Провадження № 2/537/264/2014
Справа № 537/228/14-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.05.2014 року Крюківський районний суд
міста Кременчука Полтавської області в
складі головуючої судді Зоріної Д.О.,
при секретарі Чернявській А.Л.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Кременчуці
Полтавської області цивільну справу за
позовом фізичної особи ОСОБА_1 до
фізичної особи ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням та
зустрічною позовною заявою за позовом
фізичної особи ОСОБА_2 до фізичної
особи ОСОБА_1 про розподіл спільного
майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною
заявою в якій просить суд постановити
рішення яким визнати ОСОБА_2 таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивує тим, що вона
ОСОБА_1 є власником зазначеного вище
житлового приміщення відповідно до
свідоцтва на право особистої
власності, виданого Кременчуцькою
міською Радою народних депутатів № 2139
від 28 грудня 1992 року. Окрім позивачки в
квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані її
донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та колишній
чоловік позивачки ОСОБА_2, шлюб з яким
був розірваний 6 лютого 1992 року, і саме з
цього часу останній у зазначеному вище
приміщенні не проживає, витрат по
утриманню останньої не несе. Як
зазначає позивачка, реєстрація
відповідача у спірному приміщенні, на
її думку, значною мірою обмежує її
права володіння, користування та
розпорядження належним їй майном, у
зв'язку з чим просить суд постановити
рішення яким визнати ОСОБА_2 таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

28 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною
сумісною власністю колишнього
подружжя.

У мотивування своїх вимог посилався на
те, що з 29 грудня 1979 року по 6 лютого 1992
року він перебував у зареєстрованому
шлюбі з відповідачкою. За час
перебування у шлюбі вони за спільні
кошти придбали кооперативну квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а тому
їхні частки зазначеної вище
нерухомості є рівними. Як зазначає
позивач, після розлучення вважав що
квартира є спільним майном подружжя,
однак в січні 2014 року із позовної заяви
ОСОБА_1 довідався про те, що квартира
оформлена тільки на відповідачку, у
зв'язку з чим просив суд поновити строк
звернення до суду та здійснити поділ
спільного майна подружжя, визначивши
за ОСОБА_2 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

Позивачка (відповідачка) ОСОБА_1 в
судовому засіданні позовні вимоги щодо
визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право
на користування житловим приміщенням
за адресою: АДРЕСА_1 підтримала,
посилаючись на наведенні в позовній
заяві обставини; щодо зустрічних вимог
відповідача про поділ спільного майна
подружжя та поновлення строку позовної
давності вважає їх необґрунтованими,
оскільки твердження позивача про те, що
лише в січні 2014 року він дізнався про
те, що реєстрація спірного майна
здійснена за відповідачкою
одноособово, не відповідає дійсності, з
тих підстав, що раніше вона вже
зверталася до суду з позовною заявою до
відповідача, про усунення перешкод в
користуванні зазначеним вище житловим
приміщенням та зняття останнього з
реєстрації. Як зазначила ОСОБА_1 в
судовому засіданні, за наслідками
розгляду останньої, за участю сторін,
судом було постановлено процесуальне
рішення та в усному порядку роз'яснено
їм з чоловіком право на звернення до
суду з позовною заявою про поділ
спільного майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала в повному обсязі,
наполягаючи на тому, що реєстрація
права на майно придбане під час шлюбу,
лише на одного з подружжя не спростовує
презумпцію належності його до спільної
сумісної власності подружжя; в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо
визнання його таким, що втратив право
на користування спірним житловим
приміщення просить відмовити, з тих
підстав, що він є співвласником
спірного майна, одночасно підтвердив
зазначений позивачкою факт, що в
спірній квартирі не проживає, витрат по
її утриманню не несе.

Представник третьої особи ОСББ № 73 -
Толстолуцька І.В. пояснила суду, що вона
є головою зазначеної організації з 2006
року, однак оскільки мешкала в
зазначеному будинку з часу його
заселення, тобто з 1988 року, то позивачку
ОСОБА_1 знає більше 20 років; зазначила,
що відповідача ОСОБА_2 теж знає однак
невеликий термін часу, оскільки після
розлучення з позивачкою він в
зазначеній квартирі не проживав,
витрати по її утриманню не ніс.
Одночасно зазначила, що надати суду
інформацію щодо пайових внесків
сплачених за квартиру АДРЕСА_1 не має
можливості, оскільки зазначенні
документи відсутні.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
третьої особи, вивчивши та
проаналізувавши матеріали справи,
приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 29 грудня 1979 року
між сторонами був зареєстрований шлюб,
якій згідно до вимог статті 44 КпШМ
Української РСР, вважався припиненим з
моменту реєстрації розлучення в
органах реєстрації актів
громадянського стану, тобто 6 лютого 1991
року, що підтверджується свідоцтвом
про розірвання шлюбу НОМЕР.

Зі змісту дослідженого в судовому
засіданні ордеру на жиле приміщення в
будинку жилищно-будівельного
кооперативу № 226, виданого 10 листопада
1988 року виконавчим комітетом
Кременчуцької міської Ради народних
депутатів ордеру вбачається, що
останній був виданий на ім'я члена ЖСК
ОСОБА_1 та її сім»ю з трьох осіб, а саме
чоловіка ОСОБА_2 та двох дітей - сина
ОСОБА_7 та доньку ОСОБА_8.

28 грудня 1992 року ОСОБА_1 на підставі
рішення Крюківської районної Ради
народних депутатів № 719 від 3 грудня 1992
року про оформлення права приватної
власності на кооперативні квартири
видано свідоцтво про право власності
на квартиру за № 2139, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки спірні правовідносини щодо
набуття права власності на спірну
квартиру та її поділ виникли до 2004 року,
до них застосовуються положення
Кодексу про шлюб та сім'ю Української
РСР в редакції 1969 року, а
правовідносини щодо визнання особи,
такою що втратила право на
користування житловим приміщенням
виникли у 2014 році, тому вони повинні
регулюватися нормами Цивільного
Кодексу України в редакції 2004 року.

Відповідно до статті 22 КпШС
Української РСР майно нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користуються рівними правами на майно
і в тому випадку, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного доходу.

Статтею 146 ЖК України визначено, що
поділ квартири в будинку
житлово-будівельного кооперативу і
його дружиною допускається в разі
розірвання шлюбу між ними, якщо пай є
спільною власністю подружжя і якщо
кожному з колишнього подружжя є
можливість виділити ізольоване жиле
приміщення в займаній ними квартирі.
Поділ квартири провадиться за згодою
між колишнім подружжям, а в разі
відсутності згоди - за рішенням суду.

Відповідно до пункту 6 підпункту «а»
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 вересня 1987 року із
змінами та доповненнями, внесеними
згідно з постановами Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 25
грудня 1992 року та № 15 від 25 травня 2998
року «Про практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи» пай внесений подружжям в
ЖБК у період сумісного проживання за
рахунок спільних коштів, а також за
рахунок коштів подарованих подружжю
або одержаних ним у позичку, а після
повної сплати пайового внеску -
квартира є їх спільним майном і
підлягає поділу на загальних
підставах.

Як достовірно встановлено в судовому
засіданні та не заперечується
сторонами по справі, в період
подружнього життя позивач з
відповідачем придбали кооперативну
квартиру розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, яка відповідно до наведених
вище вимог сімейного та житлового
законодавства є об'єктом їх спільної
сумісної власності.

Статтею 71 Цивільного кодексу
Української РСР (в редакції 1963 року)
передбачено, що загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Зазначене положення про
загальний строк позовної давності
узгоджується з положеннями статті 257
Цивільного кодексу України, якою
встановлено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до частини 3 статті 29 КпШС
Української РСР для захисту порушеного
права відносно спільного майна
подружжя встановлюється трирічний
строк позовної давності.

Положеннями статті 75 Цивільного
кодексу Української РСР (в редакції 1963
року) позовна давність застосовується
судом, арбітражем або третейським
судом незалежно від заяви сторін.

Згідно статті 76 Цивільного
кодексу Української РСР (в редакції 1963
року) перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до статті 80
Цивільного кодексу Української РСР (в
редакції 1963 року) закінчення строку
позовної давності до пред»явлення
позову є підставою для відмови в
позові.

Приймаючи до уваги, достовірно
доведений та встановлений судом факт
звернення позивачки ОСОБА_1 до
відповідача ОСОБА_2 у 2000 році з позовом
про усунення перешкод в користуванні
спірним житловим приміщенням шляхом
зняття останнього з реєстрації за
наслідками розгляду якого 31 травня 2000
року Крюківським районним судом міста
Кременчука Полтавської області
постановлено ухвалу про закриття
провадження по справі, суд приходить до
висновку, що саме в травні 2000 року
ОСОБА_2 дізнався про порушення свого
права на спільну власність подружжя.

За викладених обставин, суд приходить
до висновку що обставини на які
посилається позивач ОСОБА_2 при
зверненні до суду з позовом про поділ
спільного майна подружжя , в тій
частині що про порушення свого права
на спільну власність подружжя він
дізнався лише в 2014 році після отримання
позовної заяви ОСОБА_1 про визнання
його таким що втратив право на
користування житловим приміщення
суперечать дослідженим в судовому
засіданні доказам і вважає, що початком
перебігу строків позовної давності є
день ухвалення Крюківським районним
судом міста Кременчука Полтавської
області ухвали про закриття
провадження по справі, а саме 31 травня
2000 року.

З огляду на викладене вище, суд вважає,
що встановлений законом строк
позовної давності пропущений
позивачем ОСОБА_2 без поважних на те
причин, і як наслідок приходить до
висновку про необхідність
застосування наслідків спливу строку
позовної давності та відмову в
задоволенні позову про поділ спільного
майна подружжя.

Відповідно до статті 319
Цивільного кодексу України, власник
володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Вимогами частини 2 статті 386 Цивільного
кодексу України передбачено, що
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчиненню нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Згідно довідки ОСББ № 73 за номером 180/12
від 23 грудня 2013 року, у вказаній вище
квартирі АДРЕСА_1, окрім позивачки,
також зареєстровані ОСОБА_2 колишній
чоловік позивачки та ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 донька власника.

Приймаючи до уваги надані суду докази,
враховуючи пояснення самого
відповідача ОСОБА_2 якій підтвердив
факт не проживання в спірній квартирі з
моменту розлучення подружжя, тобто з
лютого 1991 року, суд приходить до
висновку, що останнім порушено право
позивача на володіння та розпорядження
майном, що перебуває у нього на праві
власності, оскільки відповідач, будучи
зареєстрованим в належній позивачці
квартирі, порушує права та законні
інтереси власника на свій розсуд
володіти і розпоряджатись належним
майном, в зазначеній квартирі не
проживає, витрат по її утриманню не
несе.

Відповідно до вимог статті 391
Цивільного кодексу України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Вимогами частини 2 статті 405 Цивільного
кодексу України встановлено, що член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Зважаючи на викладене, суд приходить до
висновку, що відповідачем втрачено
право на користування зазначеним
житлом, оскільки він, як член сім'ї
власника, відсутній у вказаній
квартирі більше одного року без
поважних причин.

Окрім того, суд вважає, що підстави для
закриття провадження у справі на
підставі пункту 2 частини 1 статті 205 ЦПК
України відсутні, оскільки на
підтвердження своїх вимог, що
підтверджують факт не проживання
відповідача у спірному житловому
приміщенні, позивачка посилається на
інші підстави та вимоги чинного
законодавства.

Враховуючи викладене, приймаючи до
уваги те, що відповідач ОСОБА_2 в
добровільному порядку не виписався з
квартири, порушуючи при цьому право
позивача розпоряджатися своїм майном,
а також те, що він відсутній за місцем
реєстрації понад один рік без поважних
причин, суд приходить до висновку про
законність та обґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання
відповідача такими, що втратив право
користування житловим приміщенням, у
зв'язку з чим вони підлягають
задоволенню.

Керуючись статтями 10,11,57,60,212-215 ЦПК
України, статтею 146 ЖК України, статтями
22, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю
Української РСР, статтями 71, 75, 76, 80
Цивільного кодексу Української РСР (в
редакції 1963 року), статтями 319, 386, 391, 405
Цивільного кодексу України (в редакції
2004 року),

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням -
задовольнити.

ОСОБА_2 визнати таким, що втратив право
на користування житловим приміщенням,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.,
сплачений при подачі позову до суду.

ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_1 про розподіл спільного майна
подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Полтавської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Д.О.
Зоріна