Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2107/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та кредит»
на рішення Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2010 р.
в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа ОП «Запорізьке
міжміське бюро технічної
інвентаризації» про визнання удаваною
угоду договору дарування, визнання
права власності, визнання частково
недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання удаваною угоди договору
дарування, визнання права власності,
визнання частково недійсним договору
дарування.

Позивач зазначав, що з 11.11.1967 року він
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6, з якою вони проживали разом та
вели спільне господарство. 13.12.2002 року,
перебуваючи в шлюбі вони разом
придбали квартиру АДРЕСА_1 за спільні
кошти в сумі 6500 доларів США, при цьому
до моменту укладення договору продавцю
ОСОБА_5 був сплачений завдаток в сумі 100
доларів США, про що було складено
договір завдатку. Надалі при
оформленні правочину він присутній не
був. При сплаті остатку вартості
квартири ОСОБА_5 була видана розписка
про отримання 6400 доларів США як остатку
вартості квартири. З дня купівлі цієї
квартири позивач та його дружина
проживали разом саме в цій квартирі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Позивач також вказав, що 25.02.2010 року
його син - ОСОБА_4, запропонував йому
звільнити квартиру, мотивуючи свої дії
тим що він є власником квартири
оскільки ще за життя ОСОБА_6 подарувала
йому цю квартиру, а в якості доказу
ОСОБА_4 надав нотаріально посвідчений
договір дарування від 18.04.2007 року, про
який позивач взагалі не знав.

Як зазначив позивач, лише 25.02.2010 року
йому стало відомо про порушення його
прав, оскільки зі змісту договору
дарування від 18.04.2007 року он також узнав
і про те, що власником спірної квартири
була тільки його дружина - ОСОБА_6, а не
вони з дружиною разом. Тобто, він узнав
і про порушення його прав при
придбанні цієї квартири у 2002 році.
Оскільки при придбанні квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_5 були сплачені кошти в
сумі 6500 доларів США в еквіваленті,
вважає, що договором дарування
фактично було приховано укладений між
його дружиною та ОСОБА_5 договір
купівлі-продажу спірної квартири.

18.04.2007 року його дружина ОСОБА_6 уклала
договір дарування №1355, згідно якого
відповідач ОСОБА_4 набув право
власності на квартиру АДРЕСА_1, хоча
йому, як чоловіку відчужувача, повинна
була належати 1/2 частина квартири і
він не давав згоди на дарування
належної йому частки квартири.

Посилаючись на ці обставини, просив
визнати договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 13.12.2002 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_7
13.12.2002 року за №2116, удаваним правочином,
який вчинено сторонами для приховання
іншого правочину - договору
купівлі-продажу, який вони насправді
вчинили, визнати з ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, як на частину майна у праві
спільної сумісної власності подружжя,
з правом послідуючої реєстрації в ОП
«Запорізьке МБТІ», визнати недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1.
укладений 18.04.2007 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4, посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_8 18.04.2007 року
за № 1355 в частині дарування 1/2 частини
квартири.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 19 листопада 2010 року
позов задоволено.

Визнано договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 13.12.2002 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_7
13.12.2002 року за №2116, удаваним правочином,
який вчинено сторонами для приховання
іншого правочину - договору
купівлі-продажу.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, як на частину
майна у праві спільної сумісної
власності подружжя, з правом
послідуючої реєстрації в ОП
«Запорізьке МБТІ».

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1. укладений 18.04.2007 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_8
18.04.2007 року за № 1355 в частині дарування
1/2 частини зазначеної квартири.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ
«Банк «Фінанси та кредит» подало
апеляційну скаргу, в якій зазначали, що
даним судовим рішенням порушуються
права та інтереси банку, як
Іпотекодержателя цієї квартири, і,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, просили рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції посилався на статтю 235 ЦК
України - щодо правових наслідків
удаваного правочину, на статтю 60 СК
України, яка визначає підстави набуття
права спільної сумісної власності
подружжя, та на статтю 369 ЦК України,
якою встановлено порядок та умови
здійснення права спільної сумісної
власності

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3,
суд виходив з того, що спірна квартира
була придбана в період перебування у
шлюбі позивача ОСОБА_3 з ОСОБА_6 та є
доведеним те, що договір дарування
цієї квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є
удаваним, оскільки цей договір був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину - договору
купівлі-продажу квартири, який
насправді вони вчинили. Застосувавши
приписи статті 369 ЦК України - щодо
наслідків удаваного правочину, суд
дійшов вірного висновку, що ця квартира
набута за договором купівлі-продажу
подружжям за час шлюбу та належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності. Оскільки
дружина позивача - ОСОБА_6 18.04.2007 року
подарувала квартиру без згоди чоловіка
- ОСОБА_3, як-то передбачено статтею та
статтею 65 СК України, статтею 369 ЦК
України, то суд правомірно визнав цей
договір дарування недійсним, оскільки
він суперечить вищевказаним нормам
матеріального права.

Основний довід апеляційної скарги
Акціонерного товариства «Банк»Фінанси
та кредит» полягає в тому, що суд першої
інстанції не залучив банк до участі в
справі, права якого порушено, оскільки
на час ухвалення судового рішення
спірна квартира була предметом іпотеки
та на неї було накладено обтяження у
вигляді заборони здійснювати будь-які
відчуження квартири - за іпотечним
договором № 1648-0571 від 10.05.2007 року.

Проте, такий довід апеляційної скарги
не може бути підставою для скасування
судового рішення, виходячи з
наступного.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
В частині 2 цієї статті вказано, якщо
буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Згідно статті 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою,
що узгоджується з приписами статті 369
ЦК України, у відповідності до якої
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що відповідно до
свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 від
11.11.1967 року, виданого
Орджонікідзевським відділом РАЦС
Запорізького міського управління
юстиції ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у
зареєстрованому шлюбі (а. с. 7).

08.12.2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали
договір завдатку, згідно якого ОСОБА_6
передала ОСОБА_5 100 доларів США за
придбання квартири АДРЕСА_1 (а. с. 14).

Як вбачається з договору дарування від
13.12.2002 року, посвідченого приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_5
подарував ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 (а. с.
10).

Відповідно до розписки, наданої ОСОБА_5
ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_5 отримав
від ОСОБА_6 34240 гривень за продаж
останній квартири АДРЕСА_1 (а. с.11).

18.04.2007 року ОСОБА_6 добровільно передала
безоплатно у власність ОСОБА_4 квартиру
АДРЕСА_1 на підставі договору дарування
квартири від 18.04.2007 року, посвідченого
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_8
за реєстраційним номером 1355 (а. с. 13).

Згідно свідоцтва про смерть, серії
НОМЕР_2 від 13.08.2008 року, виданого
Запорізьким міським відділом РАЦС
Головного управління юстиції у
Запорізькій області ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 12).

Згідно технічного паспорту, виданого
ОП «ЗМБТІ» 08.08.2002 року, власником
квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 (а. с. 8-9).

Діючи у відповідності до вимог статті
212 ЦПК України, суд першої інстанції,
оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, дійшов висновку, що
договір дарування, укладений між
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 13.12.2002 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 13.12.2002 року за №2116, є
удаваним правочином, оскільки вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину - договору купівлі-продажу,
який вони насправді вчинили.

Тобто, спірна квартира є спільною
сумісною власністю подружжя, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що ОСОБА_3 має право на 1/2
частину спірної квартири, а тому його
дружина - ОСОБА_6 мала право
розпоряджатися лише належною їй 1/2
частиною квартири АДРЕСА_1. Відчуження
всієї квартири, яка є спільною сумісною
власністю подружжя, в силу вимог статті
369 ЦК України має здійснюватися за
згодою всіх співвласників. Як
вбачається з матеріалів справи та
пояснень сторін в ході розгляду справи
в суді першої інстанції, ОСОБА_3 згоди
на відчуження квартири за договором
дарування від 18.04.2007 року не надавав, а
тому висновок суду першої інстанції
про визнання цього договору недійсним,
відповідає обставинам справи, належним
чином оціненим доказам, а також
узгоджується з нормами матеріального
права, які судом правильно застосовані.

Крім того, зважаючи на доводи
апеляційної скарги Акціонерного
товариства «Банк Фінанси та кредит»,
при розгляді справи в суді апеляційної
інстанції за клопотанням представника
позивача досліджено витяги про
державну реєстрацію прав, які ухвалою
колегії суддів, постановленою на місті,
були долучені до матеріалів даної
справи. З витягів видно, що ОСОБА_3
зареєстрував своє право на 1/2 частину
спірної квартири (за рішенням
Комунарського райсуду № 2-2751/10 від
19.11.2919 року) 03.12.2010 року, тобто, на час
ухвалення оскаржуваного Акціонерним
товариством «Банк «Фінанси та кредит»
судового рішення будь-які обтяження (за
Іпотечним договором) щодо спірної
квартири не зареєстровані (а. с. 154-155).

Інший довід апеляційної скарги
стосується того, що суд першої
інстанції не застосував строк
позовної давності. Так, на думку
апелянта, позивач ОСОБА_4 пропустив
строк звернення до суду, оскільки про
порушення своїх прав мав знати з
моменту укладання договору дарування

Такі доводи апеляційної скарги є
неспроможними, оскільки суд може
застосувати позовну давність лише за
письмовою заявою відповідача, проте,
від відповідачів такої заяви не
надходило. Крім того, апелянт не довів
суду, що ОСОБА_4 узнав про порушення
своїх прав раніше, аніж він сам вказує в
позовній заяві і що знайшло
підтвердження при розгляді справи в
суді першої інстанції. Крім того, з
матеріалів справи та пояснень сторін
вбачається, що ОСОБА_3 з часу придбання
спірної квартири проживав в ній разом
із дружиною - ОСОБА_6, був
зареєстрований в цій квартирі,
користувався та володів квартирою як
співвласник - як-то передбачено статтею
369 ЦК України, тобто, відсутні підстави
вважати, що він раніше знав про те, що
квартира належить лише його дружині.

Із апеляційної скарги вбачається, що
інші доводи не мають належного
обґрунтування у чому полягає порушення
вимог матеріального і процесуального
права, а тому не дають підстав для
висновку щодо незаконності чи
неправильності оскаржуваного
судового рішення.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та кредит»
відхилити.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 19 листопада 2010 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: