АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.

секретаря: Лисак О.А.

за участю: позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Заставнівського районного суду
Чернівецької області від 12 травня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА :

В квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики.

Посилався на те, що 28 жовтня 2012 року
ОСОБА_2 позичив у нього гроші в сумі 2 300
доларів США, про що при фактичному
одержанні вказаної суми позичальником
була надана розписка. Вказану суму
грошей відповідач зобов'язувався
повернути протягом семи днів, тобто до
04 листопада 2012 року.

Також вказував на те, що до
теперішнього часу ОСОБА_2 борг не
повернув, чим взяті на себе
зобов'язання не виконав.

Просив стягнути з відповідача на його
користь 26 795 грн. заборгованості за
договором позики, 1080,60 грн. - 3 % річних
від простроченої суми, а всього 27 875,60
грн..

Рішенням Заставнівського районного
суду Чернівецької області від 12 травня
2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 26 795
грн. - суму основного боргу за договором
позики та 1080 грн. 60 коп. - 3% річних за 16
місяців 3 дні

________________________________________________________________________
_____

22ц-957/14 р.
Головуючий у 1-й інстанції
Стрілець Я.С.

Категорія: 19/27
Доповідач Литвинюк І.М.

від простроченої суми боргу, а всього
27875 грн. 60 коп..

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

На рішення Заставнівського районного
суду Чернівецької області від 12 травня
2014 року відповідач ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду і постановити
нове рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду
першої інстанції прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, а тому є незаконним та підлягає
скасуванню.

Посилається на те, що розписка
була написана під психологічним
тиском, не завірена нотаріально, від
позивача реально він не отримував
ніяких грошових коштів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив з того, що на підтвердження
вимог позивачем надано власноручно
написану розписку, яка є
підтвердженням існування між
сторонами договірних зобов»язань та
відповідно свідчить про існування між
сторонами саме укладеного договору
позики.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
апеляційного суду.

Згідно з ч.1ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб та в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального

характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі

грошової суми позичальнику.

Судом першої інстанції та матеріалами
справи встановлено, що 28 жовтня 2012 року
між сторонами був укладений договір
позики, за умовами якого позивач ОСОБА_1
надав відповідачу ОСОБА_2 в позику
кошти в сумі 2 300 доларів США, а
відповідач зобов'язався повернути
вказану суму протягом 7 днів, тобто до 04
листопада 2012 року.

За правилами, встановленими ст. 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку щодо
необхідності задоволення позовних
вимог позивача ОСОБА_1 та стягнення з
ОСОБА_2 на його користь боргу в розмірі
26 795 грн., що еквівалентно 2300 дол. США
(станом на 07 квітня 2014 року).

Такий висновок суду ґрунтується на
досліджених судом належних та
допустимих доказах та нормах
матеріального права, які суд правильно
застосував до правовідносин, що
склалися між сторонами.

Також правильним є висновок суду
першої інстанції щодо зобов»язання
відповідача у зв»язку з порушенням ним
обумовлених договором позики строків
повернення наданої позики сплатити
позивачу 3 % річних від суми позики за
прострочення зобов"язання, які
передбачені законом.

Посилання відповідача на те, що
розписку він написав перебуваючи під
психічним тиском позивача ОСОБА_1,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки апелянт з позовом чи
зустрічним позовом, зокрема щодо
визнання правочину недійсним з
підстав, передбачених ст. 231 ЦК України,
до суду не звертався.

Відповідно до ч.1 ст.209 ЦК України
правочин, який вчинений у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню лише у випадках,
встановлених законом або домовленістю
сторін. Оскільки до договору позики
законом не встановлено вимогу про його
нотаріальне посвідчення, посилання
апелянта про нотаріальне посвідчення
розписки також є безпідставним.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
скасування немає. Доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заставнівського районного
суду Чернівецької області від 12 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: