за позивачем права власності
на ? частину спірної квартири, яка
становить 243 458 грн. станом на 09.09.2013
року , яка складається з вартості
квартири після проведеного ремонту,
так як на той час позивач , за позовною
заявою, не проживав в спірній квартирі
вже з 27.12.2012 року.

Позивач вказав, що з грудня 1997 року по 27
грудня 2012 року він проживав однією
сім'єю з ОСОБА_2 та мав з нею притаманні
сім»ї відносини, зокрема вони весь цей
час проживали спільно та спільно вели
господарство, разом придбавали майно.

Однак, суд критично відноситься до
доводів позивача, щодо того, що
квартира АДРЕСА_3 була куплена за їх
спільні кошти, зокрема за кошти
позивача від продажу автомобіля, та
кошти відповідача за продаж
попередньої квартири, з якої їй
дісталося лише 1/3 частина від загальної
суми, оскільки дані обставини не
підтверджуються жодними іншими
доказами, а пояснення позивача, суд не
приймає до уваги, оскільки не може їх
вважати достовірними, так, як у різних
письмових поясненнях позивача дані
обставини описані по різному та
суперечать один одному. Так, зокрема у
додаткових поясненнях від 11.04.2014 року
позивач стверджує, що квартира АДРЕСА_3
була куплена за спільні 6 000 доларів США
, з яких частина коштів була його,
отриманих за продаж автомобіля, який
він продав за 5000 доларів США, а частина
відповідача, отриманих за продаж
попередньої квартири, зокрема 1/3 їх
частини що становила 3000 доларів США. У
письмових поясненнях позивача від
19.06.2014 року (аналіз доказів) позивач
стверджує, що квартира АДРЕСА_3 була
куплена за спільні кошти в сумі 6 000
доларів США, з яких частина коштів була
його отриманих за продаж автомобіля,
який він продав за 6000 доларів США, а
частина відповідача, отриманих за
продаж попередньої квартири, зокрема 1/3
їх частини що становила 3500 доларів США.

Крім того суд звертає увагу на
суперечність у твердженнях позивача,
щодо сум за які придбавалась квартири
АДРЕСА_1, зокрема у позовній заяві
позивач у вказує, що квартиру було
придбано на зароблені спільно кошти за
11 000 доларів США. У письмових
поясненнях від 11.04.2014 року (додаткові
доводи) вказує що вказану квартиру вони
разом придбали за спільні кошти в сумі
22 391 грн., які отримали за продаж
попередньої квартири. А у письмових
поясненнях позивача від 19.06.2014 року
(аналіз доказів) він спочатку зазначає,
що вказану квартиру ними було придбано
за 12 тисяч доларів США, а в подальшому
вказує, що дана квартира куплена за
його особисті кошти, які він мав
оскільки отримував заробітну плату.

Суд звертає увагу, що позивач вказує,
що його дохід скрадала заробітня плата
на заводі яка за період з 1990 року по 2012
рік склала 195 398 грн., що підтверджується
наявними матеріалами справи. При цьому
в середньому протягом 2005-2006 років
заробітна плата позивача за місяць в
середньому становила 973,82 грн.

При цьому, позивач вказує, у позовні
заяві від 27.12.2013 року що ремонт у
спірній квартирі проводився за спільні
кошти з відповідачем; у доповненнях до
позову від 07.02.2014 року вказує, що ремонт
проводився за спільні кошти, частково
за кошти від спільної торгівельної
діяльності, частково він взяв у борг (10
000 доларів США); У письмових поясненнях
від 11.04.2014 року (додаткові доводи)
вказує що ремонт здійснювався за його
зарплату, крім того за його зарплату
ним придбавалися товари «секонд хенд»
для здійснення торгівельної
діяльності; а у письмових поясненнях
позивача від 19.06.2014 року (аналіз
доказів) вказує, що спірна квартира
куплена в основному за його кошти,
ремонт проводився за його зарплату,
оскільки на перепланування та
проведення капітального ремонту
коштів не вистачало ним було взято у
борг 10 000 доларів США, які у жовтні 2006
року ним особисто було повернуто. При
цьому 21.12.2005 року ним було взято кредит
на суму 4311 грн. на побутову техніку,
який оплачувався особисто ним, при
цьому він сплачував особисто за
комунальні послуги щомісяця 400 грн.
Вказує, що в основному він утримував
ОСОБА_2

Тож, зважаючи, що позивач протягом
розгляду справи плутався та давав
суперечливі, а в деяких випадках
протилежні за змістом пояснення з
приводу викладення обставин, якими
обґрунтовує позов, суд відноситься до
них критично, та не може вважати їх
достовірними та допустимими доказами.

Що стосується пояснень відповідачів
по справі, то суд вважає їх такими, що
мають доказову силу, оскільки протягом
розгляду справи відповідачі давали
стабільні пояснення, які узгоджуються
між собою та показаннями частини
свідків.

Що стосується показань свідків, слід
зазначити наступне.

Суд звертає увагу, що при наданні
показань суду, свідок ОСОБА_5 вказував
всі обставини знайомства сторін,
точних дат придбання та продажу
кількох квартир (число, місяць, рік),
точних цін купівлі та продажу квартир,
автомобілів, частин розподілу коштів,
вартості проведення ремонту спірної
квартири, зі слів позивача, коли
відповідач почала займатися
підприємницькою діяльністю, тощо,
посилаючись на «добру пам»ять».

При цьому, свідок постійно
користувався (читав), при даванні
показань та при відповідях на
запитання сторони відповідача
друкованими письмовими поясненнями
позивача від 15.05.2014 року, які
знаходились на кафедрі в залі судових
засідань . Суд звернув увагу на даний
факт і на вимогу головуючого, вказані
пояснення були надані свідком , які в
подальшому були долучені до матеріалів
справи.

Позивач стверджував, що дані письмові
пояснення він помилково залишив в
автомобілі , на якому вони приїхали
разом зі свідком і свідок взяв їх з
собою випадково. При цьому , свідок не
дав суду обґрунтованих пояснень, з якої
причини він взяв дані пояснення з собою
з автомобіля , заніс з собою до
приміщення суду, а в подальшому до зали
судових засідань, поклав на кафедру
при дачі показань та користувався ними,
на що, крім головуючого, звернула увагу
і представник відповідача.

Суд звертає увагу , що дані письмові
пояснення містили всі вищевказані
дані.

Враховуючи дані обставини та те, що
після вилучення вказаних письмових
пояснень , свідок в подальшому на
запитання сторони відповідача не зміг
показати суду ні номер квартири по вул.
Красіна, ні поверх, кількість кімнат,
який конкретно час там проживали
сторони , уточнити, коли була придбана
спірна квартира, тощо, посилаючись, що
він це « не пам»ятає», суд критично
відноситься до показань даного свідка .

Також, суд звертає увагу, що всі
пояснення стосовно спільного
проживання сторін, придбання спірної
квартири та проведення в ній ремонту
на спільні кошти, свідку відомі тільки
зі слів самого позивача.

Свідок ОСОБА_14 в своїх показаннях
вказував, що чиї були гроші , сплачені
йому за продаж квартири він не знає,
квартира була продана ним за долари
США , але в договорі була вказана ціна
в еквіваленті в гривнях. Також, позивач
та відповідач при купівлі квартири
приходжали на автомобілі .

Свідок ОСОБА_18, яка є сусідкою
відповідача, при спілкуванні з
відповідачкою в квартирі АДРЕСА_1
позивача в квартирі один раз в дві
неділі, що підтверджує показання
відповідачки , що позивач не проживав у
спірній квартирі, а тільки приходив в
гості, тобто заперечується факт
спільного проживання і спільного
ведення господарства.

Свідок ОСОБА_19 останній стверджував,
що сторони проживають разом, при цьому
показав, що такі висновки він зробив
тільки з того, що при відвідуванні
квартири був порядок на кухні та в
квартирі було прибрано, тобто на
підставі своїх особистих суто
суб»єктивних висновків, виходячи з
охайного стану квартири , що не може
бути взято судом до уваги.

Аналогічно, суд оцінює і показання
свідка стосовно того, що позивач
ночував в квартирі , так як це є його
догадкою.

Також, суд звертає увагу, що при цьому
свідок , згідно своїх показань взагалі
з 2006 року по 2010 рік працює в м. Києві і
приїжджає додому на вихідні тільки
один раз на місяць.

Також, свідок стверджуючи
вищенаведене, при цьому взагалі не зміг
повідомити суд , коли саме сторони
купили спірну квартиру , вказавши , що
не не пам»ятає, як і не пам»ятає, як
часто був на квартирі та який проміжок
часу сторони проживали у будинку
батьків відповідача.

Суд критично оцінює показання свідка
про те, що спірна квартира була
придбана за спільні кошти , так як про
це йому казав сам позивач, тобто ця
обставина йому стала відома за слів
самого позивача.

Суд критично оцінює показання свідка в
частині того, що він особисто допомагав
робити ремонт в спірній квартирі, так
як за його показаннями він був на
квартирі тільки після ремонту , що
протирічить одне одному.

Аналогічно, суд не може взяти до уваги і
показання стосовно того, що спочатку
перед ремонтом в квартирі було дві
кімнати, а стало три, як не може
пояснити, як виглядає після ремонту
ванна та кухня, так як не пам»ятає.

Суд критично оцінює показання свідка
ОСОБА_6 стосовно того, що він
познайомився з відповідачкою через
позивача в 1995 році, при тому, що позивач
в позовній заяві та в судовому
засіданні стверджував, що познайомився
з відповідачкою тільки в 1997 році.
Свідок також показав, що вказані кошти
позивач брав самостійно без
відповідача.

Суд звертає увагу на той факт, що згідно
показань даного свідка та позивача,
останній позичав у свідка в травні 2005
року 10 тисяч доларів США з терміном
повернення до січня 2007 року, при тому,
що повернув вказану суму вже в жовтні
2006 року, враховуючи, що позивач мав
дохід тільки у вигляді заробітної
плати, враховуючи, що в той час позивач
також оформлював кредити на придбання
побутової техніки на суму 4311 грн.

При цьому, суду не надано жодних
доказів того, що позивач для віддачі
боргу, позичав 3 чи 5 тисяч доларів США у
своєї сестри. Навіть, якщо таке
припустити, незрозуміло джерела
отримання позивачем 5 чи 7 тисяч доларів
США.

Суд бере до уваги, що про позичання
вказаної суми в борг відповідачу стало
відомо при розгляді справи в суді та
свідок також показав, що вказані кошти
позивач брав самостійно без
відповідача.

Суд критично оцінює показання свідка
ОСОБА_30 в частині придбання спірної
квартири , проведення там ремонту та
інше на підставі того, що свідок
показав, що квартира була 4-х кімнатною ,
а стала 3-х кімнатною, та ремонт
розпочався в березні 2005 року, а
закінчили під осінь 2006 року, хоча в
судовому засіданні встановлено, що
ремонт був проведений протягом шести
місяців.

Суд звертає увагу на показання свідка
ОСОБА_20 стосовно того, що ремонт в
квартирі , отриманій по ордеру
відповідачем не робився і квартира
була продана останньою без ремонту , що
суперечить поясненням позивача в цій
частині , а також в тому , що позивач
робив ремонт в даній квартирі , що,
враховуючи незацікавленість свідка і
попередження його про кримінальну
відповідальність за ст.ст.384, 385 КК
України вважає показання свідка
правдивими і достовірними.

Суд звертає увагу на показання свідка
ОСОБА_21 в тій частині, що відповідач
неодноразово в розмовах вказувала, що
має бажання подарувати спірну
квартиру онуку , але оформить це через
доньку , щоб було дешевше, при тому , що
така домовленість була досягнута між
нею та донькою при отриманні квартири
по ордеру в 1998 році, що не суперечить
поясненням відповідача.

Суд критично відносить до показань
свідка ОСОБА_4 в частині часу та
терміну проживання сторін, виходячи з
того, що за її показаннями з
відповідачкою її познайомив батько в
1997 році і сторони два роки проживали
разом в будинку батьків відповідача, а
потім з нею в квартирі по вул. Шевченка ,
а після приїзду з Аргентини також до 2000
року проживали з нею в квартирі по вул.
Шевченка.

Однак, в доповненнях до позову від
07.02.2014 року позивач вказав, що після
повернення з Аргентини на початку 1999
року вони проживали в АДРЕСА_6, що
протирічить показанням свідка , а тому
не можуть бути взяті судом до уваги.

Також, свідок показала , що квартира в
будинку АДРЕСА_3 відповідач придбала в
1999 році вже після повернення з
Аргентини, що суперечить встановленим
в судовому засіданні обставинам, а
саме , що квартира була придбана ще до
поїздки в Аргентину і домовленість на
проживання в ній квартирантів на 3 роки,
що і обумовило неможливість проживання
в ній після повернення з Аргентини.

З аналогічних підстав спростовуються
показання в частині того, що після
повернення з Аргентини сторони ще
близько 3 місяців проживали в даній
квартирі , а вже потім переїхали в
квартиру будинку АДРЕСА_6, що
протирічить іншим показанням свідка
про те, що після повернення з
Аргентини, сторони проживали з нею в
квартирі по Шевченка , а потім на
Манагарова. Факт не проживання в
АДРЕСА_3 не підтвердив і позивач.

Також, на питання представника
відповідача ОСОБА_16 свідок відповів,
що квартира по вул. Красіна була
продана відповідачем в 2000 році та
сторони проживали разом з нею на
квартирі по вул. Шевченка чотири роки ,
а саме коли їй було 17 років до
виповнення 21 року, що протирічить її
показанням стосовно обставин і часу
проживання при її показаннях.

