Єдиний унікальний номер 261/1750/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/4570/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У
К Р А Ї Н И

19 травня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

Головуючого судді Санікової О.С.

Суддів: Барсукової О.І., Канурної О.Д.

при
секретарі Хохулі М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Петровського районного суду м.
Донецька від 9 квітня 2014 року,-

В С Т А Н О В И В:

25 березня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2,
посилаючись на те, що 13 липня 1996 року
між ним та ОСОБА_3 був укладений договір
купівлі-продажу житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1 на
земельній ділянці 400 кв.м.

На підставі рішення Петровського
районного суду м. Донецька від 22 травня
1996 року було визнано право власності за
ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 та
був визначений порядок користування
земельною ділянкою згідно якого за
ОСОБА_3 визнано право користування
земельною ділянкою площею 400 кв.м для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель і споруд.

Між тим відповідач без його дозволу
переніс межу між домоволодіннями
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 в бік його ділянки
на 20 см, чим заблокував доступ до
обслуговування сараю і літньої кухні.
Відповідачем самовільно зайнята
земельна ділянка.

6 серпня 2012 року при обстеженні
головним спеціалістом управління
земельних ресурсів Донецької міської
ради спірної земельної ділянки було
виявлено, що фактична межа земельної
ділянки не відповідає відображеній в
технічному паспорті на домоволодіння
АДРЕСА_1, зменшена на 20 см в бік ділянки
ОСОБА_1

Відповідач добровільно не бажає
звільняти частину земельної ділянки,
незважаючи на чисельні прохання з його
боку.

Вважає, що відповідач своїми
протиправними діями порушує його право
на вільне користування приватною
власністю. Тому просив зобов'язати
відповідача усунути перешкоди в
користуванні належним йому майном та
примусити відповідача перенести
паркан на 20 см в бік земельної ділянки
АДРЕСА_2.

Рішенням Петровського районного суду
м. Донецька від 9 квітня 2014 року в позові
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
в користуванні земельною ділянкою
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи; апелянт
вважає, що суд не тільки не врахував
належність доказів та не з'ясував
обставини, які мають суттєве значення
для вирішення спору, а взагалі не
оцінив належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, чим порушив
принцип рівності сторін перед законом
(не допускати переваг однієї сторони
перед іншою); апелянт посилається,
зокрема на те, що суд не перевірив, не
взяв до уваги та не дав належної оцінки
наданому ним в якості доказу листу
обстеження від 6 серпня 2012 року, який
був зроблений головним спеціалістом
управління земельних ресурсів
Донецької міської ради, в якому
зазначено, що фактична межа земельної
ділянки не відповідає відображеної в
технічному паспорті на домоволодіння
АДРЕСА_1, зменшена на 20 см в бік
земельної ділянки ОСОБА_1; апелянт
також вважає, що відсутні підстави для
стягнення з нього на користь ОСОБА_2
витрат за проведення експертизи в
розмірі 1468 грн.

В судовому засіданні апеляційного
суду позивач ОСОБА_1 підтримав доводи
апеляційної скарги, просив її
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому
засіданні апеляційного суду
заперечував проти доводів апеляційної
скарги, вважаючи рішення законним і
обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
сторін, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню
не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні
його позовних вимог суд першої
інстанції з посиланням на висновок
судової будівельно-технічної
експертизи виходив з того, що позивачем
не надано доказів того, що ОСОБА_2
перешкоджає йому в користуванні
земельною ділянкою.

Такі висновки суду є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи
житловий будинок АДРЕСА_1 згідно
договору купівлі-продажу від 13 липня 1996
року належить позивачу ОСОБА_1 і
розташований на земельній ділянці
площею 400 кв.м.

Разом з тим, як зазначено у
дослідницькій частині висновку
судової будівельно-технічної
експертизи, в технічному паспорті на
зазначений житловий будинок,
виготовленому станом на 10 березня 1988
року зі змінами на 19 березня 1996 року,
зазначено, що фактична площа земельної
ділянки ОСОБА_1 складає 786 кв.м, в тому
числі по нормі - 400 кв.м.

При дослідженні експертом
встановлено, що фактична площа
земельної ділянки ОСОБА_1, яку він
реально використовує, складає 784 кв.м,
що на 2 кв.м менше площі, зазначеної у
технічному паспорті або на 0,3% менше тих
розмірів, які є у правовстановлюючих
документах. При цьому експертом
зазначено, що відповідно до п. 5.5
Технічних вказівок щодо визначення меж
земельних ділянок спільної та спільної
часткової власності фізичних і
юридичних осіб на забудованій
території у населених пунктах, якщо при
уточненні меж зміна площі кожної
земельної ділянки не перевищує 6%, то
вважається, що земельна власність
залишилась незмінною і права власників
не анулюються.

Відповідач ОСОБА_2 є власником
будинку АДРЕСА_2 на підставі договору
дарування, посвідченого державним
нотаріусом Другої донецької державної
нотаріальної контори 29 грудня 2004 року.
При цьому в договорі дарування
зазначено, що будинок розташований на
земельній ділянці Держфонду, площа
земельної ділянки не зазначена.

У технічному паспорті на садибний
(індивідуальний) житловий будинок
АДРЕСА_2, виготовленому станом на 17
листопада 2004 рік зазначено, що площа
земельної ділянки домоволодіння
ОСОБА_2 складає 1008 кв.м.

У генеральному плані, який є в
інвентаризаційній справі
домоволодіння по АДРЕСА_2, складеному
станом на 12 липня 1955 року із змінами на
15 березня 1972 року зазначена площа
земельної ділянки 890 кв.м, тобто на 118 кв.
менше, чим зазначено у техпаспорті.

При натурному обстеженні експертом
встановлено, що фактична площа
земельної ділянки, яку реально
використовує ОСОБА_2, складає 1000 кв.м, що
на 8 кв.м менше площі, зазначеної у
технічному паспорті. І таким чином, як
зазначив експерт, ОСОБА_2 не
використовує земельну ділянку більше
тих розмірів, які є у
правовстановлюючих документах.

Крім цього, експертом при натурному
обстеженні встановлено, що лінійні
розміри і конфігурація земельної
ділянки відповідача по АДРЕСА_2 за
період часу з 12 липня 1955 року по 17
листопада 2004 року не змінювались. Проте
конфігурація лінії суміжної межі,
наведена в планах земельної ділянки
домоволодіння по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 - пряма
лінія - відрізняється від конфігурації
лінії суміжної межі, наведена у
технічному паспорті на житловий
будинок по АДРЕСА_1, виготовленому
станом на 10 березня 1988 року зі змінами
на 19 березня 1996 року, тобто в період
часу між зазначеними датами - ломана
лінія зі зміною направлення в точці,
розташованої поблизу сараю літ. Е.

Виходячи з встановлених обставин
експерт дійшов висновку про те, що
встановити, чи є порушення
землекористування володільцями
суміжних ділянок домоволодінь АДРЕСА_2
і АДРЕСА_1, з боку якого
землекористувача є порушення меж
земельних ділянок, чи є самозахват
суміжних земельних ділянок та
наскільки і яким чином необхідно
поновити права власника, межі
земельної ділянки якого порушені, не
можливо.

За встановлених обставин доводи
апеляційної скарги про те, що суд не
перевірив, не взяв до уваги та не дав
належної оцінки наданому ним в якості
доказу листу обстеження від 6 серпня 2012
року, який був зроблений головним
спеціалістом управління земельних
ресурсів Донецької міської ради є
безпідставним; крім того, в матеріалах
справи відсутній такий лист, на який
посилається ОСОБА_1, а є на а.с. 9
ксерокопія Плану схеми земельної
ділянки по АДРЕСА_1 за підписом
головного спеціаліста управління
земельних ресурсів Донецької міської
ради і то тільки аркуш 2, з якого не
можна встановити, чи є порушення меж
земельних ділянок з боку відповідача.

Крім того, згідно положень ст.ст. 125,
126 ЗК України право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності та право постійного
користування посвідчується державним
актом.

Відповідно до ст.152 ЗК України
держава забезпечує громадянам рівні
умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян на земельні ділянки
здійснюється шляхом відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення права і запобігання вчинення
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
права; відшкодування заподіяних
збитків; застосування інших,
передбачених законом, способів.

При цьому право на захист включає в
себе і вимоги володіючого землею
власника про усунення порушень його
прав на землю, що перешкоджають йому
належним чином користуватися нею, в
тому числі шляхом знесення
неправомірно зведених будівель,
споруд, тощо. Підставами для цього є
посилання позивача про належне йому
право на землю та факти, які
підтверджують дії відповідача у
створенні позивачеві перешкод щодо
здійснення ним своїх правомочностей.

Проте позивачем не надано жодного
документа, який би свідчив про його
право на земельну ділянку, якою він
фактично користується, матеріали
справи не містять доказів встановлення
межових знаків земельних ділянок,
якими користуються позивач та
відповідач. Тому відсутні підстави
вважати порушеним права, які не
оформлені відповідно до законодавства.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про
відсутність підстав для стягнення з
нього на користь ОСОБА_2 витрат за
проведення експертизи в розмірі 1468 грн.
також є безпідставними, оскільки такий
висновок суду відповідає вимогам ст. 88
ЦПК України; як вбачається з наданої
відповідачем квитанції від 2 липня 2013
року ним було сплачено за проведення
експертизи 2 649 грн. 60 коп. при повній
вартості експертизи 5299 грн. 20 коп.;
посилання позивача на те, що ухвалою
суду обов'язок по сплаті вартості
експертизи розподілений порівну між
ним та відповідачем не є підставою
недотримання судом вимог зазначеної
норми ЦПК.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1, 308, 314 ч.1, 315
ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Петровського районного
суду м. Донецька від 9 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Судді: