Провадження 2/0202/723/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 червня 2014 року
Індустріальний районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючої судді
Слюсар Л.П.

при секретарі
Фісун К.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу Білаковський
Костянтин Олександрович, про визнання
недійсним договору, визнання права
власності на ? частину квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у жовтні 2013 року звернувся до
суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_2 про визнання права власності на
? частину квартири. В ході розгляду
справи позовні вимоги були уточнені та
визначені сторони по справі. В
обґрунтування своїх позовних вимог
позивач у позовній заяві, уточненій
позовній заяві та заяві про доповнення
підстав позову посилався на те, що
він ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, був
співвласником квартири АДРЕСА_2, в якій
йому належала ? частина на підставі
свідоцтва про право власності на
житло, виданого управлінням житлового
господарства Дніпропетровської
міської ради 08.04.2009 року, згідно з
розпорядженням від 08.04.2009 р. №4/81-09.
Іншими співвласниками зазначеної
квартири були ОСОБА_4 (його батько),
ОСОБА_6 (його бабуся), ОСОБА_7 (його
сестра). Його мати, ОСОБА_8, померла
ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Весною 2009 року, для поліпшення
житлових умов та надання матеріальної
допомоги його сестрі, його батько
ОСОБА_4 за згодою інших співвласників
вирішив продати квартиру АДРЕСА_2 та
придбати іншу трикімнатну квартиру.
Квартира, яку повинен був купити
ОСОБА_4, знаходилась за адресою:
АДРЕСА_1.

Оскільки на той час він був
неповнолітньою особою (йому
виповнилося лише 17 років), то на
вчинення ним правочину з продажу
квартири був потрібен дозвіл органу
опіки та піклування (згідно ч. 2 ст. 32 ЦК
України). Крім того, його батько ОСОБА_4
мав право дати згоду на укладання ним
договору з продажу квартири лише з
дозволу органу опіки та піклування
(згідно ч. З ст. 177 СК України).

22 травня 2009 року виконавчим комітетом
Амур-Нижньодніпровської районної у м.
Дніпропетровську ради було прийнято
рішення № 145/1 «Про дозвіл ОСОБА_4
продажу квартири, 1/4 частина якої
належить його неповнолітньому сину
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та вчинення
правочину з придбанням житла».

Пунктами 4 та 5 рішення виконавчого
комітету АНД районної у м.
Дніпропетровську ради № 145/1 від 22.05.2009
р. його законному представникові
-батькові ОСОБА_4 був наданий дозвіл на
вчинення правочину з придбання
квартири та надана згода на підписання
договору купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_4
та на його ім'я, в рівних частинах
кожному, квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Продаж квартири АДРЕСА_2 і купівля
нової квартири за адресою: АДРЕСА_1
повинна була відбутися одночасно, в
строк до 27 травня 2009 року. Однак, як
повідомив йому батько ОСОБА_4, продавці
- власники квартири АДРЕСА_1
несподівано розірвали попередню угоду
та продали квартиру іншим покупцям.

До пошуків нової квартири його батько
ОСОБА_4 підключив ОСОБА_2, з якою він
перебував у фактичному шлюбі.

На початку червня 2009 року його батько
ОСОБА_4 повідомив йому, що він та ОСОБА_2
знайшли нову трикімнатну квартиру
АДРЕСА_10 купівля якої відбудеться
одразу після продажу належної їм
квартири.

10 червня 2009 р. ОСОБА_4 (третя особа),
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та він, ОСОБА_1, продали, а
покупець ОСОБА_9 купила квартиру
АДРЕСА_2, що підтверджується договором
купівлі-продажу від 10.06.2009 р.,
посвідченим приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
зареєстрованим в реєстрі за № 720.
Продаж квартири фактично було вчинено
за 50 000 доларів США, які ОСОБА_4 отримав
від покупця ОСОБА_9

Одразу після укладення вищенаведеного
договору купівлі-продажу його батько
ОСОБА_4 забрав всі гроші, отримані від
продажу квартири, та поїхав до іншого
нотаріуса для оформлення угоди з
купівлі квартири АДРЕСА_10. Позивача на
укладення угоди ОСОБА_4 з собою не взяв.

10 червня 2009 р. між ОСОБА_11 (продавцем) та
ОСОБА_2 (покупцем) був укладений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_10
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу Василенком В.М.,
зареєстрований у реєстрі за № 3456.
Фактично продаж цієї квартири було
вчинено за 44 500 доларів США (що
підтверджується розпискою ОСОБА_11 від
10.06.2009 р.), які були отримані від продажу
квартири АДРЕСА_2

Право власності на квартиру АДРЕСА_10
зареєстровано в Реєстрі прав власності
на нерухоме майно за ОСОБА_2, що
підтверджується Витягом про
реєстрацію прав власності на нерухоме
майно № 24088911 від 09.10.2009 р.

В квартирі АДРЕСА_10 стали проживати
він, батько ОСОБА_4, ОСОБА_2 та її
неповнолітня донька ОСОБА_13,
ІНФОРМАЦІЯ_3. Наприкінці 2009 року ОСОБА_4
та ОСОБА_2 розірвали стосунки і ОСОБА_2
разом з донькою виїхала з квартири за
адресою: АДРЕСА_6, де вона зараз і
мешкає.

Позивач та його батько ОСОБА_4 до цього
часу мешкають у квартирі АДРЕСА_10.

З 03.12.2009 р. ОСОБА_2 та її неповнолітня
донька зареєстровані у АДРЕСА_10. Але
згоду на реєстрацію його місця
проживання у цій квартирі ОСОБА_2, як
власник квартири, не надала, внаслідок
чого він з 05.06.2009 р. та до цього часу ніде
не зареєстрований.

У лютому 2010 року до Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська
була подана позовна заява ОСОБА_4,
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_11,
приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу
Василенко В.М., орган опіки та
піклування АНД районної у м.
Дніпропетровську ради, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_10, визнання права
власності на квартиру. Його інтереси в
цій справі представляв адвокат, якого
найняв його батько ОСОБА_4

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 14.03.2012 р. у
справі № 0417/2-49/2012, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28.05.2012 р.,
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 відмовлено через недоведеність
правових підстав для визнання
договору купівлі-продажу недійсним.

31 липня 2013 року ОСОБА_2 продала квартиру
АДРЕСА_10 ОСОБА_3, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 31.07.2013 р.,
посвідченим приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу Білаковським К.О.,
зареєстрованим у реєстрі за № 919.

Як вбачається з умов договору
купівлі-продажу від 31.07.2013 р., продавець
ОСОБА_2 засвідчила, що на момент
укладення цього договору треті особи
не мають право на квартиру (п. 1.4.
договору); вона має усі права власника
щодо вільного розпорядження квартирою,
яка є об'єктом її особистої приватної
власності (ст.ст. 60, 65, 74, 97 Сімейного
кодексу України), оскільки отримана нею
у власність за свої власні кошти (абз. 4
п. 1.4. договору); гарантувала, що нею
подано правдива інформація щодо
питань, які пов'язані з укладенням
цього договору (п. 4.1. договору).

Вважає, що відповідачка ОСОБА_2 не мала
права продавати квартиру АДРЕСА_10 без
його згоди та згоди його батька ОСОБА_4,
оскільки ця квартира є об'єктом права
спільної сумісної власності, а тому
договір купівлі-продажу від 31.07.2013 р.
повинен бути визнаний недійсним.
Спірна квартира, як об'єкт права
спільної сумісної власності, підлягає
поділу, а він має право на визнання за
ним права власності на ? частину
квартири АДРЕСА_10, оскільки його
особисті кошти були вкладені його
батьком та законним представником
ОСОБА_4 в купівлю цієї квартири, яка
була оформлена на ім'я його цивільної
дружини ОСОБА_2

