Справа № 2-6093/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2014 року
місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області

в складі головуючого судді - Леміш О.М

при секретарі - Химинець О.Я

з участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ
спільно набутого майна , -

Встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_5 про поділ спільно набутого
майна .

Свій позов мотивувала тим, що 06 жовтня
1990 р. сторони уклали в шлюб .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка
ОСОБА_6. В 1999 р. вони формально
розлучилися за рішенням суду,
свідоцтво про розлучення видане 06.08.1999
р. Формальним це розлучення є тому, що
вони мали намір отримати нове житло -
кімнату в гуртожитку, що могла бути
надана лише одному з них без наявності
сім'ї.

З 1990 р. до вересня 2000 р. сторони
проживали в гуртожитку на вул. Митній, а
з 21 вересня 2000 р. - в гуртожитку
сімейного типу по АДРЕСА_1.

Кімната в гуртожитку по вул. Докучаева
ними приватизована і спільно з
чоловіком, з яким увесь цей час у нас не
припинялися шлюбні відносини, продали
наприкінці 2004 р..

За виручені кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_5
придбали три-кімнатну квартиру
АДРЕСА_2, в якій проживають з 01.02.2005 р.
спільно з чоловіком та дочкою. Разомз
тим, дочка сторін - ОСОБА_1 також
претендує на 1/3 частку у новому житлі.
Після розподілу майна остання планує
проживати разом з позивачкою, тому її
частка у новій квартирі не набувається
окремо.

Окрім наведеного , за більш ніж 20 років
фактичного спільного проживання
сторони придбали речі домашнього
вжитку, якими увесь цей час спільно
користуються. Чотири роки тому вони
придбали автомобіль «Кіа магентіс»,
державний № НОМЕР_1, що зареєстрований
на ОСОБА_5 . Позивачка автомобілем не
користується та на такий не претендує.

Відповідач, не зважаючи на наведене,
постійно ображає позивачку та дочку,
виганяє з квартири, застосовує
нецензурну лайку, виламує двері в нашу
в їх кімнату, влаштовує бійки. Вони
неодноразово викликали міліцію,
працівники якої неодноразово
проводили з відповідачем
профілактичні бесіди.

Оскільки квартира оформлена на ОСОБА_5,
і фактично шлюб на момент придбання
кваритри був розірваний, позивачка
подала до Ужгородського
міськрайонного суду позовну заяву про
встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю без шлюбу
ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в кімнаті гуртожитку
по АДРЕСА_3, по АДРЕСА_1, та в квартирі
АДРЕСА_2, з 06.08.1999 р.

24.01.2013 року за вищевказаним позовом
винесено рішення, яким такий -
задоволено. Рішення набуло законної
сили.

Враховуючи наведене, позивачка просила
визнати право спільної сумісної
власності сторін на квартиру АДРЕСА_2,
гараж з літньою кухнею та прибудовами
за тією ж адресою і автомобіль марки
«Кіа магентіс», державний № НОМЕР_1. , а
також розподілити спільно набуте майно
наступним чином: ОСОБА_1 - 2/3
ідеальної частини кваритри АДРЕСА_2;
ОСОБА_5 - 1/3 ідеальної частини кваритри
АДРЕСА_2, гараж з літньою кухнею і
сараєм, автомобіль марки «Кіа
магентіс», державний № НОМЕР_1.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали
та просили суд такі задовільнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив.

Суд, заслухавши пояснення позивачки та
її представника, представника
відповідача, дослідивши та вивчивши
матеріали справи,оцінивши належність
та допустимість кожного доказу,
вважає, що позов обґрунтований і
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Так в судовому засіданні встановлено,
що 06 жовтня 1990 р.сторони вступили в шлюб
.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка
ОСОБА_6, яку вони спільно з чоловіком
виховували.

В 1999 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 формально
розлучилися за рішенням суду,
свідоцтво про розлучення видане 06.08.1999
р. Формальним це розлучення є тому, що
ми вони мали намір отримати нове житло -
кімнату в гуртожитку, що могла бути
надана лише одному з них без наявності
сім'ї.

З 1990 р. до вересня 2000 р. сторони
проживали в гуртожитку на вул. Митній, а
з 21 вересня 2000 р. - в гуртожитку
сімейного типу по АДРЕСА_1.

Кімнату в гуртожитку по вул. Докучаева
сім"я ОСОБА_5 приватизували і спільно з
продали таку наприкінці 2004 р., про що
свідчить довідка нотаріуса № 25 від
28.07.11 р., та свідоцтво про реєстрацію
права власності та договір
купівлі-продажу, за якими власники
квартири в рівних частинах - ОСОБА_5,
ОСОБА_1 та ї дочка - ОСОБА_8 продали гр.
ОСОБА_9 вище назване житло.

За виручені кошти сторони придбали
три-кімнатну квартиру АДРЕСА_2, в якій
проживають з 01.02.2005 р. спільно .

Вказане підтверджується довідкою № 1179
від 21.07.11 р. Оноківської сільської ради
про склад сім'ї.

Разом з тим, Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 24.01.2013 року
встановлено факт проживання ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 однією сім"єю без шлюбу.

За більш ніж 20 років фактичного
спільного проживання сторони придбали
речі домашнього вжитку, якими увесь цей
час спільно користуються.

Окрім наведеного в 2007 році сім"я ОСОБА_5
придбали автомобіль «Кіа магентіс»,
державний № НОМЕР_1, що зареєстрований
на ОСОБА_1

Також судом встановлено, що ОСОБА_5
становить позиваці перешкодиу
користуванні їх спільним майном, у
зв"язку з чим позивачка неодноразово
викликала міліцію, працівники якої
неодноразово проводили з ним
профілактичні бесіди.

Таким чином, позивачка позбавлена
можливості нормального та
безперешкодного права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їй на праві спільної
сумісної власності.

Згідно ч.1 ст.368 Цивільного кодексу
України спільна власність двох або
більше осіб без визначення часток
кожного з них у праві власності є
спільною сумісною власністю.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Крім того, згідно ст. 61 Сімейного
кодексу України об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя є
житло.

Статтею 63 СК України встановлено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. Дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою.

Зважаючи на те, що розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу
(ст. 68 Сімейного кодексу України),
Квартира належить сторонам на праві
спільної сумісної власності.

Домовленості про добровільний поділ
квартири, машини та іншого майна що є
спільною сумісною власністю подружжя,
між сторонами не досягнуто.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено,
що дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.Суб'єктивне право
на поділ майна, що перебуває на праві
спільної сумісної власності подружжя,
належить кожному з них незалежно від
того, в який момент здійснюється поділ:
під час шлюбу або після його
розірвання. Поділ може бути здійснений
як за домовленістю подружжя, так і за
судовим рішенням. В основу поділу
покладається презумпція рівності
часток подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Незважаючи на той факт, що вищевказана
квартира була зареєстрована лише на
ім'я відповідача (як одного з подружжя),
а також машина , це майно вважається
спільним майном подружжя. Частки
кожного із співвласників в праві на
спільну дану квартиру з належними до
неї прибудовами та гаражем , а також
машину не визначені. У зв'язку з цим,
кожен із співвласників квартири
вважається власником усього майна
спільно з іншим співвласником.

Згідно ст.355 Цивільного кодексу України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно).

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
року передбачено, що вирішуючи спори
про поділ майна подружжя, суди повинні
враховувати, що само по собі розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності подружжя на майно,
набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Статтею 71 СК України встановлено, що
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Сутність поділу полягає в тому, що
кожному з подружжя присуджуються в
особисту власність конкретні речі, а
також здійснюється розподіл майнових
прав та обов'язків. При здійсненні
поділу в судовому порядку суд має
виходити з презумпції рівності часток.
При винесенні рішення суд має
керуватися "обставинами, що мають
істотне значення", якими можуть бути,
насамперед, ступінь трудової та (або)
фінансової участі кожного з подружжя в
утриманні спільного майна, зроблених
поліпшеннях, доцільність та
обґрунтованість укладених правочинів,
спрямованих на розпорядження спільним
майном, наявність або відсутність
вчинення одним з подружжя дій, що
порушують права другого з подружжя,
суперечать інтересам сім'ї,
матеріальне становище співвласників
тощо. Поділ спільного сумісного майна
подружжя здійснюється з визначення
кола об'єктів спільної сумісної
власності подружжя і встановлення
їхньої вартості. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи
(абзац перший пункту 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" від 21 грудня
2007 р. N 11). Поділу підлягає усе майно, що є
у спільній сумісній власності.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Поскільки під час розгляду справи
судом встановлено, що сторонами, як
подружжям, за час спільного проживання
в не зареєстрованому та в
зареєстрованому шлюбі ), за відплатною
цивільно-правовою угодою
купівлі-продажу, набуто у власність
квартиру АДРЕСА_2, а також нажито гараж
з літньою кухнею та прибудовами за
адресою - квартира АДРЕСА_2 та придбано
автомобіль марки «Кіа магентіс»,
державний № НОМЕР_1., які відповідно до
ч.1 ст. 60 СК України, є спільною сумісною
власністю подружжя, і на які сторони, як
подружжя, мають рівні права на

володіння, користування і
розпорядження цим майном, тому суд
вважає можливим позов задовольнити
частково та визнати вказане майно
спільною сумісною власністю подружжя,
а за кожним з сторін визнати право
власності на 1/2 частину такого .

На підставі ч.2 ст. 88 ЦпКУ 2 Якщо
сторону, на користь якої ухвалено
рішення, звільнено від оплати судових
витрат, з другої сторони стягуються
судові витрати на користь осіб, що їх
понесли, так з відповідача на користь
держави підлягає до стягнення сума
судових витрат.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218, ЦПК
України, суд, -

Рішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ
спільно набутого майна- задоволити
частково .

Розподілити спільно нажете майно
ОСОБА_1 та ОСОБА_5, визнавши право їх
спільної часткової власності
наступним чином -

За ОСОБА_1 визнати право власності на
1/2 частини квартири АДРЕСА_2, гаража з
літньою кухнею та прибудовами за
адресою - квартира АДРЕСА_2 та
автомобіля марки «Кіа магентіс»,
державний № НОМЕР_1., а також за ОСОБА_5
визнати право власності на 1/2 частини
квартири АДРЕСА_2, гаража з літньою
кухнею та прибудовами за адресою -
квартира АДРЕСА_2 та автомобіля марки
«Кіа магентіс», державний № НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_5 1 700.00 грн. судового
збору на користь держави.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть
ознайомитись 24.02.2014 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
Леміш О.М.