АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5958/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Федоріщев С. С. Доповідач -
Каратаєва Л.О. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Козлова С.П.,
Прозорової М.Л.

при секретарі - Кочержинській А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13 травня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_5 в особистих
інтересах та інтересах неповнолітньої
дитини ОСОБА_6 в особі представника
ОСОБА_7 до Жовтневого відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції, ДФ ТОВ
«Укрспецторг Групп», ОСОБА_4, ОСОБА_8,
третя особа: орган опіки та піклування
Виконавчого комітету Жовтневої
районної у місті Дніпропетровську ради
про поновлення строку на подання
позову, визнання недійсним прилюдних
торгів, протоколу їх проведення, акту
про проведення аукціону з реалізації
арештованого майна, акту опису та
арешту майна, звіту про оцінку майна та
визнання дій держаних виконавців
неправомірними, зарахування
зустрічних зобов'язань, -

в с т а н о в и л а:

13 травня 2014 року Жовтневим
районним судом м. Дніпропетровська
ухвалено рішення про часткове
задоволення позову, а саме визнано
недійсними прилюдні торги, проведені
04.07.2013 року ДФ ТОВ «Укрспецторг Групп» з
реалізації арештованого нерухомого
майна, а саме 1/3 частки 3-х кімнатної
квартири за адресою АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_5 Визнано недійсним
протокол № 04-0372/13 від 04.07.2013 року.
Визнано недійсним проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого майна, а саме 1/3 частки 3-х
кімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1,
яка належить ОСОБА_5 Визнано недійсним
акт від 21.08.2013 року про проведення
аукціону з реалізації арештованого
нерухомого майна, а саме 1/3 частки 3-х
кімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1,
яка належить ОСОБА_5 Зараховано
зустрічні однорідні вимоги та
зобов'язання ОСОБА_5, згідно
виконавчого листа від 06.06.2011 року по
справі № 2-181/2010, у сумі 131740,94 грн. та
ОСОБА_8, згідно виконавчого листа від
13.09.2012 року по справі № 412/5246/2012, у сумі
129287,33 грн. і таким чином вирішено
вважати: зобов'язання ОСОБА_5, згідно
виконавчого листа від 06.06.2011 року по
справі № 2-181/2010 таким, припиненими у
повному обсязі, заборгованості ОСОБА_5
перед ОСОБА_8, що визначена у
виконавчому листі від 06.06.2011 року по
справі №2-181/2010, відсутньою.
Зобов'язання ОСОБА_8 згідно виконавчого
листа від 13.09.2012 року по справі №
412/5246/2012 таким, що припинено частково,
залишкова заборгованість ОСОБА_8 перед
ОСОБА_5, що визначена у виконавчому
листі від 13.09.2012 року по справі №
412/5246/2012, становить 2453,61 грн.

Не погодившись з вказаним
рішенням суду, ОСОБА_4 подала
апеляційну скаргу в якій просить
скасувати рішення суду та відмовити в
позові.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити
з наступних підстав.

В апеляційні скарзі апелянт
посилається на те, що при ухваленні
вказаного рішення судом першої
інстанції були порушені права ОСОБА_4,
як добросовісного набувача. Проте,
вказані доводи не ґрунтуються на
нормах чинного законодавства та не
підтверджуються будь-якими доказами.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивачка ОСОБА_5 є колишньою
невісткою відповідача ОСОБА_8 та має
від шлюбу з її сином ОСОБА_9,
неповнолітню дитину - сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
відповідними документами (а.с.23-24).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер (а.с.25).

Згідно рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
03 грудня 2010 року визнано за ОСОБА_5,
ОСОБА_10 та ОСОБА_8 право власності на 1/3
частину (за кожним) квартири АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
померлого 01.10.2006 р. ОСОБА_9 Також цим
судовим рішенням від 03.12.2010 року
стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8
129287,33 грн. у рахунок компенсації
вартості 1/6 частини квартири АДРЕСА_2
(а.с.17-20). Зазначене рішення було
частково скасовано Апеляційним судом
Дніпропетровської області - в частині
виділення ОСОБА_8 в натурі 1/3 зазначеної
квартири (а.с.21-22). Рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
17 травня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28 серпня
2012 року стягнено з ОСОБА_8 на користь
ОСОБА_5 в порядку розподілу спадкових
зобов'язань та судових витрат суму в
розмірі 131740,94 грн. (а.с.57-63) Отже,
відповідно до вищезазначених рішень
ОСОБА_5 та ОСОБА_8 мають зустрічні
зобов'язання.

Матеріалами справи
підтверджується, що позивачка зі своїм
неповнолітнім сином виїхала із
квартири по адресу АДРЕСА_1 та з 1 червня
2011 р. мешкають в орендованій квартирі
за адресою АДРЕСА_3, що підтверджується
договором оренди квартири та довідками
з місця навчання неповнолітнього
ОСОБА_10 у м. Києві (а.с.13-14, 149-150).

15.06.2011 року державним виконавцем
Жовтневого відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління винесена
постанова про відкриття виконавчого
провадження про стягнення з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_8 у рахунок компенсації
вартості 1/6 частини квартири АДРЕСА_2
129287,33 грн. (а.с.29). 22.06.2011 року державним
виконавцем Жовтневого відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції винесена постанова
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження. В ході
примусового виконання 08.05.2012 року
державним виконавцем Жовтневого
відділу державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції складено акт опису
та арешту 1/3 частини квартири АДРЕСА_1,
який державним виконавцем не
підписаний (а.с.36-37). Проте, це майно на
той час не належало боржнику, оскільки
документально оформлено не було.
Згідно до листа Дніпропетровського
МБТІ, станом на 02.08.2012 р. за ОСОБА_5 право
власності на нерухоме майно за адресою
АДРЕСА_1, не зареєстровано (а.с.31).

Незважаючи на це, 23.09.2012 р.
державним виконавцем Жовтневого
відділу державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції винесена постанова
про призначення експерта, у
виконавчому провадженні щодо надання
письмового висновку з питань вартості
1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Згідно
висновку експерта від 08.11.2012 року
вартість 1/3 частини квартири склала 127490
грн. без ПДВ (а.с.33-34). Жовтневим відділом
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції двічі було
проведено переоцінку майна. Згідно
акту від 17.05.2013 р. ціна майна склала 101992
грн. без ПДВ, та згідно акту від 17.06.2013 р.
ціна майна склала 63745 грн. без ПДВ (а.с.28).
04.07.2013 року ДФ TOB «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП»
провело прилюдні торги з реалізації
арештованого нерухомого майна, яке
належить ОСОБА_5, стартова ціна якої
становила 63745 грн. без ПДВ. Відповідно
до протоколу № 04-0372/13 від 04.07.2013 р.
проведення прилюдних торгів,
переможцем торгів є ОСОБА_4(а.с.35). 21.08.2013
року державним виконавцем було
складено акт про проведення аукціону з
реалізації арештованого майна та
затверджено начальником Жовтневого
відділу державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління (а.с.26-27). Про проведення
вищезазначених торгів позивачці стало
відомо лише 19.12.2013 р., після
ознайомлення її представника з
матеріалами виконавчого провадження.
Жовтневим відділом державної
виконавчої служби не було здійснено
жодних дій з розшуку боржника.
Позивачка не отримувала жодних листів
чи постанов, що містяться в матеріалах
виконавчого провадження.

Окрім того, судом встановлено, що
державний виконавець при здійсненні
продажу частки майна, належної
позивачці, яка є спільною власністю із
неповнолітнім та не виділена в натурі,
до органу опіки та піклування за
наданням дозволу на таку дію, не
звертався. Цей факт визнаний сторонами,
тому, в силу ч.1 ст.61 ЦПК України, не
підлягає доказуванню.

У відповідність до ст.41
Конституції України, ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Відповідно до ст.55 Конституції
України Кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб. Кожен має
право звертатися за захистом своїх
прав до Уповноваженого Верховної Ради
України з прав людини.

Кожен має право після
використання всіх національних
засобів правового захисту звертатися
за захистом своїх прав і свобод до
відповідних міжнародних судових
установ чи до відповідних органів
міжнародних організацій, членом або
учасником яких є Україна.

Кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України, до
нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст.188 ЦК України, якщо
кілька речей утворюють єдине ціле, що
дає змогу використовувати його за
призначенням, вони вважаються однією
річчю (складна річ).

Правочин, вчинений щодо складної речі,
поширюється на всі її складові частини,
якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.190 ЦК України, майном
як особливим об'єктом вважаються
окрема річ, сукупність речей, а також
майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю.
Майнові права визнаються речовими
правами.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦК України,
правочин, вчинений без дозволу органу
опіки та піклування (стаття 71 цього
Кодексу), є нікчемним.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що
є у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Право
спільної власності виникає з підстав,
не заборонених законом.

Спільна власність вважається
частковою, якщо договором або законом
не встановлена спільна сумісна
власність на майно.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України,
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Відповідно до ч.1 ст.357 ЦК України,
частки у праві спільної часткової
власності вважаються рівними, якщо
інше не встановлено за домовленістю
співвласників або законом.

Відповідно до ст.371 Цивільного кодексу
України, кредитор співвласника майна,
що є у сумісній власності, у разі
недостатності у нього іншого майна, на
яке може бути звернене стягнення, може
пред'явити позов про виділ частки із
спільного майна в натурі для звернення
стягнення на неї.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.362 ЦК України, у
разі продажу частки у праві спільної
часткової власності співвласник має
переважне право перед іншими особами
на її купівлю за ціною, оголошеною для
продажу, та на інших рівних умовах, крім
випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної
часткової власності зобов'язаний
письмово повідомити інших
співвласників про намір продати свою
частку, вказавши ціну та інші умови, на
яких він її продає.

Відповідно до ч.1 ст.366 ЦК України,
кредитор співвласника майна, що є у
спільній частковій власності, у разі
недостатності у нього іншого майна, на
яке може бути звернене стягнення, може
пред'явити позов про виділ частки із
спільного майна в натурі для звернення
стягнення на неї.

Відповідно до ст.601 ЦК України,
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може
здійснюватися за заявою однієї із
сторін.

Відповідно до ст.650 ЦК України,
особливості укладення договорів на
біржах, аукціонах, конкурсах тощо
встановлюються відповідними актами
цивільного законодавства.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч.4 ст.656 ЦК України, до
договору купівлі-продажу на біржах,
конкурсах, аукціонах (публічних
торгах), договору купівлі-продажу
валютних цінностей і цінних паперів
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено законом про ці види
договорів купівлі-продажу або не
випливає з їхньої суті.

Відповідно до ч.1 ст.173 СК України,
батьки і діти, зокрема ті, які спільно
проживають, можуть бути самостійними
власниками майна.

Відповідно до ч.4 ст.177 СК України,
дозвіл на вчинення правочинів щодо
нерухомого майна дитини надається
органом опіки та піклування після
перевірки, що проводиться протягом
одного місяця, і лише в разі
гарантування збереження права дитини
на житло.

Відповідно до п.7 ч.5 ст.177 СК України,
органи опіки та піклування можуть
відмовити у наданні дозволу на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна дитини з одночасним зверненням
до нотаріуса щодо накладення заборони
відчуження такого майна у випадках,
якщо ними встановлено, що вчинення
правочину призведе до звуження обсягу
існуючих майнових прав дитини та/або
порушення охоронюваних законом
інтересів дитини.

Відповідно до ч.3 ст.17 Закону України
«Про охорону дитинства», батьки або
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки і піклування,
наданого відповідно до закону,
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та/або
державній реєстрації, відмовлятися від
належних дитині майнових прав,
здійснювати поділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до ч.4 ст.12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей», для вчинення будь-яких
правочинів щодо нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону. Посадові особи
органів опіки та піклування несуть
персональну відповідальність за
захист прав та інтересів дітей при
наданні дозволу на вчинення правочинів
щодо нерухомого майна, яке належить
дітям.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р. №
606-XIV виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч.1 та 2 ст.2 Закону України
«Про виконавче провадження», примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України. Примусове виконання
рішень здійснюють державні виконавці,
визначені Законом України "Про
державну виконавчу службу".

Згідно ст.6 вищевказаного Закону,
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб. Державний виконавець
роз'яснює особам, які беруть участь у
виконавчому провадженні або
залучаються до проведення виконавчих
дій, їхні права згідно з вимогами цього
Закону. Рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця можуть бути
оскаржені в порядку, встановленому цим
Законом.

Відповідно до ч.1, 2 ст.11 Закону України
«Про виконавче провадження» на
державного виконавця покладається
обов'язок щодо вжиття передбачених цим
Законом заходів примусового виконання,
неупередженого, своєчасного і в
повному обсязі вчинення виконавчих
дій, для чого державний виконавець:
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення (далі - виконавчий
документ), у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом; надає сторонам
виконавчого провадження та їх
представникам можливість ознайомитися
з матеріалами виконавчого провадження;
розглядає заяви сторін та інших
учасників виконавчого провадження і
їхні клопотання; заявляє в
установленому порядку про самовідвід
за наявності обставин, передбачених
цим Законом; роз'яснює сторонам їхні
права і обов'язки.

Згідно ч.2 ст.17 вищевказаного Закону
відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою такі виконавчі документи: 1)
виконавчі листи, що видаються
судами, і накази господарських
судів, у тому числі на підставі рішень
третейського суду та рішень
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали,
постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних,
кримінальних справах та справах
про адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом; 3)
судові накази; 4) виконавчі написи
нотаріусів; 5) посвідчення комісій по
трудових спорах, що видаються на
підставі відповідних рішень таких
комісій; 6) постанови органів
(посадових осіб), уповноважених
розглядати справи про адміністративні
правопорушення у випадках,
передбачених законом; 7) постанови
державного виконавця про стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу; 8)
рішення інших органів державної влади,
якщо їх виконання за законом покладено
на державну виконавчу службу; 9) рішення
Європейського суду з прав людини з
урахуванням особливостей,
передбачених Законом України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини".

Пункт 1 ч.1 ст.19 вищевказаного Закону
державний виконавець відкриває
виконавче провадження на підставі
виконавчого документа, зазначеного в
статті 17 цього Закону за заявою
стягувача або його представника про
примусове виконання рішення.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. У
постанові державний виконавець вказує
про необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у
разі виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття
виконавчого провадження може накласти
арешт на майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.
Виконавчий документ, виданий на
підставі рішення, яким надано
відстрочку виконання, приймається
державним виконавцем до виконання
після закінчення строку відстрочки в
межах строку, встановленого для його
пред'явлення. У разі відкриття
виконавчого провадження за виконавчим
документом про конфіскацію майна,
стягнення періодичних платежів,
забезпечення позовних вимог або якщо
рішення підлягає негайному виконанню
строк, встановлений частиною другою
цієї статті, не надається. Копії
постанови про відкриття виконавчого
провадження надсилаються не пізніше
наступного робочого дня стягувачу та
боржникові. Постанова про відкриття
виконавчого провадження може бути
оскаржена сторонами у десятиденний
строк у порядку, встановленому цим
Законом.

Частиною 1 та 2 ст.27 вказаного вище
Закону встановлено, що у разі ненадання
боржником у строки, встановлені
частиною другою статті 25 цього Закону
для самостійного виконання рішення,
документального підтвердження повного
виконання рішення державний
виконавець на наступний день після
закінчення відповідних строків
розпочинає примусове виконання
рішення. У разі якщо при відкритті
виконавчого провадження державним
виконавцем накладено арешт на майно та
кошти боржника, боржник за погодженням
з державним виконавцем має право у
строк до початку примусового виконання
рішення реалізувати належне йому майно
чи передати кошти в рахунок повного або
часткового погашення боргу за
виконавчим документом. У разі продажу
майна боржника покупець цього майна
повинен внести кошти за придбане майно
на рахунок органу державної виконавчої
служби у строк до початку примусового
виконання рішення. Після внесення
покупцем коштів арешт з проданого
майна боржника знімається за
постановою державного виконавця.

Статтею 31 вищевказаного Закону
передбачено, що копії постанов
державного виконавця та інші документи
виконавчого провадження, що
державний виконавець зобов'язаний
довести до відома сторін та інших
учасників виконавчого провадження,
надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження
або відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону,
що надсилаються рекомендованим листом
з повідомленням про вручення. Боржник
вважається повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

У відповідність ч.6 ст. 52 Закону України
«Про виконавче провадження», стягнення
на майно боржника звертається в
розмірі і обсязі, необхідному для
виконання за виконавчим документом, з
урахуванням стягнення виконавчого
збору витрат, пов'язаних з організацією
та проведенням виконавчих дій, штрафів,
накладених на боржника під час
виконавчого провадження. У разі якщо
боржник володіє майном спільно з
іншими особами, стягнення звертається
на його частку, що визначається судом
за поданням державного виконавця».

У відповідність ч.5 ст.58 Закону України
«Про виконавче провадження», звіт про
оцінку майна у виконавчому провадженні
вважається чинним протягом шести
місяців з дня його підписання суб'єктом
оціночної діяльності - суб'єктом
господарювання. Після закінчення цього
строку оцінка майна проводиться
повторно.

У відповідність до ст.63 Закону України
«Про виконавче провадження», у разі
звернення стягнення на будинок,
квартиру, інше приміщення чи земельну
ділянку державний виконавець подає
запит до відповідних місцевих органів,
що здійснюють реєстрацію та облік
майна, про належність такого майна
боржнику на праві власності, а також
перевіряє, чи не перебуває це майно під
арештом і тільки після надходження
документального підтвердження
належності боржнику на праві власності
будинку чи іншого нерухомого майна
державний виконавець накладає на них
арешт та вносить відомості про такий
арешт до відповідних реєстрів в
установленому законодавством порядку.
Про накладення арешту на будинок чи
інше нерухоме майно, заставлене третім
особам, державний виконавець
невідкладно повідомляє таким особам.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема право власності на нерухоме
майно.

Аналізуючи досліджені докази у їх
співставленні між собою та наведеними
законодавчими нормами, суд виходить з
наступного.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Згідно ст.59 ЦПК України, суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

В даному випадку, при здійсненні
виконавчого провадження працівниками
Жовтневого відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління було допущено
порушення вимог ст.ст.12, 31, 40, 57, 58 Закону
України «Про виконавче провадження»
(надалі Закон), які встановлюють
обов'язок державного виконавця не
тільки доводити до відома про всі
процесуальні дії та направляти на
адресу сторін всі матеріали
виконавчого провадження що стосуються
арешту майна, призначення експертизи,
можливу реалізацію майна, вартості,
оцінки і уцінки майна, але і визначає
обов'язок державного виконавця
достовірно встановити місце
фактичного проживання чи перебування
сторін. Крім того, державними
виконавцями, в порушення ст.52 Закону, не
вжито жодних заходів для з'ясування
наявності у позивача достатніх коштів,
інших цінностей чи рухомого майна, не
запропоновано їй самостійно визначити
ті види майна чи предмети, на які в
першу чергу звернути стягнення. У
зв'язку з цими порушеннями позивач була
не проінформована та не мала
можливості оскаржити виконавчі дії.

Вилучення арештованого майна з
подальшою передачею його для
реалізації здійснювалось державним
виконавцем Жовтневого відділу
державної виконавчої служби на
підставі акту опису та арешту 1/3
частини квартири від 08.05.2012 року, який є
недійсним та не має юридичної сили,
оскільки сам акт не підписаний
державним виконавцем.

На запит Жовтневого ВДВС № В24/03-14/21386
від 23.06.2011 р. від Комунального
підприємства «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради надійшла відповідь від
02.08.12 р. за №20/8638, в якій повідомлялось,
що станом на 02.08.2012 р., за гр. ОСОБА_5
право власності на нерухоме майно за
адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано.
Незважаючи на це, у порушення
вищенаведених законодавчих норм,
державним виконавцем проведено продаж
частки майна, яка документально не
належала позивачці, що мала на час
продажу цієї частки квартири статус
боржника.

У відповідності до вимог діючого
законодавства, державний виконавець
мав визначити частку майна боржника у
майні, яким він володіє спільно з
іншими особами, провести відповідні
експертні дослідження та встановити чи
можливо цю частку виділити в натурі.
Такі подання мають розглядатися з обов'
язковим викликом у судове засідання не
лише державного виконавця боржника,
стягувача, але й співвласників. Спір
має вирішуватися у судовому порядку,
якщо виділ в натурі частки зі спільного
майна має наслідком зміну його
призначення або проти цього
заперечують інші співвласники. При
цьому, кредитор у судовому порядку має
право вимагати продажу боржником
належної йому частки іншим
співвласникам з направленням
отриманих коштів на погашення боргу у
разі неможливості виділу частки в
натурі, або якщо проти цього
заперечують інші учасники спільної
часткової власності. До того ж, має бути
враховане переважне право купівлі
частки, відповідно до ст.362 ЦК України.
Лише у разі відмови боржника від
продажу своєї частки, або відмови інших
співвласників придбати частку за
правилами ст.362 ЦК України, кредитор має
право вимагати продажу цієї частки з
публічних торгів.

Отже, при продажу частки квартири,
належної позивачці, були порушені
вимоги вищезазначених норм діючого
законодавства, не було виконано жодних
вимог відносно продажу частки у праві
спільної часткової власності.

Крім того, встановлені порушення прав
неповнолітнього сина Позивачки -
ОСОБА_6, як співвласника нерухомого
майна, якому-належить 1/3 частина
квартири по АДРЕСА_1.

Пунктом 8 ст.8 ЦПК України визначено, що
у разі, якщо спірні правовідносини не
врегульовані законом, має
застосовуватись закон, що регулює
подібні за змістом правовідносини.
Подібними правовідносинами в даному
випадку є правовідносини щодо
управління батьками нерухомим майном
дитини, врегульовані вищезгаданою ст.177
ЦК України, згідно до якої, згода органу
опіки та піклування в таких випадках є
обов'язковою. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції
Організації Об'єднаних Націй «Про
права дитини» прийнятої резолюцію 44/25
Генеральної Асамблеї ООН від 20
листопада 1989 року, що ратифікована
Постановою Верховної Ради України №
789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 та набула
чинності для України 27 вересня 1991, в
усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. Тобто, в
даному випадку, при реалізації частини
квартири, співвласником якої є
неповнолітня дитина, державний
виконавець обов'язково повинен був
отримати дозвіл органу опіки та
піклування на такі дії, чого в даному
випадку вчинено не було. Відповідно до
ч.1 ст.224 ЦК України правочин, вчинений
без дозволу органу опіки та піклування,
є нікчемним.

При підготовці до прилюдних торгів, які
відбулися 04.07.2013 року було порушено
вимоги пункту 3.11 Тимчасового Положення
про порядок проведення прилюдних
торгів з реалізації арештованого
нерухомого майна, затвердженого
наказом Міністерства юстиції України
від 27.10.1999 року № 68/5, де вказано, що
спеціалізована організація письмово
повідомляє державного виконавця,
стягувана та боржника про дату, час,
місце проведення прилюдних торгів, а
також стартову ціну з реалізації майна.
Позивач повідомлена не була.

Акт про проведення аукціону з
реалізації арештованого майна від
21.08.2013 року на підставі якого нотаріус
видає покупцеві свідоцтво про
придбання нерухомого майна з прилюдних
торгів не відповідає вимогам 6.1
Тимчасового Положення про порядок
проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 27.10.1999
року № 68/5, де вказано, що в акті повинно
бути зазначено дані про
правовстановлюючі документи, що
підтверджували право власності
боржника на майно: назва
правовстановлюючого документа, ким
виданий, посвідчений (для нотаріусів
указувати прізвище, ім'я та по батькові,
назви державної нотаріальної контори,
нотаріального округу), дата видачі,
посвідчення, N за реєстром, орган
реєстрації, дата та номер реєстрації.

Відповідно ч. 5 ст. 58 Закону України «Про
виконавче провадження» звіт про оцінку
майна у виконавчому провадженні
вважається чинним протягом шести
місяців з дня його підписання суб'єктом
оціночної діяльності - суб'єктом
господарювання. Звіт про оцінку майна
був зроблений експертом 08.11.2012 року.

Таким чином, станом на 04.07.2013 року звіт
про оцінку майна був застарілим.
Реалізація майна відбулася за ціною,
яка визначена, виходячи з висновку,
який втратив чинність на час
проведення прилюдних торгів.

Стосовно можливості визнання
недійсною в судовому порядку угоди
купівлі-продажу нерухомого майна за
процедурою його реалізації з прилюдних
торгів в рамках виконавчого
провадження.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.2 ст. 16, ч.1 ст. 215 ЦК України
одним із способів захисту порушеного
права є визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених чч.1-3, 5, 6 ст.203 цього
Кодексу, зокрема, у зв'язку з
невідповідністю змісту правочину ЦК
України та іншим актам цивільного
законодавства.

Судом першої інстанції встановлено,
недодержання державним виконавцем і ДФ
TOB «УКРСПЕЦТОРГ ГРУПП» під час
проведення прилюдних торгів норм
Закону та Тимчасового положення щодо
визначення об'єкта цих торгів, у
результаті яких відбулось відчуження
незареєстрованого на той час за
позивачкою нерухомого майна.

Умови та порядок виконання рішень
судів і інших органів (посадових осіб),
що підлягають примусовому виконанню в
разі невиконання їх у добровільному
порядку на час вчинення виконавчих дій,
визначено Законом та Інструкцією про
проведення виконавчих дій,
затвердженою наказом Міністерства
юстиції України від 15 грудня 1999 року №
74/5 та зареєстрованою в Міністерстві
юстиції України 15 грудня 1999 року за №
865/4158 (далі - Інструкція № 74/5 від 15
грудня 1999 року).

Цим Законом визначено загальні правові
основи організації та діяльності
державної виконавчої служби, її
завдання й компетенцію, а також
учасників виконавчого провадження,
закріплено їхні права та обов'язки, у
тому числі право стягувачів і
боржників та інших учасників
виконавчого провадження на оскарження
дій (бездіяльності) державного
виконавця та порядок цього оскарження
(ст.ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85 Закону).

Аналіз положень Закону й Інструкції №
74/5 від 15 грудня 1999 року свідчить про те,
що вони не встановлюють порядку та
правил проведення прилюдних торгів, а
лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України,
такий спосіб реалізації майна, як його
продаж на прилюдних торгах, і
відсилають до інших
нормативно-правових актів Кабінету
Міністрів України та Міністерства
юстиції України, якими повинен
визначатися порядок проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого майна (ст. 62 Закону
України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV та
пп. 5.11, 5.12 Інструкції № 74/5 від 15 грудня
1999 року).

Відповідно до положень указаних
правових норм державний виконавець
здійснює лише підготовчі дії з метою
проведення прилюдних торгів, а самі
прилюдні торги з реалізації нерухомого
майна організовують і проводять
спеціалізовані організації, з якими
державною виконавчою службою
укладається відповідний договір (п. 5.11
Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року).

Правила проведення прилюдних торгів
визначені Тимчасовим положенням, де
зазначено, що прилюдні торги є
спеціальною процедурою продажу майна,
за результатами якої власником майна
стає покупець, який у ході торгів
запропонував за нього найвищу ціну (п.
2.2 Тимчасового положення), та
передбачено певні правила проведення
цих торгів, а саме: по-перше, правила,
які визначають процедуру підготовки,
проведення торгів (опублікування
інформаційного повідомлення певного
змісту про реалізацію нерухомого
майна; направлення письмового
повідомлення державному виконавцю,
стягувачу та боржнику про дату, час,
місце проведення прилюдних торгів, а
також стартову ціну реалізації майна)
(розд. 3); по-друге, правила, які
регулюють сам порядок проведення
торгів (розд. 4); і, по-третє, ті правила,
які стосуються оформлення кінцевих
результатів торгів (розд. 6).

Таким чином, виходячи з аналізу
правової природи процедури реалізації
майна на прилюдних торгах, яка полягає
в продажу майна, тобто в забезпеченні
переходу права власності на майно
боржника, на яке звернено стягнення, до
покупця - учасника прилюдних торгів, та
ураховуючи особливості, передбачені
законодавством щодо проведення
прилюдних торгів, складання за
результатами їх проведення акта про
проведення прилюдних торгів є
оформленням договірних відносин
купівлі-продажу майна на публічних
торгах, а отже, є правочином.

Такий висновок узгоджується й з
нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК
України, які відносять до договорів
купівлі-продажу процедуру прилюдних
торгів, результатом яких є видача
нотаріусом свідоцтва про придбання
майна з прилюдних торгів на підставі
складеного та затвердженого в
установленому порядку акта державного
виконавця про проведені торги (розд. 6
Тимчасового положення, пп. 244, 245, 248
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 14 червня 1994 року №
18/5, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 7 липня 1994 року за №
152/361; ст. 34 Закону України «Про
нотаріат»).

Враховуючи, що відчуження майна з
прилюдних торгів відноситься до угод
купівлі-продажу, така угода може
визнаватись недійсною в судовому
порядку з підстав недодержання в
момент її вчинення вимог, які
встановлені ч.ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України
(ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Оскільки виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставами недійсності
укладеного за результатами прилюдних
торгів правочину є недодержання вимог
закону в момент його укладення, тобто
безпосередньо за результатами
прилюдних торгів, то підставами для
визнання прилюдних торгів недійсними є
порушення встановлених законодавством
правил проведення торгів, визначених
саме Тимчасовим положенням.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України щодо
правомірності здійснення продажу з
прилюдних торгів частин внутрішнього
об'єму будівлі, яка викладена в
Постанові Верховного суду України у
справі № 6-148 цс 13 від 15.01.2014 р., яка є
обов'язковою для виконання всіма
судами, об'єктом реалізації з прилюдних
торгів може бути нерухоме майно, яке є
об'єктом цивільних прав (будівля,
споруда, інші приміщення, земельна
ділянка, підприємство як цілісний
майновий комплекс (або його частина,
виділена у встановленому законом
порядку в окремий самостійний об'єкт
власності)), а не його частина, яка не
набула статусу об'єкта нерухомості в
передбаченому законом порядку.
Правомірність здійснення продажу з
прилюдних торгів частин внутрішнього
об'єму будівлі (окремих блоків) без
вирішення питання щодо технічної
можливості виділу в натурі цих часток з
об'єкта нерухомого майна й набуття ними
статусу об'єкта цивільних прав не можна
визнати такими, що відповідають
вимогам закону.

Таким чином, продаж майна належного
позивачу на прилюдних торгах 04.07.2013
року, проведено з порушенням вимог
чинного законодавства щодо порядку,
встановленого для виконання судових
рішень, а тому прилюдні торги слід
визнати недійсними та застосувати
правові наслідки, передбачені ст.216 ЦК
України.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що позовні вимоги в цій
частині підлягають задоволенню.

Стосовно забезпечення прав покупця,
суд першої інстанції виходив з
наступного.

У разі, якщо проведені на виконання
судового рішення прилюдні торги з
реалізації майна визнано судом такими,
що проведені з порушенням чинного
законодавства щодо порядку виконання
судових рішень, то особа, яка придбала
це майно, не є добросовісним набувачем,
у якого майно не може бути витребувано
відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України. У
таких випадках застосовуються
наслідки недійсності правочину, тобто
реституція. Колегія суддів
погоджується із вказаними висновками.

Стосовно позовних вимог щодо
взаємозаліку, судом першої інстанції
встановлено, що згідно рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 03 грудня 2010 року
стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8
129287,33 грн. у рахунок компенсації
вартості 1/6 частини квартири АДРЕСА_2.
На підставі виконавчого листа від
06.06.2011 року по справі №2-181/2010 Жовтневим
відділом державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції 15 червня 2011 року
відкрито виконавче провадження № 27089696
про стягнення з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_8 у рахунок компенсації вартості
1/6 частини квартири АДРЕСА_2 129287,33 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 17 травня 2012 року,
було стягнено з ОСОБА_8 на користь
ОСОБА_5 в порядку розподілу спадкових
зобов'язань та судових витрат 131740,94 грн.
На підставі виконавчого листа від
13.09.2012 року по справі №412/5246/2012
Жовтневим відділом державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції 04
листопада 2013 року відкрите виконавче
провадження № 40530370 про стягнення з
ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5
заборгованості у сумі 131740,94 грн.

Тобто, в провадженні Жовтневого
відділу державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції знаходяться
матеріали двох виконавчих проваджень
на виконання двох виконавчих листів,
відповідно до яких ОСОБА_5 та ОСОБА_8
мають одна перед одною зустрічні
однорідні зобов'язання. Відповідно до
ст.1 Закону України «Про виконавче
провадження» регулювання
правовідносин в сфері виконавчого
провадження не обмежується тільки цим
законом, а здійснюються на підставах, у
спосіб та в межах повноважень,
визначених цим законом, іншими
нормативно-правовими актами, виданими
відповідно до цього закону та інших
законів, виконання рішення суду може
здійснюватися любим, передбаченим
діючим законодавством способом або
способом, що не суперечить вимогам
діючого законодавства.

Відповідно до ст.601 ЦК України
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги. Зарахування
зустрічних вимог може здійснюватися за
заявою однієї із сторін. Це означає, що
заяви однієї сторони достатньо для
проведення зарахування.

Зарахування зустрічних однорідних
вимог є способом припинення одночасно
двох зобов'язань, в одному із яких одна
сторона є кредитором, а інша -
боржником, а в другому - навпаки
(боржник у першому зобов'язанні є
кредитором у другому). Зарахуванням
можуть бути припинені зобов'язання на
будь-якій стадії їх існування, навіть
після порушення виконавчого
провадження щодо виконання одного із
зустрічних зобов'язань. Допускаються
випадки, так званого часткового
зарахування, коли одне зобов'язання
(менше за розміром) зараховується
повністю, а інше (більше за розміром) -
лише в частині, що дорівнює розміру
першого зобов'язання. В такому випадку
зобов'язання в частині, що залишилася,
може припинятися будь-якими іншими
способами.

Вказані висновки відповідають вимогам
чинного законодавства.

За вказаних підстав, колегія суддів
вважає, рішення суду першої інстанції
таким, що відповідає вимогам ст.ст. 213, 214
ЦПК та не підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 314, 315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді