Провадження №2/522/3707/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - судді Кравчук Т.С.,

при секретарі - Антонецькому С.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, витребування майна з чужого
незаконного володіння та право
користування нежитловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

25.09.2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до
суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
посилаючись на те, що вони є власниками
приватизованих квартир АДРЕСА_3, а
також є співвласниками допоміжних
приміщень зазначеного будинку.
Рішенням Приморського районного суду
м.Одеси від 29.01.2008 року за ОСОБА_8 було
визнано право власності на нежиле
приміщення - горище загальною площею 130
кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_1.
За їх, позивачів, апеляційною скаргою
судове рішення було скасовано ухвалою
Апеляційного суду Одеської області
від 15.05.2013 року, проте до його прийняття
ОСОБА_8 продала спірне нежитлове
приміщення ОСОБА_7 за договором
купівлі-продажу, посвідченим 20.10.2011
року приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_9

Позивачі вважають, що відповідно до ч.2
ст.10 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» та
офіційного трактування цих норм
Закону Рішенням Конституційного Суду
України від 02.03.2004 року №4-рп/2004р. вони
як власники приватизованих і
неприватизованих квартир
багатоквартирного будинку є
співвласниками допоміжних приміщень
будинку, а тому їх право власності є
непорушним згідно ст..41 Конституції
України та захищається державою
відповідно до положень ст.55
Конституції України.

У судовому засіданні позивачі та їх
представники позов підтримали, 11.04.2014
року доповнили позовні вимоги, просять
суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення за адресою: АДРЕСА_1 площею
130 кв.м., від 20.10.2011 року; надати право
користування нежитловим приміщенням
площею 130 кв.м. по АДРЕСА_1, їм,
співвласникам квартир цього будинку;
витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_7 нежитлового
приміщення за адресою: АДРЕСА_1 площею
130 кв.м., на користь їх співвласників
багатоквартирного будинку.

Відповідач ОСОБА_7 позовні вимоги не
визнала, просить суд відмовити у їх
задоволенні, надала суду письмові
заперечення проти позову.

Відповідач ОСОБА_8 до суду не з'явилася,
про час та місце розгляду справи
сповіщалася належним чином, про
причини неявки у судове засідання не
повідомила, відповідно до ст.169 ЦПК
України, суд розглядає справу у
відсутності відповідача,
повідомленого належним чином, на
підставі наявних у ній даних та
доказів.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
розгляд і вирішення справ в судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК
України).

У відповідності зі ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1
є власником 806/6000 частини квартири
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право на спадщину, виданого 08.02.2007 року
Другою одеською державною
нотаріальною конторою за
реєстраційним номером №1-510; позивачка
ОСОБА_2 - власником 169/2000 частини
квартири АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданого 19.09.2007 року Другою
одеською державною нотаріальною
конторою за реєстраційним номером
№3-4116; позивачка ОСОБА_4 - власником
217/1000 частини квартири АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування,
посвідченого 29.08.2002 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 за
номером в реєстрі №4591; позивачка
ОСОБА_5 - співвласником 169/2000 частини
квартири АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право

Судом з'ясовано, що в будинку АДРЕСА_1
розташоване нежитлове приміщення -
горище загальною площею 130 кв.м., на яке
ОСОБА_8 набула право власності на
підставі рішення Приморського
районного суду м.Одеси від 29.01.2008 року
(справа №2-3591/08), та в подальшому - 20.10.2011
року продала його відповідачці ОСОБА_7
на підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 за номером в реєстрі
№10097.

Втім за апеляційною скаргою позивачів
рішення Приморського районного суду
м.Одеси від 29.01.2008 року було скасовано
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 15.05.2013 року з посиланням на
те, що спірне приміщення горища є
допоміжним приміщенням та знаходиться
у спільній власності власників та
співвласників квартир будинку
АДРЕСА_1.

Статтею 1 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» зазначено, що приватизація
державного житлового фонду - це
відчуження квартир та належних до них
господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т.ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України. Відповідно до п.2 ст.10
вказаного закону власники квартир
багатоквартирних будинків є
співвласниками допоміжних приміщень
будинку (які передаються безоплатно й
окремо приватизації не підлягають),
технічного обладнання, елементів
зовнішнього благоустрою і зобов'язані
брати участь у загальних витратах щодо
утримання будинку і прибудинкової
території відповідно до своєї частки у
майні будинку. Тобто одночасно з
приватизацією квартири
квартиронаймачі набувають право
власності на квартиру і допоміжні
приміщення. Потреби в додатковому
оформленні права власності на
допоміжні приміщення згідно із
зазначеною статтею немає.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 02.03.2004 року
№4-рп/2004р.орган місцевого
самоврядування не має права без
узгодження співвласників
багатоквартирного будинку - власників
приватизованих квартир, а також
громадян-наймачів: продавати, здавати в
оренду або вирішувати питання
перебудови, надбудови, забудови
сходових кліток та ін., за винятком
проведення ремонтних робіт відповідно
до законодавства. Допоміжне приміщення
(підвали, сараї, горища, колискові та ін)
передаються безоплатно у спільну
власність громадян одночасно з
приватизацією ними квартир (кімнат у
квартирах багатоквартирних будинків).
Момент виникнення права власності на
квартиру є моментом виникнення права
спільної власності на допоміжні
приміщення.

За приписами ч.2 ст.382 ЦК України
власникам квартири у дво- або
багатоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх власників
квартир, а також власників нежитлових
приміщень, які розташовані у житловому
будинку.

Аналіз змісту наведених норм права в їх
сукупності дає підстави для висновку
про те, що власники квартир є
співвласниками допоміжних приміщень
будинку (підвалів, горищ, сходів,
вестибулів, колясочних тощо) і без
їхньої згоди неможливо з цими
приміщеннями проводити будь-які
юридичні дії (продавати, здавати в
оренду, перебудовувати, передавати в
користування тощо).

З огляду на вищевикладене та з
урахуванням преюдиціального значення
судового рішення - ухвали апеляційного
суду Одеської області від 15.05.2013 року,
того, що позивачі є власниками та
співвласниками квартир будинку
АДРЕСА_1, суд дійшов висновку, що вони є
і співвласниками нежитлового
приміщення - горища загальною площею 130
кв.м.

Згідно Цивільного кодексу України
особа, яка вважає, що її речові права
порушені, має право звернутись до суду
як з позовом про визнання відповідної
угоди недійсною (статті 215-235), так і з
позовом про витребування майна з
чужого незаконного володіння (стаття
330, стаття 388).

Слід зазначити, що позивачі звернулися
до суду за захистом своїх прав до
відповідачів посилаючись та
керуючись як статтею 215 ЦК України, так
і статтями 388,390 ЦК України.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених статтею 203 ЦК України.

При цьому статтею 216 ЦК України
визначено особливі правові наслідки
недійсності правочину. Зокрема, кожна
із сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів. Отже, на угоду, укладену з
порушенням вимог закону, не
поширюється загальне правило про
наслідки недійсності правочину
(двостороння реституція), якщо сам
закон передбачає інші наслідки такого
порушення.

Відповідно до статті 330 ЦК України
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статі 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно статті
388 ЦК України, можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
у особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо є підстави, передбачені
статтею 388 ЦК України, які дають право
витребувати майно у добросовісного
набувача. Сторонами за віндикаційним
позовом є власники майна або титульні
володільці та незаконні володільці
майна. Інші особи не є стороною в таких
правовідносинах.

Згідно з пунктом сьомим частини першої
статті 92 Конституції України правовий
режим власності визначається виключно
законами України.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що
розпорядження майном, що є спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників і згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Крім того, за приписами ст.41
Конституції України та ч.1 ст.319 ЦК
України лише власник наділений правом
на свій розсуд володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном.

Відповідно до статті 330 ЦК України
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Виходячи з вищенаведених норм
матеріального права суд дійшов
висновку, що набуття ОСОБА_8 права
власності на спірну приміщення горища
в будинку АДРЕСА_1 є незаконним, як і
його подальше відчуження відповідачці
ОСОБА_7, а відтак - позовні вимоги про
витребування цього майна із чужого
незаконного володіння на користь його
співвласників та визнання за
позивачами права користування
нежитловим приміщенням площею 130 кв.м.
по АДРЕСА_1 є законними та
обґрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.41,92 Конституції України, ст.ст. 319,
369,382, 393 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212,
214-215, ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_11 на користь ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
майно - нежиле приміщення - горище
загальною площею 130 кв.м., що
розташоване в будинку АДРЕСА_1.

Визнати право користування нежитловим
приміщенням - горища загальною площею
130 кв.м. по АДРЕСА_1 ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

У задоволенні іншої частини позову
відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом
десяти днів з дня його проголошення
шляхом подачі апеляційної скарги до
апеляційного суду Одеської області
через Приморський районний суд м.Одеси.
Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
12.05.2014