Вважає, що договір купівлі-продажу
спірної квартири, укладений 31.07.2013 р.
між Відповідачами, повинен бути
визнаний недійсним, оскільки він був
укладений ОСОБА_2 без його згоди як
співвласника квартири та з порушенням
норм ст.ст. 368, 369 ЦК України. Крім того,
звернув увагу суду на те, що договір
купівлі-продажу від 31.07.2013 р., укладений
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, містить ознаки
фіктивного правочину. Правовим
наслідком договору купівлі-продажу є
передача проданого майна покупцеві.
Однак, квартира АДРЕСА_10 у володіння
покупця ОСОБА_3 не передавалась,
оскільки в цій квартирі постійно
мешкають він та його батько ОСОБА_4, а
відповідачка ОСОБА_3 в цій квартирі не
з'являлась ані до, ані після укладення
договору купівлі-продажу від 31.07.2013
року. Заборгованість зі сплати
комунальних послуг відповідачкою
ОСОБА_2 на момент укладення договору
купівлі-продажу від 31.07.2013 р. не
погашалась (в той час, як у п. 1.4.
договору купівлі-продажу зазначено, що
заборгованості зі сплати комунальних
послуг на день укладення договору
немає). Тобто сторони договору ніяких
дій щодо його виконання не вчиняли і
фактично не мали наміру створити
юридичні наслідки, які були обумовлені
цим договором.

Крім того договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_10, укладений 31.07.2013
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, був вчинений
без дозволу органу опіки та
піклування, отримання якого було
обов'язковим, оскільки на момент
укладання і підписання договору у
квартирі була зареєстрована та мала
право користування цим житловим
приміщенням малолітня донька ОСОБА_2 -
ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Просив суд: визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 31 липня 2013 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідчений 31 липня 2013 року приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу
Білаковським Костянтином
Олександровичем та зареєстрований в
реєстрі за № 919, за яким ОСОБА_2 продала,
а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_10
визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право
власності на 1/2 (одну другу) частину
квартири АДРЕСА_10 судові витрати по
справі покласти на Відповідачів.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
наполягав на їх задоволені з правових
підстав викладених в позовній заяві та
заяві про доповнення підстав позову.

Представник відповідачки ОСОБА_2 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав. Вказав, що обставини, з якими
позивач пов'язує необхідність
визнання права власності не
передбачають підстав для застосування
такого способу захисту як визнання
права власності та визнання правочину
недійсним. Так, в силу приписів ст. 32 ЦК
України позивач виступив продавцем
належної частки у квартирі АДРЕСА_2,
договір недійсним не визнаний та
виконаний сторонами. Згодом позивач
передав грошові кошти своєму батькові
як законному представнику, а той в свою
чергу передав їх ОСОБА_2, яка придбала
за них квартиру АДРЕСА_10, На разі цей
договір також не визнаний недійним в
частині покупця чи удаваним, а ОСОБА_2
була одноособовим власником цієї
квартири, яку вона згодом продала
ОСОБА_3

Правовідносини між позивачем ОСОБА_1 та
його батьком ОСОБА_4 щодо розпорядження
грошовими коштами отриманими від
продажу квартири регулюються нормами
цивільного та сімейного права щодо
здійснення законного представництва
та управляння батьками майном дитини.

Так, як підтверджується матеріалами
справи, ОСОБА_4 розпорядився грошовими
коштами неповнолітнього сина та
передав ці грошові кошти ОСОБА_2, тим
самим порушивши вимоги рішення органу
опіки та піклування.

Тобто, фактично ОСОБА_1, передав
батькові грошові кошти в управління, а
останній розпорядився ними на свій
розсуд, передавши їх ОСОБА_2 для
придбання квартири на ім'я останньої.

Правові наслідки вчинення таких дій
передбачені ч. 9 ст. 177 СК України, згідно
з яким, неналежне виконання батьками
своїх обов'язків щодо управління
майном дитини є підставою для
покладення на них обов'язку
відшкодувати завдану їй матеріальну
шкоду та повернути доходи, одержані від
управління її майном.

Звернув увагу на те, що договір
купівлі-продажу від 10 червня 2009 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 не визнаний
недійсним чи удаваним в частині
покупця, а без цього заявлення особою
вимог про визнання права власності на
майно з тих підстав, що воно придбане
фактично за кошти належні цій особі є
передчасним.

Далі, посилання позивача на приписи ст.
74, 175 СК України, ч. 4 ст. 368 ЦК України як
на підставу заявлення вимог про
визнання права власності є
неспроможними.

Так, батько позивача не визнаний в
установленому законом порядку
співвласником квартири, тому і позивач
не має права вимагати визнання за ним
права власності з підстав,
передбачених ст. 175 СК України.

Правила ст. 175 СК України не можуть бути
застосованими до правовідносин між
позивачем та ОСОБА_2, так як остання не є
матір'ю позивача і сторонами визнано,
що відсутнє судове рішення про
усиновлення ОСОБА_2 позивача, як сина
свого співмешканця.

В силу приписів ч. 4 ст. 368 ЦК України,
майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Правила ст. 368 ЦК України регулюють
правовідносини між членами сім'ї, як
тими, що перебувають у відносинах
кровного споріднення, так і іншими,
визначеними в ст. З СК України, якщо
іншими нормами не визначено
особливості майнових правовідносин
членів сім'ї, до них, зокрема,
відносяться правовідносини між
чоловіком і дружиною та батьками і
дітьми в питаннях набуття власності
внаслідок спільної праці чи за спільні
грошові кошти, що врегульовані
спеціальними положеннями СК України.

Тобто, норми ч. 4 ст. 368 ЦК України і норми
ст. 175 СК України розглядаються як
загальна та спеціальна і одночасно
застосованими бути не можуть.

Таким чином, в питаннях регулювання
правовідносин щодо набуття майна за
спільні кошти ОСОБА_1 та його батьком
повинні бути застосованими саме
спеціальні норми ст. 175 СК України, а не
приписи ст. 368 ЦК України і як
зазначалося вище, за позивачем не може
бути визнаним право власності на
підставі ст. 175 СК України.

До правовідносин позивача і ОСОБА_2
правила ч. 4 ст. 368 ЦК України можуть бути
застосованими тільки у випадку
встановлення одночасного існування
двох умов: 1. Вказані вище особи були
членами сім'ї на момент придбання
спірної квартири, 2. Майно придбано за
спільні кошти та внаслідок спільної
праці.

Як слідує із положень ст. З СК України,
сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Матеріалами справи підтверджується, що
на момент придбання спірної квартири
позивач та ОСОБА_2 не були членами
однієї сім'ї, так як не проживали
спільно та не мали спільного бюджету,
прав та обов'язків.

Щодо визнання правочину недійсним з
тих підстав, що він є фіктивним,
вчиненим без згоди позивача, як
співвласника квартири та під час
відчуження спірної квартири в ній була
зареєстрована та мала право на
проживання малолітня донька ОСОБА_2,
ОСОБА_13, але дозвіл органу опіки та
піклування на продаж вказаної
квартири не був отриманий, то вказав, що
фактично позов про визнання правочину
недійсним заявлено із
взаємовиключних підстав. Так як у
випадку доведеності обставин щодо
відчуження квартири без згоди одного
із співвласників та обставин щодо
продажу квартири, право проживання в
якій має неповнолітня дитина, без
дозволу органу опіки та піклування,
застосуванню підлягає загальна
правова норма, що передбачає підстави
для визнання правочину недійсним -
ст.215 ЦК України. В той же час, якщо
правочин визнається недійсним із
підстав його фіктивності, то
застосуванню підлягатиме спеціальна
правова норма, передбачена ст.234 ЦК
України. Із існуючої судової практики,
правочин не може бути визнаний
недійсним одночасно як із загальних
так і з спеціальних підстав. Посилання
представника позивача на фіктивність
правочину, як та обставина, що ОСОБА_3
не вселилася до вказаної квартири
також не може бути прийнята до уваги. В
судовому засіданні встановлено, що
відносно даної квартири існує спір і
там проживає ОСОБА_4, що робить
неможливим вчинення дій по реалізації
користування ОСОБА_3 квартирою.
Звернув увагу суду, що матеріали справи
не містять даних, що позивач є особою,
яка в силу закону має право
представляти права та інтереси
ОСОБА_13. Просив суд в задоволені
позову відмовити.

Представник відповідачки ОСОБА_15 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав,та просив суд відмовити в
задоволені позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому
засіданні просив суд задовольнити
позовні вимоги.

Третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу Білаковський К.О.
в судове засідання не з'явився. Про час
і місце слухання справи повідомлявся
належним чином.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, представників відповідачів,
третю особу ОСОБА_4 вивчивши матеріали
справи, вважає, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Судом установлені такі факти та
відповідні їм правовідносини. 03.02.2006
року в Амур Нижньодніпровському
відділі РАЦС Дніпропетровського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області був
зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 і
ОСОБА_2, актовий запис 130. Прізвище
дружини після одруження ОСОБА_4 ( а.с. 24).
Шлюб розірвано 22 жовтня 2008 року, актова
запис 538. Прізвище після реєстрації
розірвання шлюбу ОСОБА_2 ( а.с.25).
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_4
від першого шлюбу ( а.с.9). У ОСОБА_2 від
першого шлюбу є донька ОСОБА_13.

Згідно Договору купівлі-продажу від
10 червня 2009 року посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрованого в реєстрі за № 720,
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1, який діє
за згодою батька ОСОБА_4 продали, а
ОСОБА_9 купила квартиру АДРЕСА_2
Квартира належала по ? частці кожному
на праві спільної часткової власності,
на підстав свідоцтва про право
власності на житло виданого
Управлінням житлового господарства
Дніпропетровської міської ради 08.04.2009
р., згідно з розпорядженням від 08.04.2009
року №4/81-09 та зареєстрованого
Комунальним підприємством «
Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради 14.04.2009
року. Продаж квартири вчинено за 50000
доларів США (а.с.14-17 ).

Рішенням Амур-Нижньодніпровської
районної у місті Дніпропетровську ради
від 22.05.2009 року за №145/1 була надано
дозвіл ОСОБА_4 продажу квартири, ?
частина якої належить його
неповнолітньому сину ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та вчинення правочину з
придбання житла, а саме квартири за
адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.12-13).

Згідно до договору купівлі-продажу від
10 червня 2009 року посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу Василенко В.М.,
зареєстрованого в реєстрі за № 3456,
ОСОБА_11 продала, а ОСОБА_2 купила
квартиру АДРЕСА_10 ( а.с.18-19). Фактично
продаж квартири здійснено за 44500
доларів США ( а.с.21). Право власності
зареєстровано в КП ДМБТІ ( а.с.22).

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 14 березня
2012 року по цивільній справі № 0417/2-49/2012
за позовною заявою ОСОБА_4, ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_11, приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу Василенко В.М.,
Орган опіки та піклування
Амур-Нижньодніпровської районної у
місті Дніпропетровську ради,
Комунальне підприємство
Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації
Дніпропетровської обласної ради, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, визнання
права власності на квартиру, зустрічну
позовну заяву ОСОБА_2 у власних
інтересах та в інтересах малолітньої
ОСОБА_13 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом виселення і вселення, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4,
ОСОБА_1 відмовлено через недоведеність
правових підстав для визнання
договору купівлі-продажу недійсним.

Позивачами, як підстави для визнання
договору купівлі-продажу недійсним
зазначено те, що воля ОСОБА_4 була
подавлена ОСОБА_2, яка впливала на його
волю та поведінку, використовуючи
нетрадиційні заходи психологічного
впливу; крім того ОСОБА_2 були порушені
права неповнолітнього ОСОБА_1; крім
того, не було реальних правових
наслідків.

В ході розгляду справи встановлено, що
сторонами не оспорювався той факт, що
спірна квартира АДРЕСА_10 була придбана
за рахунок коштів отриманих сім'є
ОСОБА_1 від продажі квартири АДРЕСА_2 і
те, що частина коштів належала
неповнолітньому ОСОБА_1 ( а.с.26-33).

Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28 травня
2012 року Рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
14 березня 2012 року залишено без змін та
встановлено, що ОСОБА_4 фактично не
заперечував, що саме він порушив права
свого сина на користування власністю (
а.с.34-37).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарські або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Позивачем заявлені позовні вимоги щодо
визнання права власності на майно з тих
підстав, що воно фактично було придбане
за кошти які належали йому особисто.

В судовому засіданні встановлено, що
договір купівлі-продажу від 10 червня 2009
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 не визнаний
недійсним чи удаваним в частині
покупці, а тому суд приходить до
висновку, що позовні вимоги з тих
підстав, що майно придбане фактично за
кошти які належать позивачу є
передчасними та посилання позивача на
норми ст.ст.74,175 СК України та ч.4 ст.368 ЦК
України як на підставу заявлених
позовних вимог про визнання права
власності є необґрунтованим.

Для набуття права власності за ст. 74 СК
України не достатньо самого факту
спільного проживання та введення
спільного господарства, право
власності в даному випадку може
виникати лише на підставі рішення суду,
яким між співмешканцями вирішується
спір про право і встановлюється
конкретний обсяг майна, що є спільним
та визначаються частки у спільній
власності. Сторонами не заперечується,
що на момент придбання спірного майна,
так і в подальшому, коли ОСОБА_2
здійснила його відчуження, відсутнім
було рішення суду про визнання батька
позивача, ОСОБА_4, співвласником
спірної квартири.

Отже, батько позивача не визнаний в
установленому законом порядку
співвласником квартири, тому і позивач
не має права вимагати визнання за ним
права власності з підстав,
передбачених ст. 175 СК України.

Правила ст. 175 СК України не можуть бути
застосованими до правовідносин між
позивачем та ОСОБА_2, так остання не є
матір'ю позивача та відсутнє судове
рішення про усиновлення ОСОБА_2
позивача, як сина свого співмешканця.

В силу приписів ч. 4 ст. 368 ЦК України,
майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Правила ст. 368 ЦК України регулюють
правовідносини між членами сім'ї, як
тими, що перебувають у відносинах
кровного споріднення, так і іншими,
визначеними в ст. З СК України, якщо
іншими нормами не визначено
особливості майнових правовідносин
членів сім'ї, до них, зокрема,
відносяться правовідносини між
чоловіком і дружиною та батьками і
дітьми в питаннях набуття власності
внаслідок спільної праці чи за спільні
грошові кошти, що врегульовані
спеціальними положеннями СК України.

Тобто, норми ч. 4 ст. 368 ЦК України і норми
ст. 175 СК України розглядаються як
загальна та спеціальна і одночасно
застосованими бути не можуть.

Виходячи із вищевикладеного, в
питаннях регулювання правовідносин
щодо набуття майна за спільні кошти
ОСОБА_1 та його батьком повинні бути
застосованими саме спеціальні норми
ст. 175 СК України, а не приписи ст. 368 ЦК
України і як зазначалося вище, за
позивачем не може бути визнаним право
власності на підставі ст. 175 СК України.

До правовідносин позивача і ОСОБА_2
правила ч. 4 ст. 368 ЦК України можуть бути
застосованими тільки у випадку
встановлення одночасного існування
двох умов: 1. Вказані вище особи були
членами сім'ї на момент придбання
спірної квартири, 2. Майно придбано за
спільні кошти та внаслідок спільної
праці.

Як слідує із положень ст. З СК України,
сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Матеріалами справи підтверджується, що
на момент придбання спірної квартири
позивач та ОСОБА_2 не були членами
однієї сім'ї, так як не проживали
спільно та не мали спільного бюджету,
прав та обов'язків, що підтверджується
і обставинами встановленими при
ухваленні судового рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 14 березня 2012
року.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 31.07.2013 р.,посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу
Білаковським К.О., зареєстрованим у
реєстрі за № 919 ОСОБА_2 продала ОСОБА_3
квартиру АДРЕСА_10 ( а.с.62-63).

Подаючи даний позов позивачем
заявлені правові підстави визнання
договору купівлі-продажу від 31.07.2013
року недійсним відповідно до
ст.ст.203,215,234 ЦК України, а саме те, що
ОСОБА_2 було проведено відчуження
квартири без згоди одного із
співвласників та без дозволу органу
опіки та піклування, оскільки в
квартирі має право проживання
неповнолітня ОСОБА_13 та одночасно
визнання недійсним з підстав
фіктивності ст.234 ЦПК України.

В судовому засіданні представнику
позивача ОСОБА_1 було роз'яснено право
на уточнення позовних вимог, проте
представник позивача відмовилася
вчиняти такі дії та наголошувала на
необхідності розгляду позовних вимог
в обсязі, що зазначений в останній
редакції позовної заяви та доповненнях
підстав позову.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Загальними засадами цивільного
законодавства є, зокрема,
справедливість, добросовісність та
розумність ( п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам державним і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками (
усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам малолітніх,
неповнолітнім чи непрацездатних
дітей.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною ( сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, або одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах встановлених
законом, такий правочин може бути
визнано недійсним (оспорюваний
правочин) .

