АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/297/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2061/14
Головуючий у 1-й інстанції Цибізова С.
Доповідач Карпушин Г. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:
головуючого судді: Карпушина Г.Л.;
суддів: Винниченка Ю.М., Абрамова П.С.,
при секретарі: Колодюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 на рішення
Полтавського районного суду
Полтавської області від 05 травня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, треті
особи Полтавську РДА в особі відділу
архітектури, КП "Інвентаризатор" до
Абазівської сільської ради про
визнання житлового будинку
одноквартирним (садибним), визнання
права спільної часткової власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, визнання за
співвласниками порядку володіння та
користування в натурі будівлями
спорудами та приміщеннями, анулювання
свідоцтв на право власності на житло, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Полтавського районного суду
Полтавської області від 05 травня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, треті особи Полтавську РДА в
особі відділу архітектури, КП
"Інвентаризатор" до Абазівської
сільської ради про визнання житлового
будинку одноквартирним (садибним),
визнання права спільної часткової
власності на житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
визнання за співвласниками порядку
володіння та користування в натурі
будівлями спорудами та приміщеннями,
анулювання свідоцтв на право власності
на житло - відмовлено в повному обсязі.

З даним рішенням суду не погодилися
позивачі та подали на нього апеляційну
скаргу, в якій прохають рішення
Полтавського районного суду
Полтавської області від 05 травня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог.
Апелянти вважають рішення місцевого
суду таким, що постановлене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а також
посилаються на те, що судом неповно
з'ясовані обставини справи, що мають
суттєве значення для вирішення даного
спору.

Судове засідання проводилось в
присутності апелянтів, представника
відповідача, за відсутності інших осіб,
які будучи належним чином та завчасно
повідомленими про час та місце
слухання справи в судове засідання не
з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,
приходить до висновку, що скарга не
підлягає до задоволення за наступних
підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог у повному обсязі, суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги є безпідставними та такими що не
ґрунтуються на вимогах закону.
Підстави для визнання права власності
зазначені позивачами, не містять даних
про їх порушення, а наведенні доводи
вказують на необхідність забезпечення
прав позивачів, при відсутності
доказів їх порушення, пов'язаних з
отриманням у власність чи користування
земельних ділянок. Посилання на
положення ст. 344 ЦК України є
необґрунтованими за умови належності
позивачам квартир у спірному будинку
на правах власності, та відсутності
даних щодо законності будівництва
господарських будівель.

Як вбачається з матеріалів справи та
правильно встановлено місцевим судом,
що згідно свідоцтва на право власності
на житло від 05.05.1993 року виданого АТ
«Агрофірма Насіння» на кв. №1 в АДРЕСА_1
загальною площею 90,4 кв. м., свідоцтва на
право власності на житло від 05.05.1993 року
виданого АТ «Агрофірма Насіння» на кв.
№2 в АДРЕСА_1 загальною площею 63,4 кв.м.,
свідоцтва на право власності на житло
від 05.05.1963 року виданого АТ «Агрофірма
Насіння» на кв. НОМЕР_1 в АДРЕСА_1
загальною площею 83,2 кв.м., свідоцтва на
право власності на житло від 05.05.1993 року
виданого АТ «Агрофірма Насіння» на
кв.№4 в АДРЕСА_1 загальною площею 70, 6 кв.
м, виданими згідно розпорядженням від 24
січня 1993 року - позивачі є власниками
квартир у спірному будинку. Позивачі
ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є
співвласниками квартири НОМЕР_1 ще і на
підставі свідоцтва про право на
спадщину по закону від 17.05.1994 р. після
померлого співвласника ОСОБА_16

Житловий багатоквартирний будинок по
АДРЕСА_1 був збудований у передбаченому
законом порядку на замовлення АТ
«Агрофірма Насіння» та прийнятий в
експлуатацію в 1992 році. Відповідно до
наявної в справі технічної
документації даних щодо законності
побудови господарських будівель біля
будинку та їх здачі в експлуатацію
відсутні. Після ліквідації
підприємства даний жилий будинок на
баланс інших підприємств чи органу
місцевого самоврядування не
передавався.

Утримання будинку здійснюється
безпосередньо позивачами відповідно
до договору про порядок володіння та
користування майном, що є спільною
сумісною власністю від 25 вересня 2013
року.

Набуття права власності позивача на
зазначені квартири відбулося
відповідно до порядку встановленого
Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду» на
підставі розпоряджень відділу
приватизації АТ «Агрофірма Насіння» №9
від 24.01.2003 року.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив та оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Частинами 1,2 ст.11 ЦПК України визначено,
що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Частиною першої статті 344 ЦК
передбачено, що особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п.п.10-14 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ №5 від
07.02.2014 року «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» права власності за
набувальною давністю може бути набуто
на майно, яке належить на праві
власності іншій особі, а також на
безхазяйну річ. На об'єкт самочинного
будівництва право власності за
набувальною давністю не може бути
визнано судом. Можливість пред'явлення
позову про визнання права власності за
набувальною давністю випливає з
положень ст.ст. 15, 16 ЦПК України, згідно
з якими захист цивільних прав
здійснюється судом шляхом визнання
права, за умови що це право оспорюється
або не визнається іншою особою.

Колегія суддів вважає, що позивачами
належними та допустимими доказами не
доведено, що їх цивільні права порушені
та підлягають захисту у спосіб, який
ними визначений, оскільки доводи, якими
вони підтверджують факт порушення їх
прав, вказують лише на бажання останніх
таким чином вирішити питання набуття
прав на земельні ділянки необхідні для
обслуговування нерухомого майна і
господарських будівель. За вказаних
обставин, за наявності відповідних
підстав, для захисту своїх прав на
землю позивачам необхідно звертатися
до суду з позовом згідно ст. 152
Земельного Кодексу України.

Крім того, право спільної сумісної
власності позивачів, як співвласників
багатоквартирного будинку, на
допоміжні приміщення, конструктивні
елементи багатоквартирного будинку та
його технічне обладнання, відповідно
до положень ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» та ст. 19 Закону України « Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку», виникло у
останніх з моменту приватизації ними
квартир, а тому окремого визнання не
потребує. Зазначене майно, більша
частина якого є неподільним, взагалі не
підлягає відчуженню чи виділенню в
натурі.

Зважаючи на викладене вище, те, що
частина нерухомого майна (господарські
будівлі), на яке позивачі прохають
визнати право власності, є об'єктами
самочинного будівництва, відсутність
належного підтвердження доводів
позивачів, що спірний будинок є
одноквартирним, вимоги позивачів про
визнання житлового будинку
одноквартирним (садибним), визнання
права спільної часткової власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, визнання за
співвласниками порядку володіння та
користування в натурі будівлями
спорудами та приміщеннями є
безпідставними та не підлягають до
задоволення.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Виходячи зі змісту зазначених норм
закону та обставин справи, позивачі
набули право власності на квартири на
підставі вільного волевиявлення,
отриманні правовстановлюючі документи
видані їм уповноваженим на те органом,
та відповідають встановленій формі.
Беручи до уваги на дотримання, під час
приватизації позивачами квартир,
загальних вимог чинності правочину та
відсутність інших передбачених
законом підстав для визнання свідоцтв
про право власності виданих позивачам
недійсними, вимоги останніх про їх
анулювання також є безпідставними та
такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги,
які збігаються з доводами позовної
заяви та сформовані в результаті не
правильного розуміння норм закону, не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи, а тому задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 308 ,314,315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 - відхилити .

Рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 05 травня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Г.Л. Карпушин