№ 2/254/1053/2014
РІШЕННЯ

Іменем України

12 червня 2014 року Будьоннівський
районний суд м. Донецька в складі:

головуючого судді - Грачова Р.Р.,

при секретарі - Тімончук Ю.С.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1, представника відповідача -
ОСОБА_2, третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_3 про
припинення права на частку у спільній
частковій власності квартири та
визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_3
про припинення права на частку у
спільній частковій власності квартири,
посилаючись на наступні обставини.

Він разом із братом ОСОБА_3 та
відповідачкою є власниками квартири
за адресою АДРЕСА_1, яка належить ним на
праві спільної часткової власності, на
підставі приватизації державного
житлового фонду та спадщини за законом,
що підтверджується свідоцтвом про
право власності.

Частка позивача складає 72,5 кв.м., що
дорівнює 1/3 частки по приватизації та 1/9
за спадщиною, що складає 32,21 кв.м. від
загальної площі квартири, у ОСОБА_3
право власності також складає 32,21 кв.м.,
частка відповідачки складає 1/9 по праву
на спадщину, а саме 8,05 кв.м. від
загальної площі квартири.

У вказаній квартирі позивач мешкає
разом із батьком, відповідачка в
квартирі ніколи не мешкала, вона
зареєстрована та мешкає у належній їй
квартирі за адресою АДРЕСА_2.

Після смерті матері позивача
ОСОБА_6, її частка була розділена в
порядку спадкування між синами та
відповідачкою.

Отримавши у спадщину 1/9 частку від
спірної квартири, відповідачка, маючи
ключі від квартири, приходить до
квартири у відсутність позивача та
його батька, забирає цінні речі,
пояснюючи це тим, що вони належать їй.
Крім того, вона з шафи викидає та
розкидає по квартирі речі позивача.

На неодноразові прохання позивача
не чіпати його речі, відповідачка
створює сварку та зазначає, що квартира
та всі речі належать їй, а вони лише
квартиранти. Вказані обставини
створюють обстановку неможливу для
спільного володіння та користування
квартирою.

В зв'язку з чим, позивач звертався
до міліції, яка при проведенні
перевірки, підтвердила вказані факти,
однак позивачу було запропоновано
вирішувати вказані питання у
приватному порядку.

Брат позивача ОСОБА_3 зі своєю
сім'єю мешкає окремо за адресою
АДРЕСА_3.

Утримання квартири та поліпшення
умов проживання та оплату всіх
комунальних послуг здійснює позивач та
його батько.

Таким чином, враховуючи, що частка
відповідачки є незначною та не може
бути виділена в натурі, сумісне
користування квартирою з
відповідачкою неможливе, припинення
права відповідачки на ї частку не
спричинить їй значної шкоди.
Інвентаризаційна вартість квартири
станом на грудень 2013 року складає 84961
гривні, отже вартість 1/9 частки
належної відповідачці складає 9440,11
гривень.

Просить суд припинити право ОСОБА_5
на 1/9 частку спільної часткової
власності в квартирі за адресою
АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право
власності на 1/9 частку квартири за
адресою АДРЕСА_1.

Представник позивача - ОСОБА_1, що
діє на підставі довіреності, в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
надав пояснення аналогічні викладеним
в позовній заяві, просив позов
задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_2, що
діє на підставі договору про надання
правової допомоги від 20.05.2014 року в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнала, просила в задоволенні позову
відмовити.

Третя особа - ОСОБА_3 в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
просив їх задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення сторін по
справі, дослідивши докази по справі в
їх сукупності, розглянувши справу в
межах позовних вимог, вважає, що позов
не підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 355, ч.1 ст. 356 ЦК
України, майно, що є у власності двох
або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно). Власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

Так, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на
праві спільної часткової власності по
1/3 частки кожному належить квартира
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на квартиру №7094
від 06.12.2001 року виданого
Представництвом Фонду державного
майна в місті Донецьку.

Право власності вказаних осіб на
квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в
КП БТІ міста Донецька, про що свідчить
витяг з КП БТІ міста Донецька №30688446
від 20.07.2011 року.

Судом встановлено та не
заперечувалось сторонами в судовому
засіданні, що ОСОБА_6 (співвласник 1/3
частки квартири АДРЕСА_1) 11 лютого 2011
року померла.

Як вбачається із дублікату
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 19.08.2011 року, та із свідоцтва
про право на спадщину за законом від
12.08.2011 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
успадкували та зареєстрували за собою
право власності по 1/9 частки квартири
після померлої ОСОБА_6.

Вказані обставини підтверджуються
також витягом КП БТІ міста Донецька
від 09.09.2011 року, згідно з яким ОСОБА_5 на
праві спільної часткової власності
належить 1/9 частка квартири АДРЕСА_1, та
витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно від 27.12.2013 року,
згідно з яким ОСОБА_4 також на праві
спільної часткової власності належить
1/9 частка квартири АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_4 просить припинити
право відповідачки ОСОБА_5 на її частку
у зазначеній квартирі на підставі ч. 1
ст. 365 ЦК України, за якою право особи на
частку у спільному майні може бути
припинене за рішенням суду на підставі
позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути
виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування
майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть
істотної шкоди інтересам співвласника
та членам його сім'ї.

Дійсно, судом встановлено, що
належна відповідачці 1/9 частка
квартири є незначною та не може бути
виділена в натурі, оскільки квартира в
багатоквартирному житловому будинку є
річчю неподільною.

При цьому, через неприязні
відносини між сторонами спільне
володіння і користування квартирою є
ускладненим.

Разом з тим, дійсно, як вбачається з
наданих суду відомостей адресно -
довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС
України від 16.04.2014 року, ОСОБА_5 з 19.12.1968
року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін та інших обставин, що мають
істотне значення для вирішення справи.

Згідно із ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України,
кожна із сторін зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, суду не надано жодних
належних та допустимих доказів, як б
підтверджували, що відповідачка дійсно
є власником та фактично мешкає у
квартирі за адресою АДРЕСА_2, рівно як і
факт її реєстрації за вказаною адресою
жодним чином підтверджує доводи
позивача стосовно того, що ОСОБА_5
мешкає у належній їй квартирі за
адресою АДРЕСА_2, в зв'язку з чим вказані
доводи позивача суд не може прийняти до
уваги.

Разом з тим, посилання позивача на
неможливість спільного володіння і
користування спірною квартирою з
відповідачкою через те, що остання,
маючи ключі, приходить до квартири у
відсутність позивача, забирає цінні
речі, викидає та розкидає по квартирі
речі позивача також не знайшли в
судовому засіданні жодного
підтвердження, рівно як і надана суду
копія висновку УІМ Будьоннівського РВ
ДМУ від 04.11.2013 року, по факту його заяви
щодо дій ОСОБА_5 жодним чином не може
свідчити про системність та
періодичність таких порушень з боку
відповідачки.

Окрім викладеного, суд вважає
необхідним зазначити наступне.

Частиною 2 статті 365 ЦК України
передбачено, що суд постановляє
рішення про припинення права особи на
частку у спільному майні за умови
попереднього внесення позивачем
вартості цієї частки на депозитний
рахунок суду.

При цьому, згідно з п.6 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 4
жовтня 1991 р. № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок», при
неможливості виділу частки будинку
(квартири) в натурі або встановлення
порядку користування ним, власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація.
Розмір грошової компенсації
визначається за угодою сторін, а при
відсутності такої угоди - судом по
дійсній вартості будинку (квартири) на
час розгляду справи. Під дійсною
вартістю будинку(квартири) розуміється
грошова сума, за яку він може бути
проданий в даному населеному пункті чи
місцевості. Для її визначення при
необхідності призначається
експертиза.

Судом встановлено, що згоди щодо
розміру грошової компенсації сторони
не досягли, а тому вартість належній
відповідачці частки повинна виходити з
дійсної ринкової вартості квартири на
час розгляду справи.

Позивачем вказана інвентаризаційна
вартість квартири станом на грудень 2013
року, що складає 84961 гривні, відповідно
вартість 1/9 частки належної
відповідачці складає 9440,11 гривень,
рівно як і клопотання про призначення
товарознавчої експертизи з метою
встановити дійсну ринкову вартість
спірної квартири від нього не
надходило.

Більш того, всупереч вимогам ч.2
статті 365 ЦК України жодних доказів, які
б підтверджували внесення вартості
частки відповідачки на депозитний
рахунок суду не надано.

Отже, викладені обставини, свідчать
про те, що припинення права
відповідачки на частку у квартирі
завдасть істотної шкоди інтересам
відповідачки, оскільки призведе до
фактичного протиправного позбавлення
відповідачки права власності на
вказану частку.

Власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника
та місцезнаходження майна, що
відповідає положенням статті 317 ЦК
України.

Згідно з ч.1 статті 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином, за наведених обставин,
зокрема, за відсутності визначеної ч.2
ст. 365 ЦК України обов'язкової підстави
для припинення права особи на частку у
спільному майні, позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Разом з тим, не підлягають
задоволенню вимоги позивача щодо
визнання за ним права власності на 1/9
частку квартири за адресою АДРЕСА_1, з
огляду на їх безпідставність та
необґрунтованість.

На підставі ст.317, 321, 355, 356, 365 ЦК
України та керуючись 11, 57, 60, 212-215 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_3 про
припинення права на частку у спільній
частковій власності квартири та
визнання права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Суддя: