Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" червня 2014 р. Дніпровський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді -
Катющенко В.П.

при секретарі -
Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в приміщенні
Дніпровського районного суду м. Києва,
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до Державного підприємства
«Дарницький вагоноремонтний завод»
про визнання права користування жилим
приміщенням та зобов'язання не чинити
перешкод у користуванні ним та за
зустрічним позовом Державного
підприємства «Дарницький
вагоноремонтний завод» до ОСОБА_1 про
визнання незаконним вселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до
Дніпровського районного суду м. Києва з
позовом, в якому просить суд: визнати за
нею право користування кімнатою
АДРЕСА_1; зобов'язати Державне
підприємство «Дарницький
вагоноремонтний завод» не чинити їй
перешкод в користуванні кімнатою
АДРЕСА_1; судові витрати покласти на
відповідача.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що розпорядженням
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації від 17 грудня
2007 року № 1407 «Про затвердження реєстру
гуртожитків та житлових будинків, які
використовуються під гуртожитки у
Дніпровському районі м. Києва» будівля
по АДРЕСА_1 зареєстрована як гуртожиток
державної форми власності, який
перебуває на балансі Державного
підприємства «Дарницький
вагоноремонтний завод». В кімнаті
АДРЕСА_1 вищевказаної будівлі вона
проживає та зареєстрована ще з 1987 року.
Протягом всього часу проживання у цій
кімнаті вона добросовісна здійснювала
всі необхідні платежі за користування
вказаною кімнатою. Рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 30 квітня 2010 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
25 серпня 2010 року по справі за позовом
Державного підприємства «Дарницький
вагоноремонтний завод» до ОСОБА_1 про
виселення з гуртожитку без надання
іншого жилого приміщення та зняття з
реєстраційного обліку було повністю
відмовлено у задоволенні позовних
вимог. Зокрема, у даному судовому
рішенні зазначено, що: «Як вбачається з
пояснень та матеріалів справи,
направленням на поселення в гуртожиток
від 20 травня 1987 року вона була поселена
в гуртожиток за адресою АДРЕСА_1. Вона
була поселена, як особа яка прибула на
роботу в дитячий садочок № 220
вихователем та приступила до роботи з
1977 року. Згідно довідки форми № 3
відповідач з 1987 року, тобто з моменту
вселення, і по даний момент
зареєстрована в АДРЕСА_1. З відповіді на
запит суду вбачається, що дитячий
заклад в м. Києві у період з 1987 року по
1996 рік дійсно знаходився у
підпорядкуванні Південно-Західної
залізниці. Оскільки вона на законних
підставах тривалий час зареєстрована
та фактично проживає в гуртожитку по
АДРЕСА_1, а саме з 1987 року, та немає
власного житла - на неї
розповсюджуються сфера дії Закону
України «Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків».
В ухвалі Апеляційного суду м. Києва від
25 серпня 2010 року, якою була відхилена
апеляційна скарга ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» зазначено, що
«Загальний стаж роботи в дитячому
закладі № 83, нумерацію якого було
змінено на № 701, вона пропрацювала з 23
березня 1988 року по 25 серпня 1999 року, що
становить 11 років 5 місяців, а тому не
підлягала звільненню. Судом
встановлено, що вона працювала у
дитячому садочку № 83 з 1988 року, який до
1996 року був підпорядкований
Південно-Західній залізниці, проте
вона продовжувала працювати в ньому до
25 серпня 1999 року. Відповідач вважає, що
вона незаконно займає кімнату № 6, тому
усіляко погрожуючи, намагається
створити їй нестерпні умови з метою
виселити її з цього приміщення. На
протязі тривалого часу представники
відповідача письмово та усно вимагають
від неї звільнити займане нею
приміщення. Більш того, відповідачем в
порушення діючого закону у серпні
цього року був виданий ордер на
проживання сім'ї працівника заводі у
кімнаті АДРЕСА_1, де вона постійно
проживає. ЇЇ становище посилюється тим,
що на даний час вона позбавлена
можливості працювати, оскільки з 2013
року є інвалідом другої групи, має
низку тяжких захворювань.

Не погоджуючись з поданим ОСОБА_1
позовом, 19 березня 2014 року відповідачем
Державним підприємством «Дарницький
вагоноремонтний завод» було подано
зустрічну позовну заяву, в якій останнє
просить суд: визнати незаконним
вселення ОСОБА_1 в гуртожиток за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.112-114).

Свої зустрічні позовні вимоги
обґрунтовує тим, що 20 травня 1987 року
ОСОБА_1 тимчасово була поселена на
ліжко-місце в рахунок ліміту вільної
площі в гуртожиток, що знаходиться на
балансі Державного підприємства
«Дарницький вагоноремонтний завод» за
адресою: АДРЕСА_1. Відповідач була
працівником дитячого дошкільного
закладу № 83 (на даний час дитячий
дошкільний заклад № 701)
Південно-Західної залізниці. Оскільки
ДП «Дарницький вагоноремонтний завод»
не входив до складу ДТГО
«Південно-Західна залізниця», а
дитячий дошкільний заклад № 83 (701) не
входив до складу ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод», то можна
зробити висновок, що відповідач не
являється працівником ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод». Оскільки,
відповідач була тимчасово поселена на
надану жилу площу, а також враховуючи,
що відповідач ніколи не перебувала у
трудових відносинах із позивачем,
адміністрацією підприємства не
приймалося рішення про її поселення до
кімнати гуртожитку, спеціальний ордер
на поселення до гуртожитку не
видавався, то можна зробити висновок,
що відповідач поселена до кімнати
гуртожитку без законної підстави
(спільного рішення адміністрації та
профкому і без видачі спеціального
ордеру). Відповідач зазначає у своїй
позовній заяві, що на неї
розповсюджується Закон України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків», але позивач не
вважає за доцільним застосування
даного закону, оскільки, згідно з ч. 2 ст.
1 вказаного закону його положення не
поширюються, зокрема, на осіб, які
мешкають у гуртожитку без законних
підстав.

Позивач за первісним позовом,
відповідач за зустрічним позовом,
ОСОБА_1, позовні вимоги за первісним
позовом підтримала в повному обсязі,
зустрічний позов не визнала, з підстав
викладених у письмових запереченнях
(а.с.124-126), просила відмовити в його
задоволенні, а також подала заяву про
застосування строків позовної
давності за зустрічними позовними
вимогами (а.с.123). Пояснила суду, що з 1992
року вона одноособово проживає у
спірній кімнаті, так як працювала в
дитячому садочку, який в свою чергу
підпорядковувався ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод». На протязі
семи років вона сплачувала комунальні
послуги за всю кімнату, а згодом їй
почали виставляти рахунки за сплату
комунальних послуг за половину
кімнати. Також, зазначила, що з 1998 року в
даній кімнаті встановлений телефон на
її ім'я, номер належить їй особисто.
Крім того, в кімнаті знаходяться всі її
речі, два рази нею в кімнаті було
зроблено ремонт. На теперішній же час,
відповідач за первісним позовом
намагається її виселити із займаної
кімнати до кімнати, де проживає жінка з
чоловіком, в той час як вона є
пенсіонером та інвалідом ІІ групи.

Представник позивача за первісним
позовом, відповідача за зустрічним
позовом, - ОСОБА_3 в судовому засіданні
позовні вимоги за первісним позовом
підтримав в повному обсязі, просив
первісний позов задовольнити, проти
зустрічного позову заперечував.
Зазначив, що позивачу, ОСОБА_1, з боку
відповідача, ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод», чиняться
перешкоди у користуванні спірною
кімнатою, а саме: не визнається її право
на проживання у даній кімнаті,
надсилаються листи про переселення в
іншу кімнату.

Представник відповідача за первісним
позовом, позивача за зустрічним
позовом ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» - ОСОБА_4,
первісний позов не визнала, з підстав
викладених у запереченнях на позовну
заяву (а.с.94-97), зустрічні позовні вимоги
підтримала в повному обсязі. Пояснила
суду, що поселення ОСОБА_1 до спірної
кімнати було тимчасовим. На даний час
остання проживає у кімнаті незаконно,
так як ні ордеру, ні рішення
адміністрації про проживання у кімнаті
немає. Крім того, ОСОБА_1 не була
працівником ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод», їй ніхто не
надавав права користуватися всією
площею кімнати, яка становить
приблизно 15 кв.м., вона була поселена
лише на ліжко-місце по ліміту. Також,
зазначила, що згідно Закону України
«Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків», вони
мають право пересилити ОСОБА_1 до іншої
кімнати з наданням ордеру, проте
остання відмовляється від цього.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
свідків, дослідивши матеріали справи
оцінивши зібрані у справі докази в їх
сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1,
остання 21 грудня 1977 року була прийнята
на посаду няні до дошкільного закладу
№ 220 та з 02 червня 1980 року переведена на
посаду вихователя. З 23 березня 1988 року
ОСОБА_1, за переведенням з дошкільного
закладу №220, була прийнята на посаду
вихователя в яслі-садок № 83, який
підпорядковувався Південно-Західній
ордена Леніна залізниці. 28 червня 1996
року була звільнена в порядку
переведення вихователем дитячого
закладу №701 Дніпровського району м.
Києва та 01 липня 1996 року була прийнята
вихователем в порядку переведення з
цієї ж посади дитячого закладу №83/701. 25
серпня 1999 року звільнена з посади
вихователя шляхом переводу в середню
школу №126. Свою трудову діяльність в
середній загальноосвітній школі №126
ОСОБА_1 подовжувала до 15 жовтня 2010 року
та була звільнена за власним бажанням у
зв`язку з виходом на пенсію за вислугою
років (а.с.10-12)

Статтею 127 Житлового кодексу УРСР
передбачено, що для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
роботи або навчання можуть
використовуватись гуртожитки.

Жила площа в гуртожитку надається за
спільним рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації чи
органу кооперативної або іншої
громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
і комітету комсомолу (ч.2 ст.128 ЖК УРСР).

На підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу (стаття 129 ЖК УРСР).

Судом встановлено, що 20 травня 1987 року
ОСОБА_1 була поселена до гуртожитку по
АДРЕСА_1, який підпорядковується ДП
«Дарницький вагоноремонтний завод».

Поселення ОСОБА_1 до даного гуртожитку
відбулося на підставі направлення на
поселення в гуртожиток від 20 травня 1987
року за підписами заступника
начальника заводу (Дарницький
вагоноремонтний завод) по кадрам та
побуту, начальника відділу кадрів,
секретаря комітету ВЛКСМ, як особа яка
прибула на роботу в дитячий садок №220
на посаду вихователя та приступила до
роботи з 1977 року (а.с.149).

Відповідно до довідки форми 3, виданої
ДП «Дарницький вагоноремонтний завод»
19 березня 2014 року № 21, ОСОБА_1
зареєстрована з 1987 року у кімнаті
гуртожитку по АДРЕСА_1 (а.с.115), що також
підтверджується копією паспорту
ОСОБА_1 (а.с.8).

Судом встановлено, що ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» зверталося до
Дніпровського районного суду м. Києва з
позовом про виселення ОСОБА_1 з
гуртожитку без надання іншого жилого
приміщення та зняття з реєстраційного
обліку

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 30 квітня 2010 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 25 серпня 2010 року, в позові ДП
«Дарницький вагоноремонтний завод» до
ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку без
надання іншого жилого приміщення та
зняття з реєстраційного обліку було
відмовлено.

Так, вказаним рішенням суду було
встановлено, що ОСОБА_1 на законних
підставах тривалий час зареєстрована
та фактично проживає в гуртожитку по
АДРЕСА_1, а саме з 1987 року, та немає
власного житла - на неї
розповсюджується сфера дії Закону
України «Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків».

Апеляційним судом м. Києва було
встановлено, що ОСОБА_1 була поселена до
гуртожитку на законних підставах, крім
того, з листа Дніпровської районної у м.
Києві державної адміністрації від 25
січня 2010 року вбачається, що ОСОБА_1 як
вихователька дитячого садочку
перебувала на квартирному обліку
Державного підприємства «Дарницький
вагоноремонтний завод».

Таким чином, рішеннями судів було
встановлено та підтверджено, що ОСОБА_1
була вселена у гуртожиток, який
підпорядковується ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» по АДРЕСА_1, на
законних підставах, працювала
вихователем у дитячому садочку та у
зв`язку з цим перебувала на квартирному
обліку ДП «Дарницький вагоноремонтний
завод» , а також на неї
розповсюджується сфера дії Закону
України «Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків».

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти,
встановлені рішенням чи вироком суду,
що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на
правовій властивості законної сили
судового рішення і визначається його
суб'єктивними і об'єктивними межами, за
якими сторони та інші особи, які брали
участь у розгляді справи, а також їх
правонаступники не можуть знову
оспорювати в іншому процесі
встановлені судовим рішенням у такій
справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими
для суду, який розглядає справу навіть
у тому випадку, коли він вважає, що вони
встановлені невірно. Таким чином,
законодавець намагається забезпечити
єдність судової практики та запобігти
появі протилежних за змістом судових
рішень.

У зв'язку з вищевикладеним, стає
очевидним необґрунтованість позовних
вимог ДП «Дарницький вагоноремонтний
завод» щодо визнання незаконним
вселення ОСОБА_1 в гуртожиток за
адресою: АДРЕСА_1, оскільки дані
обставини вже були предметом
дослідження в судових інстанцій, що
мали місце в 2010 році та на підставі яких
рішеннями судів було встановлено
законність вселення ОСОБА_1 в
гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1, що
також знайшло своє підтвердження в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

В судовому засіданні представником
позивача за зустрічним позовом, ДП
«Дарницький вагоноремонтний завод», не
надано суду будь-яких доказів, в тому
числі нових доказів, які не були
предметом судового розгляду
попередніх судів, які б свідчили про
незаконність поселення ОСОБА_1 до
спірної кімнати гуртожитку.

У зв`язку з вищевикладеним, суд
приходить до висновку, що зустрічні
позовні вимоги ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» про визнання
незаконним вселення ОСОБА_1 в
гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1, є
необґрунтованим та такими, що не
підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи заявлені первісні
позовні вимоги, за якими позивач ОСОБА_1
просить суд визнати за нею право
користування кімнатою АДРЕСА_1 та
зобов'язати ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» не чинити їй
перешкод в користуванні даною
кімнатою, позивач посилається на
обставини встановлені в судових
рішеннях (рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 30 квітня 2010
року та ухвала Апеляційного суду м.
Києва від 25 серпня 2010 року), а також на
те, що на протязі тривалого часу
працівники відповідача усно та
письмово вимагають від неї звільнення
кімнати.

Судом встановлено, що на адресу ОСОБА_1
неодноразово з боку ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» направлялися
листи, в яких останнє просило звільнити
займану кімнату, у зв`язку з
необхідністю поселення в дану кімнату
працівників заводу, враховуючи, що вона
не є працівником заводу та була
поселена до кімнати тимчасово.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 підтвердили факт проживання
ОСОБА_1 в спірній кімнаті гуртожитку, з
моменту її працевлаштування в дитячий
садочок, а також проведення ОСОБА_1
ремонту в кімнаті, встановлення
стаціонарного телефону. Також, свідки
зазначили, що їм відомі факти про
намагання ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» переселити
ОСОБА_1 в іншу кімнату, у зв`язку з чим їй
надсилались, неодноразово, листи з
погрозами.

В той же час, рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 30 квітня 2010
року, залишеного без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 25 серпня
2010 року, встановлено, що на позивача
ОСОБА_1 розповсюджується сфера дії
Закону України «Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків».

За вимог ст. 22 Конституції України
конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесення змін до чинних н
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Згідно ст. 8 Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» (в редакції від
04.09.2008р.), громадяни, на яких поширюється
дія цього Закону, які на законних
підставах зареєстровані та тривалий
час (не менш як п'ять років) проживають у
гуртожитках, віднесених до
недержавного житлового фонду (які
перебувають у власності чи у повному
господарському віданні відповідних
державних чи комунальних підприємств,
установ, організацій, а також
підприємств та організацій, утворених
шляхом корпоратизації чи приватизації
колишніх державних підприємств, крім
тих організацій, які створено органами
державної влади, органами місцевого
самоврядування для управління
житловим фондом) та призначених для
проживання працівників (членів їх
сімей), які не мають можливості
самостійно придбати чи побудувати
власне житло, у разі, коли такі
гуртожитки не передаються їх
власниками у власність територіальних
громад, мають право подальшого
проживання в таких гуртожитках до
розв'язання їх житлової проблеми.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків», забороняється
виселення, переселення та відселення
мешканців гуртожитків, на яких
поширюється дія цього Закону, без
попереднього надання їм (їх сім'ям)
іншого житла, придатного для
постійного проживання людей, крім
випадків, передбачених частиною другою
цієї статті. Виселення, переселення чи
відселення громадян з гуртожитків
відповідно до цього Закону
допускається лише у випадку визнання
гуртожитку таким, що перебуває в
аварійному стані або в стані,
непридатному для проживання людей, на
підставі рішення, прийнятого
відповідно до частини першої статті 20
цього Закону.

Статтею 9 Житлового кодексу УРСР
встановлено, що ніхто не може бути
виселений із займаного житлового
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Судом встановлено, що поселення ОСОБА_1
в гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1,
визнано законним та правомірним, що є
передумовою закріплення за нею права
користування та проживання в спірному
житловому приміщенні. За вимог ст. 19 ЗУ
«Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків» та ст. 9
Житлового кодексу УРСР, ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» не має права на
виселення, переселення та відселення
ОСОБА_1 із займаного нею приміщення, без
попереднього надання їй іншого житла.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції
України ніхто н може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Аналіз вищевказаних вимог Закону
свідчить про те, що лише за
вмотивованим рішенням суду та на
підставі закону за зверненням ДП
«Дарницький вагоноремонтний завод»
ОСОБА_1, з підстав визначених в законі,
може бути виселена, переселена або
відселена з займаного нею приміщення з
наданням іншого житла. Закріплення ж за
ОСОБА_1 судовим рішенням право
користування кімнатою в гуртожитку
буде суперечити як Житловому кодексу
УРСР, ЗУ «Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків»
так і Примірному положенню про
гуртожитки затвердженого постановою
РМ УРСР від 03.08.1986р. №208, та буде
втручанням в господарську діяльність
ДП «Дарницький вагоноремонтний завод».

Щодо вимог позивача ОСОБА_1 про
зобов`язання відповідача не чинити їй
перешкоди у користуванні спірною
кімнатою в гуртожитку, то суд вважає
дані вимоги необґрунтованими, оскільки
позивачем не наведено ні правових
підстав в обґрунтування даних вимог, та
не наведено в чому повинні саме
полягати такі дії та не визначений
спосіб їх захисту у відповідності до
вимог цивільного та житлового
законодавства України.

У відповідності до ст. 212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Аналізуючи вищевикладене, оцінивши
зібрані у справі докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку
про відмову у задоволенні первісного
позову ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Дарницький
вагоноремонтний завод» про визнання
права користування жилим приміщенням
та зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні ним та зустрічного позову
Державного підприємства «Дарницький
вагоноремонтний завод» до ОСОБА_1 про
визнання незаконним вселення.

Оскільки суд дійшов обґрунтованого
висновку про відмову у задоволенні як
первісного позову так і зустрічного,
судом не вбачається підстав для
відшкодування сторонам судових витрат
у відповідності до ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
9, 127, 128, 129 Житлового кодексу УРСР, ст.ст.
8, 19 Закону України ««Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків» (в редакції від 04 вересня
2008 року), ст.ст. 1, 3, 10, 11, 14, 60, 61, 88, 208, 209,
212-215, 218, 294 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Дарницький
вагоноремонтний завод» про визнання
права користування жилим приміщенням
та зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні ним - відмовити.

В зустрічному позові Державного
підприємства «Дарницький
вагоноремонтний завод» до ОСОБА_1 про
визнання незаконним вселення -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: