Суддя: Попова В. О.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2014 року
Центрально-Міський районний суд
міста Горлівки в складі:

головуючого судді:
Попової В.О.,

при секретарі:
Лисенко В.В.

за участю

представника позивача :
ОСОБА_1,

відповідача :
ОСОБА_2
представника
відповідача : ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до
Фізичної особи
підприємця ОСОБА_2 про встановлення
факту перебування
у трудових відносинах,
стягнення заробітної плати,
середнього заробітку
за час
затримки розрахунку
при звільненні, моральної
шкоди, зобов'язання
вчинити певні дії -

В
С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із названим
позовом, мотивуючи тим, що з 01.05.2013 року
по 31.08.2013 року перебував у фактичних
трудових відносинах з відповідачем,
яка здійснює діяльність по
внутрішнім перевезенням пасажирів
автобусами на підставі ліцензії.
Фактично до роботи водієм міського
пасажирського автобуса ПАЗ, номерний
знак НОМЕР_2 за маршрутом № 13 «Хімзавод
- селище Комарово» був допущений
відповідачем з 01.05.2013 року. Саме на цей
автобус ОСОБА_2 уклала договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
21.06.2013 року. Перед початком робіт він
проходив передрейсовий огляд автобуса
механіком та його, як водія, освідчував
медичний працівник. Кожний його виїзд
фіксувався у шляховому листі, який
містив дату виїзду та заїзду,
особистий штамп та підпис механіка та
медичного працівника. На проходження
передрейсового та післярейсового
контролю вищевказаного автобусу, на
якому він працював, ОСОБА_2 уклала
договір № 2912127 від 29.12.2012 з ПП
«Восток-Авто», термін дії якого -
31.12.2013р. Заробітна плата була
обумовлена в сумі 2500грн. на місяць.
Проте трудовий договір з ним
належним чином так і не був
укладений, заробітну плату за
період з травня по серпень 2013
року він не отримав, тому 31.08.2013
року припинив трудові відносини з
відповідачем та у вересні 2013 року
звернувся до ОСОБА_2 з претензією.
На день звернення до суду відповідач
не виплатив йому належні суми в рахунок
повного розрахунку у вигляді
заробітної плати. Вважає дії
відповідача такими, що порушують норми
КЗпП України, тому просить
встановити факт його перебування
у трудових відносинах з ФОП
ОСОБА_2 з 01.05.2013 року по 31.08.2013 року, а
також вбачає підстави для стягнення
заборгованості по заробітній платі
та середнього заробітку за час
затримки розрахунку. Крім того
просить зобов'язати відповідача
сплатити з цих коштів єдиний
соціальний внесок та податок на
доходи фізичних осіб. Невиплата
заробітної плати спричинила йому
моральну шкоду, моральні страждання,
які виявилися в тому, що внаслідок
недоотриманих ним на протязі
тривалого часу належних йому грошових
коштів він зазнає труднощі
матеріального характеру, що, в свою
чергу, призвело до втрати нормальних
життєвих зв'язків. Уточнивши позовні
вимоги, остаточно просив стягнути з
відповідача на його користь
заборгованість по заробітній платі
в сумі 10 000 гривень, середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні в сумі 23095,70 гривень,
зобов'язати відповідача сплатити з
цих коштів єдиний соціальний
внесок та податок на доходи
фізичних осіб, а також стягнути з
відповідача на його користь
моральну шкоду 5 000 гривень .

Позивач в судове
засідання не з'явився , надавши
заяву про розгляд справи за його
відсутність.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримала уточнені позовні
вимоги у повному обсязі, мотивуючи їх
аналогічно викладеному в позовній
заяві.

Відповідач в судовому засіданні
позов не визнала, просила
відмовити в задоволенні позову з
підстав, викладених в запереченні.

Представник відповідача вважав
позовні вимоги необґрунтованими,
просив відмовити в задоволенні
позову, наполягав на тому, що
позивач не перебував в трудових
відносинах з відповідачем. Пояснив,
що відповідач є власником
автобусу ПАЗ 32051 110 СПГ, номерний знак
НОМЕР_2. Підприємницьку діяльність з
надання послуг по перевезенню
пасажирів ФОП ОСОБА_2 здійснює на
підставі ліцензії міністерства
транспорту та зв'язку України від 22.11.2011
№ 262. ОСОБА_2 на ім'я своєї матері
ОСОБА_5 09.11.2011 року видала
довіреність на здійснення її
підприємницької діяльності з
пасажирських перевезень.
Обґрунтовуючи свої заперечення
проти позову, наполягав на тому,
що між позивачем та матір'ю
відповідача -ОСОБА_5 було укладено в
усній формі договір оренди
автобусу ПАЗ, н/з НОМЕР_2. Тому
оскільки зазначений автобус
відповідача перебував в оренді у
позивача, вважає позовні вимоги
безпідставними.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що 09.11.2011
року її донька -ОСОБА_2 видала на її
ім'я довіреність на здійснення її
підприємницької діяльності з
пасажирських перевезень. Після чого
між нею та ОСОБА_4 була досягнута
домовленість про те , що вона
передає ОСОБА_4 в оренду автобус
ПАЗ 32051 110 СПГ, номерний знак НОМЕР_2. Не
оспорює, що належним чином в
письмовій формі договір оренди не
оформлювався.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6
пояснив, що працює водієм та в
період з травня по серпень 2013 року
багаторазово бачив на кінцевій
зупинці ОСОБА_4 та спілкувався з
ним. Оскільки ОСОБА_4 керував
автобусом ПАЗ 32051 110 СПГ, номерний знак
НОМЕР_2, за маршрутом № 13 «Хімзавод -
селище Комарово», то сприймав
ОСОБА_4 як водія зазначеного
автобуса. На яких правових
підставах ОСОБА_4 керував автобусом
йому не відомо. Не оспорює, що чув
від ОСОБА_4 про намір взяти
зазначений автобус в оренду. Проте
чи був укладений договір оренди
йому не відомо.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, свідків,
дослідивши надані докази в межах
заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК
України), приходить до наступного.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 у
виконкомі Горлівської міської 08.06.2005
року отримала свідоцтво про державну
реєстрацію серії, номер запису про
державну реєстрацію НОМЕР_3, на
податковому обліку в Калінінському
відділенні Горлівської ОДПІ ГУ
Міндоходів у Донецькій області
перебуває з 08.06.2005 року,
реєстраційний номер №00.

Підприємницьку діяльність з надання
послуг по перевезенню пасажирів
ОСОБА_2 здійснює на підставі ліцензії
міністерства транспорту та зв'язку
України від 22.11.2011 № 262.

Відповідач є власником автобусу
ПАЗ 32051 110 СПГ, номерний знак НОМЕР_2.

Зазначені обставини не
оспорюються сторонами.

Відповідальність ФОП ОСОБА_2
застрахована відповідно до
договору обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
від 21.06.2013 року, відповідно до якого
забезпечений транспортний засіб -
це автобус ПАЗ 32051 110 СПГ, номерний знак
НОМЕР_2, /а.с.8/.

29.12.2012 року між ФОП ОСОБА_2 та ПП
«Восток-Авто» укладено договір про
надання послуг, в тому числі щодо
проходження передрейсового та
післярейсового контролю. Автомобілем
замовника , яким за договором є ФОП
ОСОБА_2, зазначено автобус ПАЗ 32051 110
СПГ, номерний знак НОМЕР_2; термін дії
договору - 31.12.2013р. /а.с.6/.

Відповідно до п.3 Акту
№45/05-03-17-03/НОМЕР_1 від 22.01.2014 року про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
ФОП ОСОБА_2 з питань дотримання
законодавства щодо укладання
трудових договорів, оформлення
трудових відносин з працівниками
та виплати доходів у вигляді
заробітної плати з 01.05.2013 року по
31.08.2013 року, виявлено використання
ФОП ОСОБА_2 праці 1 фізичної особи -
ОСОБА_4 без укладання трудового
договору, що призвело до заниження
податку до бюджету, що є порушенням
статті 24-1 Кодексу законів про працю
України та норм Податкового
кодексу України /а.с.64-69/. Примірник
зазначеного акту відповідач
отримала 22.01.2014 року, про що
свідчить її особистий підпис, /а.с.67/,
проте у встановленому законом
порядку цей Акт не оспорювала.

Позивач звернувся до суду з даним
позовом саме у зв'язку з тим, що
відповідач в порушення вимог трудового
законодавства не оформила
його на роботі, а фактично допустила
до виконання трудових обов'язків
водія автобусу ПАЗ 32051 110 СПГ, номерний
знак НОМЕР_2 і позивач чотири місяці
працював без оформлення трудових
відносин, однак заробітна плата
відповідачем йому виплачена не була.

Та обставина, що позивач працював
водієм автобусу ПАЗ 32051 110 СПГ, номерний
знак НОМЕР_2, в період з 01 травня по
31 серпень 2013 року підтверджена
також шляховими листами, які містять
особистий штамп та підпис механіка та
медичного працівника, дату виїзду та
заїзду автобусу ПАЗ н/з 7129 з
зазначенням прізвища водія ОСОБА_4,
/а.с.9-27/, а також квитково-обліковими
листами, які завірено печаткою ФОП
ОСОБА_2, /а.с.133-134/.

У відповідності до ч.4 ст. 24 КЗпП
України трудовий договір
вважається укладеним і тоді, коли наказ
чи розпорядження не були видані, але
працівника фактично було допущено до
роботи.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 фактично
було допущено до виконання трудових
обов'язків водія автобусу ПАЗ 32051 110
СПГ, номерний знак НОМЕР_2, і він
виконував роботу протягом чотирьох
місяців, то трудовий договір з ним
вважається укладеним і він має право на
оплату своєї праці. Невиконання
власником чи уповноваженою ним особою
вимог ст. 24 КЗпП України та Закону
України «Про оплату праці» щодо
оформлення трудового договору у
письмовій формі та щодо
виплати заробітної плати не може
тягнути негативні наслідки для
працівника і останній за таких
обставин не повинен бути ущемлений в
своїх правах.

З матеріалів справи та пояснень сторін
вбачається, що договір оренди автобусу
ПАЗ 32051 110 СПГ, номерний знак НОМЕР_2 , на
який в своїх поясненнях
посилаються відповідач на її
представник, у відповідності до
вимог чинного законодавства
укладений не був. Відомостей стосовно
того , що ОСОБА_4 ухилявся від
оформлення належним чином договору
оренди суду не надано. Тому доводи
відповідача на її представника в
тій частині, що автобус ПАЗ 32051 110 СПГ,
н/з НОМЕР_2, знаходився в оренді у
позивача та позивач не перебував
в трудових відносинах з
відповідачем, є неспроможними .

У відповідності до положень
ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які брали участь у розгляді
справи, а кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, а саме доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного суд вважає
наявними підстави для задоволення
позову в частині визнання факту
перебування ОСОБА_4 у трудових
відносинах на посаді водія з ФОП
ОСОБА_2 в період з 01.05.2013 року по 31
серпня 2013 року .

У судовому засіданні встановлено, що
станом на 01.09.2013 р. перед позивачем у
відповідача утворилася
заборгованість в сумі 4588 гривень за
період з 01.05.2013 року по 31 серпня 2013
року, що не суперечить Акту
Горлівської ОДПІ №45/05-03-17-03/НОМЕР_1
від 22.01.2014 року про результати
документальної позапланової
невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_2
Отже, наявне порушення з боку
відповідача вимог ст. 115 КЗпП України,
згідно з якою заробітна плата
виплачується працівникам регулярно в
робочі дні, але не рідше двох разів на
місяць . Оскільки трудові відносини
з відповідачем фактично припинено
31.08.2013 року, відповідно до вимог ст. 116
КЗпП України з відповідача на користь
позивача слід стягнути заборгованість
із заробітної плати за період з 01.05.2013
року по 31 серпня 2013 року в
загальній сумі 4588 гривень .

Відповідно до ч.3 статті 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків встановлених
цим Кодексом. Доказів про те, що у
несвоєчасному розрахунку винен сам
позивач суду не надано.

Згідно ст.117 КЗпП України,у випадку
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належної
звільненому працівникові суми у
строки, зазначені в ст.116 КЗпП України,
підприємство повинне виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки розрахунку по день
фактичного розрахунку.

Згідно з Актом Горлівської ОДПІ
№45/05-03-17-03/НОМЕР_1 від 22.01.2014 року про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
ФОП ОСОБА_2, ОСОБА_4 працював водієм
на міському №13 «Хімзавод - сел.
Комарово» з 01.05 2013р. по 31.08.2013р.наступним
чином, /а.с.126/:

-травень 2013р. - кількість робочих днів
згідно шляхових листів 19 днів (час
виїзду та заїзду у шляховому листі
відсутні);

-червень 2013р. - кількість робочих днів
згідно шляхових листів 17 днів (час
виїзду та заїзду у шляховому листі
відсутні);

-липень 2013р. - кількість робочих днів
згідно шляхових листів 13 днів (час
виїзду та заїзду у шляховому листі
відсутні);

-серпень 2013р. - кількість робочих днів
згідно шляхових листів 13 днів (час
виїзду та заїзду у шляховому листі
відсутні).

Розмір середньоденної заробітної
плати позивача становить 88,23 гривень (у
відповідності з положеннями
Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 (із
змінами) «Про порядок обчислення
середньої заробітної плати», а саме
1147грн. х 2:(13+13)=88,23, де 1147 - заробітна
плата ОСОБА_4, а 13 - кількість робочих
днів згідно шляхових листів ).

Оскільки кількість днів затримки
розрахунку відповідача з позивачем
складає 188 днів (з 01.09.2013 року по день
винесення рішення суду), а 88,23 гривень -
середньоденний заробіток позивача, то
сума середнього заробітку за час
затримки розрахунку складає:

88,23 гривень х 192 днів = 16 940 гривень 16 коп.

Вирішуючи питання про розмір
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні суд враховує
роз'яснення викладені у п.20 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №13
від 24.12.1999 р. «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», згідно яких суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право,частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно з
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Крім того, відповідно до завдань
цивільного судочинства, визначених
ст.1 ЦПК України, а саме, справедливому
розгляду цивільних справ, та одній із
засад цивільного законодавства, яка
визначена ст.3 ЦК України, а саме,
справедливість, добросовісність та
розумність, виходячи із принципів
розумності та співмірності, суд вважає
, що розмір середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільнені
підлягає зменшенню до 4 500, 00 гривень.

Таку правову позицію висловив
Верховний Суд України при розгляді
аналогічних справ за заявами про
перегляд судових рішень з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, зазначивши, що розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку суд визначає з урахуванням
спірної суми, на яку позивач має право,
частки, яку вона становила в заявлених
вимогах, істотності цієї частки
порівняно із середнім заробітком та
інших конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про
перегляд судового рішення
з мотивів неоднакового
застосування судом (судами)
касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права
у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень,
які застосовують у
своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Щодо позовних вимог в частині
зобов'язання відповідача сплатити
податок на доходи фізичних осіб
суд зазначає наступне.

Стаття перша ПК України, визначає, що
Податковий кодекс України регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Статтею 6 ПК України передбачено, що
Податком є обов'язковий, безумовний
платіж до відповідного бюджету, що
справляється з платників податку
відповідно до цього Кодексу.

Аналізуючи в сукупності наведені норми
в т.ч. і податкового законодавства, суд
приходить до висновку про те, що
виниклі між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 щодо
оподаткування доходу (у вигляді
заробітної плати) є державним
регулюванням оплати праці, яке охоплює
оподаткування доходів працівників. Цей
метод регулювання виходить за межі
трудового права та полягає у
встановленні ставки податку з доходів
громадян та обов'язкових зборів до
державного та місцевого бюджетів,
порядку його нарахування, справляння,
стягнення недоплати, а також
повернення зайво сплаченого податку.

Таким чином, посилання позивача в
позові та представника позивача в
судовому засіданні на визначені ст.
ст. 115- 117, 237-1 КЗпП України норми,
як на підставу вимог щодо зобов'язання
відповідача сплатити податок на
доходи фізичних осіб, судом до уваги
не приймаються, оскільки КЗпП України
взагалі не регулює виниклі
правовідносини, а податок з доходу
фізичної особи не є складовою
заробітної плати .

Згідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільну справу не інакше як
за зверненням фізичної чи юридичної
особи , в межах заявлених ними вимог.
Отже позов ОСОБА_4 в частині
зобов'язання відповідача сплатити
податок на доходи фізичних осіб
задоволенню не підлягає.

Вирішуючи заявлені вимоги щодо
зобов'язання відповідача сплатити
єдиний соціальний внесок по сумам за
період з 01.05.2013року по 31.05.2013 року, суд
приходить до висновку, що зазначений
вид виплат є обов'язковим видом
платежів відповідно до вимог Закону
України «Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування». Контроль за
правильністю нарахування,
своєчасністю сплати та стягненню
страхових внесків покладений на органи
Пенсійного фонду України, які мають
право звернення до суду з вимогами про
стягнення з платників несплачених сум
єдиного внеску. Отже, в задоволенні
зазначеної частини вимог ОСОБА_4
належить відмовити.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.
Несвоєчасною виплатою заробітної
плати, порушені законні права позивача,
установлені ст. 115 КЗпП України,
заподіяні моральні страждання і
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя у зв'язку з
відсутністю можливості розпорядитися
належними від підприємства коштами для
забезпечення відповідного рівня життя.
Для поновлення своїх порушених прав
він змушений був звертатися до суду.
При визначенні розміру відшкодування
моральної шкоди суд бере до уваги
тривалість порушення законних прав
позивача, характер і тривалість її
моральних страждань і приходить до
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення позову в цій
частині в розмірі 500 грн.

Відповідно до ст.367 ЦПК України слід
допустити негайне виконання в частині
присудженої заробітної плати за один
місяць.

Питання судових витрат слід вирішити
відповідно до ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 10-11, 57- 60, 212-217 ЦПК
України, -

В И Р I
Ш И В :

Позов ОСОБА_4 - задовольнити
частково.

Встановити факт того, що ОСОБА_4
знаходився в трудових
відносинах на посаді водія у
Фізичної особи підприємця
ОСОБА_2 в період з травня 2013
року по серпень 2013 року .

Стягнути з Фізичної особи
підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
заборгованість по заробітній
платі в сумі 4588 /чотири тисячі
п'ятсот вісімдесят вісім/ гривень,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільнені в розмірі 4 500
/ чотири тисячі п'ятсот / гривень,
та у відшкодування моральної
шкоди 500 / п'ятсот/ гривень.

В межах стягнення заробітної
плати за один місяць рішення підлягає
негайному виконанню.

Стягнути з Фізичної особи
підприємця ОСОБА_2 на користь
держави судовий збір в розмірі 229,40
гривень.

В задоволенні решти
позовних вимог
відмовити.

На рішення може бути подана
апеляційна скарга до Апеляційного суду
Донецької області через Центрально -
Міський районний суд м. Горлівки
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В. О. Попова