Таким чином, показання свідка ОСОБА_4
протирічать не тільки поясненням
сторін , але й протирічать показанням,
які свідок надала суду у дозвільній
формі та при відповідях на запитання,
суд вважає показання свідка такими, що
не відповідають встановленим
обставинам справи і тому не можуть бути
взяті судом до уваги стосовно цих
обставин.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі уі щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справ виникає
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний в'язок
доказів у їх сукупності.

З матеріалів цивільної справи,
пояснень позивача та свідків зі
сторони позивача не вбачається, що
позивачем по справі були надані
належні та допустимі докази на
підтвердження обставин якими він
обґрунтовує свої вимоги, оскільки
пояснення позивача, які продовж
розгляду справи різнилися та в
частково протирічать один одному в
більшій мірі не узгоджуються з
показаннями свідків на стороні
позивача.

Крім того встановлення факту
проживання позивача однією сім'єю з
відповідачем без реєстрації шлюбу в
період з грудня 1997 року по січень 2004
року, не є можливим у зв'язку з
відсутністю на це правових підстав
виходячи з наступного.

По-перше, згідно, довідки виданої
ОСОБА_2 Крюківським відділом РАЦІС
Кременчуцького МУЮ від 16.01.2008 року
ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_9 з 28.09.1990 року по 06.10.1998
року.

По-друге, Кодекс про шлюб та сім'ю
Української PCP (який діяв до 01січня 2004
року) не містив норму, аналогічну за
змістом ст. 74 Сімейного Кодексу України
(який набрав чинності з 1 січня 2004 року).

Що стосується взаємовідносин позивача
з відповідачем ОСОБА_2 після 01.01.2004 року,
то надані позивачем докази та
показання свідків, не дають підстав для
висновку про спільне проживання сторін
однією сім'єю, зокрема спільне ведення
господарства взаємні права та
обов'язки та наявність спільного
бюджету.

Судом встановлено, що сторони мали
певні взаємовідносини у період
придбання спірної квартири, однак
доказів того, що їх можна віднести до
сімейних позивачем не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку
про неможливість встановлення факту
проживання позивача з відповідачем
однією сім`єю, наявності в них
спільного бюджету, ведення ними
спільного господарства, тобто факту
встановлених між ними відносин, які
притаманні подружжю за період з 01.01.2004
року по 27.12.2012 року.

Що стосується вимоги позивача про
визнання права власності на ? частину
спірної квартири, слід зазначити
наступне.

Квартира АДРЕСА_1 була придбана
відповідачем ОСОБА_2 у гр. ОСОБА_14
26.02.2005 році, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 26.02.2005
року.

Згідно із ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України,
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

11.12.2012 року відповідач ОСОБА_2
подарувала а відповідач ОСОБА_3
прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджується договором дарування
від 11.12.2012 року.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема, із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Положенням ч. 2 ст. 328 ЦК, встановлюється
презумпція правомірності набуття
права власності, котра означає, що
право власності на конкретне майно
вважається набутим правомірно, якщо
інше не встановлено в судовому порядку
або незаконність набуття права
власності прямо не випливає із закону.

Таким чином, факт неправомірності
набуття права власності, якщо це не
випливає з закону, підлягає
доказуванню, а правомірність набуття
права власності включає в себе
законність та добросовісність такого
набуття.

В основу доказування неправомірності
набуття відповідачем ОСОБА_3 права
власності на спірну квартиру, позивач
вказує на те, що дана квартира на момент
її дарування перебувала у спільній
сумісній власності його та ОСОБА_2

В судовому засіданні встановлено та не
заперечувалося сторонами, що позивач
даний договір дарування в судовому
порядку не оскаржував. Лише під час
розгляду даної справи заявив вимогу
про визнання вказаного договору
дарування в 1/2 його частині нечинним.

Зважаючи на те, що у задоволенні позову
в частині визнання квартири АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю
відмовлено, а право власності ОСОБА_3
на вказану квартиру на даний момент
ніким не оскаржене та вважається
набутим правомірно, суд приходить до
висновку, що у задоволенні вимог
позивача про визнання права власності
на ? частину вказаної квартири та
визнання договору дарування квартири
таким, що втратив чинність на ? частину
- необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, ЦПК
України, ст. 41 Конституції України, ст.
ст. 204, 328 ЦК України, ст.ст. 3, 74 СК України
суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання нерухомості
спільною сумісною власністю визнання
права власності на ? частину квартири,
визнання договору дарування квартири
таким, що втратив чинність на ? частину,
- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
В.І. Хіневич