Отже, вирішуючи спір про визнання
правочину недійсним, належить
встановити наявність саме тих
обставин, з якими закон пов'язує
недійсність правочинів, зокрема:
відповідність змісту правочину
вимогам Цивільного Кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства;
правоздатність сторін правочину,
свободу волевиявлення учасників
правочину та відповідність
волевиявлення їх внутрішній волі;
спрямованість правочину на реальне
настання правових наслідків, що
зумовлені ним.

Як вбачається із матеріалів справи на
час відчуження спірної квартири
ОСОБА_2 є одноособовим власником
квартири, набула право власності на
підставі договору купівлі-продажу від
09 червня 2009 року, який не визнаний
недійсним в частині покупця чи
удаваним. Сторони не заперечували той
факт, що на момент відчуження спірної
квартири ОСОБА_2 в 2013 році були
відсутні судові рішення, якими б за
ОСОБА_4 чи ОСОБА_1 визнається право
власності на спірну квартиру.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Посилання позивача на порушення п.6
ст.203 ЦПК України, а саме, що правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам малолітніх,
неповнолітнім чи непрацездатних дітей,
не може бути прийнятий судом, оскільки
такі позовні вимоги заявлені в
інтересах неповнолітньої доньки
відповідачки ОСОБА_13, однак позивачем
не надано жодного доказу, що він має
право в силу закону представляти її
права та інтереси. Позивач не є
законним представником відповідно до
ст.39 ЦПК України та на нього не
поширюються правила ст.45 ЦПК України,
щодо участі в цивільному процесі
органів та осіб, яким за законом надано
право захищати права, свободи чи
інтереси інших осіб.

Щодо визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірної квартири із
підстав фіктивності.

Відповідно до ст.234 ЦК України,
фіктивним є правочин, який вчинений без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювались цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Пленум Верховного суду України у п.24
постанови від 06 листопада 2009 року №9 «
Про судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснив, що в разі, якщо
на виконання правочину було передано
майно, такий правочин не може бути
кваліфікований як фіктивний.

Під майном згідно з ч.1 ст.190 ЦК
розуміються і майнові права.

Та обставина, що ОСОБА_3. не вселилася
до спірної квартири не може свідчити
про те, що нею було вчинено фіктивний
правочин купівлі-продажу, так як в
судовому засіданні встановлено, що
відносно даної квартири існує спір і
там проживає ОСОБА_4, що робить
неможливим користування квартирою.

Виходячи із вищевикладеного, та
оцінюючи докази в їх сукупності,
оскільки правочин від 10.06.2009 року
укладений між ОСОБА_11 (продавець) та
ОСОБА_2 (покупець) з придбання квартири
АДРЕСА_10 є чинним, ніким не оспорений
та недійсним у встановленому законом
порядку не визнаний, а за умовами
договору єдиним набувачем майна є
ОСОБА_2, позивач згідно до заявлених
правових підстав не має права на
визнання за ним права власності на
спірну квартиру, тим паче з
аналогічних підстав не може йти мова
про визнання за позивачем права
власності на 1/2 частину спірної
квартири у зв'язку з набуттям права
власності на цю квартиру покупцем
ОСОБА_3, крім того в разі визнання
недійсним попереднього договору
купівлі продажу до ОСОБА_3 може бути
заявлено вимогу лише щодо витребування
майна відповідно до ст.388 ЦПК України,
тому суд приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли
своє підтвердження в судовому
засіданні, а тому не вбачає законних
підстав для задоволення позовних вимог
позивача то вимушений в задоволені
позову відмовити.

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України оскільки
позивачу відмовлено в задоволені
позовних вимог то судові витрати не
розподіляються.

Керуючись: Постановою Пленуму
Верховного суду України від 06
листопада 2009 року №9 « Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
ст.ст.203,215,234,328,355,368,369,372 ЦК України,
ст.ст.60,74,175,177 СК України, ст.ст.3, 7, 11, 15 ,
58, 59,60,61, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу Білаковський
Костянтин Олександрович, про визнання
недійсним договору, визнання права
власності на ? частину квартири -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі протягом
десяти днів з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Л.П. Слюсар