Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1534/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Савельєва О. В.
Доповідач Суровицька Л. В.
УХВАЛА

Іменем України

11.06.2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

головуючої судді - Суровицької
Л.В

суддів -
Авраменко Т.М., Савченко С.О.

при секретарі - Крисановій
Ю.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Знам'янського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 18 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до товариства з
обмеженою відповідальністю
„Лізингова компанія „Автофінанс" про
захист прав споживача та застосування
наслідків недійсного (нікчемного)
правочину, відшкодування моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю „Лізингова компанія
„Автофінанс" про захист прав
споживача, застосування наслідків
недійсного (нікчемного) правочину,
відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що 22 лютого 2014 року він
уклав з відповідачем договір
фінансового лізингу, відповідно до
якого відповідач взяв на себе
зобов'язання придбати у власність -
автомобіль ЗАЗ Forza, зазначений у п.1.1
договору та специфікації, що є додатком
№ 3 до договору і передати йому предмет
лізингу у користування на строк та на
умовах, передбачених договором.

При здійсненні підприємницької
діяльності відповідач залучає кошти
для придбання товару у лізинг, проте
всупереч вимог ст.34 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг» здійснює свою діяльність без
відповідної ліцензії. Вважає таку
діяльність відповідача незаконною,
такою, що полягає у приховуванні
інформації щодо відсутності ліцензії
для здійснення фінансових послуг.
Вважає, що відповідач здійснює нечесну
підприємницьку практику, яка вводить
споживача в оману. Крім того, договір
фінансового лізингу не був відповідно
до вимог ч.2 ст.799 ЦК України нотаріально
посвідчений, тому вважає такий договір
нікчемним.

Посилаючись на ст.216 ЦК України просив
суд стягнути з ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» на його користь сплачені
на виконання недійсного (нікчемного)
правочину - договору фінансового
лізингу від 22 лютого 2014 року кошти в
сумі 9 867 грн.70 коп. та 2 000 грн. на
відшкодування завданої моральної
(немайнової) шкоди. (а.с.1-2).

Рішенням Знам'янського міськрайонного
суду Кіровоградської області від 18
квітня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено у зв'язку з його
безпідставністю (а.с.68-72).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції з підстав порушення норм
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов (а.с.75-76).

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник позивача
підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача, який
належним чином під розписку
повідомлений про час та місце розгляду
справи, в судове засідання не прибув,
надав письмові заперечення на
апеляційну скаргу позивача та
письмове клопотання про розгляд справи
без його участі..

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України його
неявка не перешкоджає розглядові
справи.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає із наступних
підстав.

Судом встановлено, що 22 лютого 2014
року ОСОБА_2 уклав з ТОВ "Лізингова
компанія "Автофінанс" договір № 009332
фінансового лізингу з додатками.
Відповідно до п. 1.3 укладеного договору
фінансового лізингу (надалі - договір)
лізингодавець (відповідач) бере на себе
зобов'язання придбати предмет лізингу -
автомобіль ЗАЗ Forza Hatchbak комплектація
комфорт, зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком № 3 до
договору, вартістю 97700 грн. у
власність та передати предмет лізингу
у користування лізингоодержувачу
(позивачу ) на строк та на умовах,
передбачених договором. Предмет
лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5
договору) до моменту переоформлення
права власності на нього на
лізингоодержувача згідно з умовами
даного договору та придбається ним на
своє ім'я за договором купівлі - продажу
у продавця транспортного засобу (п. 4.6
договору).

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено,
що предмет договору передається в
користування лізингоодержувачеві
протягом строку не більше 120 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу), комісії за
організацію та оформлення договору ( 10%
від вартості предмету лізингу) та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж
(але не більше)12 місяців з моменту
підписання даного договору, платежами
визначеними в додатку № 1 до договору.
Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію.

Відповідно до додатку № 1 до
договору фінансового лізингу
шомісячний платіж становить 4 070 грн. 83
коп., комісія за передачу транспортного
засобу - 2 931 грн. (а.с.10).

22 лютого 2014 року ОСОБА_2 сплатив ТОВ
"Лізингова компанія "Автофінанс" 9 770
грн., як комісію за організацію
договору та 97 грн.70 коп. за послуги
банку (а.с.13).

Договір фінансового лізингу
укладений з ОСОБА_2, як з фізичною
особою. (а.с.3).

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» фінансовий лізинг
- це вид цивільно - правових
відносин, що виникають із договору
фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати
її у користування
лізингоодержувачу на визначений
строк не менше одного року за
встановлену плату (лізингові платежі)
(ч.2 ст.2 Закону).

Зміст позовної заяви свідчить про
те, що в обґрунтування вимог про
застосування наслідків недійсного
(нікчемного) правочину позивач
зазначав такі підстави, як здійснення
відповідачем діяльності без
відповідної ліцензії, що є нечесною
підприємницькою практикою, оскільки
вводить споживача в оману при
укладенні договору фінансового
лізингу та недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору фінансового
лізингу транспортного засобу
відповідно до вимог ч.2 ст.799 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених
у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України
"Про захист прав споживачів",
забороняється здійснення нечесної
підприємницької практики. Нечесна
підприємницька практика включає в себе
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика
спонукає або може спонукати споживача
дати згоду на здійснення правочину, на
який в іншому випадку він не погодився
б, така практика вводить в оману
стосовно, зокрема характеру, атрибутів
та прав продавця або його агента,
зокрема інформації про його особу та
активи, кваліфікацію, статус, наявність
ліцензії, афілійованість та права
інтелектуальної або промислової
власності, його відзнаки та нагороди
(п.2 ч.1, п.5 ч.2 ст.19 Закону України «Про
захист прав споживача»).

Відповідно до Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
лізингові компанії віднесені до
фінансових установ (ст. 1). При цьому
лізингові операції в Україні проводять
як фінансові компанії, так і лізингові
компанії, які не зареєстровані як
фінансові установи.

Згідно довідки Національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг від 11 вересня 2012 року № 1217, ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс»
взята на облік як юридична особа, яка
має право надавати послуги з
фінансового лізингу (а.с.48,49), тобто за
своїм правовим статусом не є
фінансовою установою.

Надання послуг з фінансового лізингу
та порядок, якого необхідно
дотримуватись при наданні цієї послуги
юридичними особами - суб'єктами
підприємницької діяльності, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, але мають
право надавати фінансові послуги,
регулюється Положенням про надання
послуг з фінансового лізингу
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
затвердженим розпорядженням Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України 22.01.2004 року
№ 21 та зареєстровано в Міністерстві
юстиції України

15.07.2005 р. за № 761/11041 ( з відповідними
змінами).

Відповідно до підпункту 1.3.1 пункту
1.3 Положення фінансова послуга з
фінансового лізингу (послуга з
фінансового лізингу) - операції з
фінансовими активами, які полягають в
набутті юридичною особою
(лізингодавцем) у власність речі у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передачі цієї
речі у користування лізингоодержувачу
на визначений строк не менше одного
року за встановлену плату (лізингові
платежі) на підставі договору
фінансового лізингу.

Згідно роз'яснень Національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (НАЦКОМФІНПОСЛУГ) здійснення
діяльності з надання послуг з
фінансового лізингу не потребує
ліцензування (а.с.50).

Держава особі Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України регулює ринок лізингових
послуг та здійснює нагляд за
лізинговою діяльністю шляхом
запровадження внесення інформації про
лізингові компанії до Державного
реєстру фінансових установ та
періодичної звітності цих компаній
перед регулятором.

За таких обставин висновок суду
першої інстанції про те, що доводи
позивача про здійснення відповідачем
нечесної підприємницької практики
через відсутність ліцензії на
здійснення діяльності з надання
фінансових послуг, є безпідставними і
не ґрунтуються на законі, є правильним.

Доводи апеляційної скарги цього
висновку суду не спростовують.

Стаття 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачає, що
відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Згідно ст.6 Закону договір лізингу
має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових
платежів; інші умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Правовідносини, що виникають із
договору лізингу, регулюються
параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому
відсутні положення щодо обов'язковості
нотаріального посвідчення такого
договору.

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до
договору лізингу застосовуються

загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. Крім того, до нього
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж і положення про договір
поставки, якщо інше не визначено у
законі. Особливості окремих видів і
форм лізингу встановлюються законом.

Стаття 779 ЦК України, відповідно до
якої договір найму транспортного
засобу за участю фізичної особи
підлягає нотаріальному посвідченню, на
яку посилається позивач, є складовою
параграфа 5 глави 58 ЦК України, який
регулює відносини, що виникають із
найму (оренди) транспортного засобу, а
тому він є передчасним до
правовідносин, що виникають із
договору лізингу. Ст.799 ЦК до договору
фінансового лізингу застосована бути
не може, оскільки, незважаючи на
схожість цих відносин, законодавством
вони розділені, як такі, що мають окреме
регулювання. Крім того, ці
правовідносини регулюються
спеціальним законом - Законом України
«Про фінансовий лізинг».

Крім того, стаття 799 ЦК України не
відноситься до загальних положень про
найм, викладениху параграфі 1 глави 58 ЦК
України.

Тому, нотаріальне посвідчення
укладеного між сторонами договору
фінансового лізингу в силу положень
Закону України «Про фінансовий лізинг»
та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є
обов'язковим.

Висновок суду першої інстанції про
безпідставність доводів позову про
нікчемність правочину у зв'язку з
недотриманням вимоги про нотаріальне
посвідчення договору фінансового
лізингу, є правильним та таким, що
ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги цього
висновку суду не спростовують.

Доводи позивача про обов'язковість
нотаріального посвідчення договору
фінансового лізингу з посиланням на
Порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затверджений
наказом Міністерства юстиції України
22.02.2012 р. № 296/5 є безпідставними,
оскільки таке посвідчення
здійснюється у разі домовленості
сторін, а не в силу вимог закону.

Суд першої інстанції повно і
всебічно з'ясував обставини справи, дав
їм належну правову оцінку та ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
тому відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1
ст.307, ст.ст.308, 313-315ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Знам'янського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 18 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: