УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Крижанівської Г.В.,

суддів
Шебуєвої В.А., Українець Л.Д.

при секретарі Конику
В.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом публічного акціонерного
товариства "Державний
експортно-імпортний банк України" до
ОСОБА_1, треті особи: товариство з
обмеженою відповідальністю "Медіа
Проект Плюс", акціонерний комерційний
банк "Трансбанк", товариство з
обмеженою відповідальністю "Гарант-СВ
юг", про стягнення заборгованості за
кредитним договором шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_1 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 30 січня 2014
року -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 р. позивач звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивував тим, що 28.04.2006
р. між АКБ «Трансбанк» та ТОВ "Гарант-СВ
юг" укладено кредитний договір № 1969.

З метою забезпечення виконання
боргових зобов'язань за вказаним
договором 25 травня 2007 року між АКБ
«Трансбанк» та ТОВ "Медіа Проект Плюс"
було укладено іпотечний договір із
подальшими змінами, відповідно до умов
якого останнє передало в іпотеку АКБ
«Трансбанк» належну йому трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1.

08.05.2009 р. між АКБ «Трансбанк» та ВАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України", правонаступником якого є ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України", було укладено договір.
Відповідно до умов даного договору
позивач набув право вимоги за
кредитними договорами та договорами
забезпечення, укладеними на виконання
таких кредитних договорів, між АКБ
«Трансбанк» та зазначеними в додатку №
1 юридичними особами, у тому числі ТОВ
"Гарант-СВ юг".

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 20.08.2012 року у справі № 34/216-41/164 позов
ПАТ "Державний експортно-імпортний
банк України" до ТОВ "Гарант-СВ юг" про
стягнення заборгованості задоволено. В
рахунок часткового погашення
заборгованості ТОВ "Гарант-СВ юг" перед
ПАТ "Державний експортно-імпортний
банк України" за кредитним договором №
1969 від 28.04.2006 р. звернено стягнення на
заставлене майно, а саме: трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1, що належить ТОВ
"Медіа Проект Плюс".

Справа № 757/24148/13-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/4026/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Волкова
С.Я.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Крижанівська Г.В. В
процесі виконання зазначеного рішення
з'ясувалося, що згідно інформаційних
довідок з Реєстру прав власності на
нерухоме майно, наданих Реєстраційною
службою Вишгородського районного
управління юстиції Київської області,
за ТОВ "МедіаПроект

Плюс" вищезазначена квартира не
зареєстрована.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 26.02.2010 р. право власності на
квартиру АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_1

Враховуючи викладене, позивач
стверджував про наявність підстав для
звернення стягнення на спірне майно, що
належить відповідачу, застосувавши
спосіб реалізації предмета іпотеки -
шляхом проведення прилюдних торгів за
початковою ціною продажу предмету
іпотеки в розмірі 4 335 130 грн. 00 коп., але
не нижче за звичайні ціни на цей вид
майна на підставі оцінки майна під час
проведення виконавчих дій.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 30 січня 2014 року позов ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" до ОСОБА_1, треті особи: ТОВ
"МедіаПроект Плюс", АКБ "Трансбанк", ТОВ
"Гарант-СВ юг", про стягнення
заборгованості за кредитним договором
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки задоволено. Звернуто стягнення
на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_1, в рахунок часткового
погашення заборгованості ТОВ
"Гарант-СВ юг" перед ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" за
кредитним договором № 1969 від 28.04.2006 р.
шляхом проведення прилюдних торгів за
початковою ціною продажу предмету
іпотеки в розмірі 4 335 130 грн. 00 коп., але
не нижче за звичайні ціни на цей вид
майна на підставі оцінки майна під час
проведення виконавчих дій, а також
вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
просила рішення Печерського районного
суду м. Києва від 30 січня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Свої доводи обґрунтувала тим, що судом
першої інстанції було порушено норми
процесуального права та неправильно
застосовано норми матеріального права,
не враховано строки позовної давності,
про які заявляла відповідачка.

Крім того, вказувала, що строк для
пред'явлення вимоги позивача про
повернення коштів необхідно
обчислювати з дати порушення прав
кредитора, а саме: з 17.04.2009 р., коли
припинилися виплати заборгованості за
договором кредиту, і, що суд першої
інстанції не надав належної оцінки тій
обставині, що позивач не звертався з
позовом до ТОВ "Гарант-СВ юг" про
стягнення суми боргу.

Таким чином, на думку апелянта, ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" пропущено строк позовної
давності до основної вимоги про
стягнення заборгованості, а відтак -
спливла позовна давність і до
додаткової вимоги про звернення
стягнення на майно.

Також зазначила, що судом першої
інстанції неправильно застосовано
норму ст. 23 Закону України «Про
іпотеку» та не прийнято до уваги ту
обставину, що право власності на
іпотечне майно від іпотекодавця до
ОСОБА_1 не переходило, оскільки остання
набула таке право згідно договору
купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_6

У свою чергу позивач направив до суду
заперечення на апеляційну скаргу, в
яких стверджував, що право на позов до
ОСОБА_1 виникло у ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" з
моменту, коли останнє дізналося про
відчуження предмету іпотеки та набуття
відповідачкою права власності на
вказане майно.

В судовому засіданні представник
відповідачки доводи апеляційної
скарги підтримала, просила її
задовольнити.

Представник позивача проти
апеляційної скарги заперечувала,
просила її відхилити.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явилися, про час і місце
проведення розгляду справи
повідомлялися належним чином.

Колегія суддів, розглянувши
справу в межах доводів апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення в
цій частині, заслухавши пояснення

учасників процесу та дослідивши
письмові докази по справі та доводи
апеляційної скарги, дійшла висновку
про відсутність підстав для її
задоволення з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, 28.04.2006 р. між АКБ
«Трансбанк» та ТОВ "Гарант-СВ юг"
укладено кредитний договір № 1969 (а.с.
8-12).

З метою забезпечення виконання
боргових зобов'язань за вказаним
договором 25 травня 2007 року між АКБ
«Трансбанк» та ТОВ "Медіа Проект Плюс"
було укладено договір іпотеки із
подальшими змінами, відповідно до умов
якого останнє передало в іпотеку АКБ
«Трансбанк» належну йому трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 32-35).

08.05.2009 р. між АКБ «Трансбанк» та
ВАТ "Державний експортно-імпортний
банк України", правонаступником якого є
ПАТ "Державний експортно-імпортний
банк України", було укладено договір,
відповідно до умов якого позивач набув
право вимоги за кредитними договорами
та договорами забезпечення, укладеними
на виконання таких кредитних
договорів, між АКБ «Трансбанк» та
зазначеними в додатку № 1 юридичними
особами, у тому числі ТОВ "Гарант-СВ юг"
(а.с. 36-39).

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 20.08.2012 року у справі № 34/216-41/164 позов
ПАТ "Державний експортно-імпортний
банк України" до ТОВ "Гарант-СВ юг" про
стягнення 29 500 557 грн. 32 коп. задоволено.
В рахунок часткового погашення
заборгованості ТОВ "Гарант-СВ юг" перед
ПАТ "Державний експортно-імпортний
банк України" за кредитним договором №
1969 від 28.04.2006 р. звернено стягнення на
заставлене майно, а саме: трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1, що належить ТОВ
"Медіа Проект Плюс" (а.с. 41-49).

Постановою головного державного
виконавця ВПВР Державної виконавчої
служби України Бойка О.М. від 27.06.2013 р.
повернуто стягувачу виконавчий
документ - наказ Господарського суду м.
Києва № 34/216-41/164 від 07.09.2012 р., виданий на
виконання рішення Господарського суду
м. Києва від 20.08.2012 р. (а.с. 61).

Вказана постанова мотивована тим, що
згідно інформаційних довідок з Реєстру
прав власності на нерухоме майно,
наданих Реєстраційною службою
Вишгородського районного управління
юстиції Київської області, за ТОВ
"Медіа Проект Плюс" квартира АДРЕСА_1 не
зареєстрована (а.с. 54-60, 61).

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 26.02.2010 р. право власності на
квартиру АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_1 (а.с.
62).

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про іпотеку» за рахунок предмета
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що

визначена на час виконання цієї
вимоги, включаючи сплату процентів,
неустойки, основної суми боргу та
будь-якого збільшення цієї суми, яке
було прямо передбачене умовами
договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Статтею 23 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що у разі
переходу права власності (права
господарського відання) на предмет
іпотеки від іпотекодавця до іншої
особи, у тому числі в порядку
спадкування чи правонаступництва,
іпотека є дійсною для набувача
відповідного нерухомого майна, навіть
у тому випадку, якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою. Особа, до якої перейшло
право власності на предмет іпотеки,
набуває статус іпотекодавця і має всі
його права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі і на
тих умовах, що існували до набуття ним
права власності на предмет іпотеки.

Дана норма не встановлює
обов'язкової умови безпосереднього
переходу права власності на предмет
іпотеки від іпотекодавця до кінцевого
набувача відповідного нерухомого
майна.

Таким чином, іпотека є дійсною для
набувача ОСОБА_1 незалежно від
кількості правочинів, за якими право
власності на квартиру АДРЕСА_1
переходило до інших набувачів такого
права.

Відтак, посилання апелянта на те,
що право власності на іпотечне майно
від іпотекодавця до ОСОБА_1 не
переходило і про відсутність підстав
для застосування положень ст. 23
вищевказаного Закону є такими, що не
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства.

Також суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про наявність
підстав для задоволення позову з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання апелянта на те, що ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" пропущено строк позовної
давності до основної вимоги про
стягнення заборгованості, а відтак -
спливла позовна давність і до
додаткової вимоги про звернення
стягнення на майно, не приймаються
судом до уваги з огляду на наступне.

Питання щодо правомірності вимог
ПАТ "Державний експортно-імпортний
банк України" про стягнення
заборгованості за кредитним договором
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки вирішувалося Господарським
судом м. Києва у справі № 34/216-41/164 за
позовом ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" до
ТОВ "Гарант-СВ юг" про стягнення 29 500 557
грн. 32 коп. За результатами розгляду
вказаної справи суд дійшов висновку
про обґрунтованість заявлених вимог
та наявність підстав для їх
задоволення.

Таким чином ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" не
було пропущено строк позовної давності
до вимоги про стягнення заборгованості
та до вимоги про звернення стягнення на
майно, а посилання апелянта на те, що
позивач не звертався з позовом до ТОВ
"Гарант-СВ юг" про стягнення суми боргу,
спростовуються наявними в матеріалах
справи доказами.

З позовом до Печерського
районного суду м. Києва позивач
звернувся саме у зв'язку з тим, що право
власності на майно, на яке було
звернено стягнення рішенням
Господарського суду м. Києва від 20.08.2012
року, визнано за ОСОБА_1

А відтак, про особу, яка є
власником вказаної вище квартири, ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" стало відомо в серпні 2013 року,
після ознайомлення з текстом рішення
Васильківського міськрайонного суду
Київської області від 26.02.2010 р. у справі
№ 2-960/10.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Оскільки позов про звернення
стягнення на предмет іпотеки до особи,
за якою визнано право власності на дане
майно, ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України"
пред'явив у листопаді 2013 року, підстави
для застосування наслідків спливу
позовної давності відсутні.

Враховуючи викладене, при
встановленні обставин справи та
ухваленні рішення судом першої
інстанції не було допущено порушень
норм процесуального права та правильно
застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, не
впливають на правильність прийнятого
судом рішення і, з огляду на вимоги ст.
308 ЦПК України, не можуть бути підставою
для його скасування, а тому підлягають
відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314,315,
317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 30 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Г.В. Крижанівська

Судді:
В.А. Шебуєва

Л.Д. Українець