Справа № 2-62/13 Головуючий у І інстанції
Рудюк О.Д.Провадження № 22-ц/780/3909/14
Доповідач у 2 інстанції
УХВАЛА

Іменем України

25 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
матеріали справи за апеляційними
скаргами ОСОБА_1, Димерської селищної
ради Вишгородського району Київської
області на рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 17
липня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи Орган опіки та
піклування Вишгородської районної
державної адміністрації Київської
області про усунення перешкод у
здійсненні права власності, виселення
та визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, Димерської селищної ради
Вишгородського району Київської
області, третя особа Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом та визнання права власності на
житловий будинок, зустрічним позовом
Димерської селищної ради
Вишгородського району Київської
області до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання
недійсним та скасування свідоцтва про
право на спадщину за законом, визнання
спадщини відумерлою та визнання права
власності на житловий будинок за
територіальною громадою.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2012 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду із позовом про
усунення перешкод у здійсненні права
власності, виселення та визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням. Посилалася на те,
що відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 29 березня 2012
року їй належить на праві власності
житловий будинок АДРЕСА_2, на час
звернення до суду відповідачі
проживають в домоволодінні за даною
адресою без відповідної правової
підстави, чим перешкоджають їй в
реалізації права власності. Збільшивши
розмір позовних вимог 17 липня 2013 року,
посилалася на те, що дізналася про
існування акту про право власності на
земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2,
виданого ОСОБА_1 на підставі рішення
Димерської селищної ради № 196-16-ХХIV від
16 липня 2005 року у відповідності з
рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 31 березня 2005
року, за яким визнавалося право
власності на домоволодіння за ОСОБА_1,
однак станом на час розгляду справи
ОСОБА_1 втратила право на володіння та
користування земельною ділянкою,
оскільки дане рішення скасовано.
Просила визнати, що ОСОБА_6, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 втратили право
користування житловим приміщенням
будинку АДРЕСА_2; усунути ОСОБА_2
перешкоди в здійснені права власності,
виселивши відповідачів із житлового
будинку; визнати недійсним державний
акт про право власності на земельну
ділянку серії ЯА № 583278, виданий ОСОБА_1,
та припинити її право власності на
земельну ділянку.

В липні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із зустрічним позовом про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом та визнання
права власності на житловий будинок,
посилаючись на те, що з березня 2001 року
постійно доглядала ОСОБА_7, в 2004 році,
коли ОСОБА_7 придбала житловий будинок
по АДРЕСА_2, вони разом переїхали туди
проживати. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла,
не встигши укласти договір довічного
утримання з нею. Рішенням
Вишгородського районного суду від 31
березня 2005 року встановлено факт
укладення довічного утримання та
визнано за нею право власності на
житловий будинок за даною адресою;
впродовж 2004 - 2010 років нею за власний
кошт було проведено капітальний ремонт
будинку, однак рішенням виконавчого
комітету від 28 липня 2011 року їй
відмовлено у визнанні права власності
на самочинне будівництво. Вважає
недійсним свідоцтво про право на
спадщину, видане ОСОБА_2, оскільки
свідоцтво видане державним нотаріусом
за межами свого нотаріального округу.
Крім того, рішенням Вишгородського
районного суду від 18 листопада 2010 року
відмовлено ОСОБА_2 у визнанні права
власності на будинковолодіння в
порядку спадкування, виселення із
даного будинку. Просила визнати
недійсним та скасувати свідоцтво про
право на спадщину за законом, видане 29
березня 2012 року на ім'я ОСОБА_2 щодо
спадкового майна ОСОБА_7, визнати за нею
право власності на житловий будинок.
Уточнивши позовні вимоги 25 січня 2013
року, просила також скасувати державну
реєстрацію права власності ОСОБА_2 на
спірний будинок.

Ухвалою Вишгородського районного суду
Київської області від 09 липня 2012 року
позови об'єднані в одне провадження.

В липні 2012 року Димерська селищна рада
звернулась до суду із зустрічним
позовом про визнання недійсним та
скасування свідоцтва про право на
спадщину за законом, визнання спадщини
відумерлою та визнання права власності
на житловий будинок за територіальною
громадою, посилаючись на те, що
оскільки у рішенні Вишгородського
районного суду від 18 листопада 2010 року
ОСОБА_2 відмовлено в оформленні
спадщини у зв'язку з пропуском строку
звернення до нотаріальної контори, є
незрозумілим, з яких підстав державним
нотаріусом Шостої Київської державної
нотаріальної контори видане свідоцтво
без належного подання ОСОБА_2 заяви про
прийняття спадщини в установлений
законом строк. Оскільки ОСОБА_7 на час
смерті проживала в смт. Димер, нерухоме
майно розташоване на території
Вишгородського району, місцем
відкриття спадщини є смт. Димер.
Спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто
вже в липні 2005 року сплив один рік,
необхідний для подальшого обернення
даного майна на користь держави.
Просила визнати недійсним та скасувати
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане 29 березня 2012 року на
ім'я ОСОБА_2 щодо спадкового майна
ОСОБА_7, визнати відумерлою спадщину -
житловий будинок по АДРЕСА_2, що належав
померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7; визнати
за територіальною громадою смт. Димер,
с. Рикунь та с. Кам'янка Вишгородського
району право власності на житловий
будинок за вказаною адресою.

Ухвалою Вишгородського районного суду
Київської області від 08 серпня 2012 року
позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 17 липня 2013
року позов ОСОБА_2 задоволено частково,
виселено відповідачів з житлового
будинку без надання іншого жилого
приміщення, визнано недійсним
державний акт про право власності на
земельну ділянку серії ЯА № 583278 на ім'я
ОСОБА_1 на земельну ділянку пл. 0,640 га. за
адресою смт. Димер Вишгородського
району, та припинено її право власності
на дану земельну ділянку; в задоволенні
позову в іншій частині, а також в
задоволенні позовів ОСОБА_1 та
Димерської селищної ради відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила
скасувати рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 17
липня 2013 року та ухвалити нове рішення,
яким визнати недійсним та скасувати
свідоцтво про право на спадщину за
законом на ім'я ОСОБА_2, скасувати
державну реєстрацію права власності
ОСОБА_2 на житловий будинок, визнати
право власності на житловий будинок за
ОСОБА_1 із збільшенням загальної площі
будинку з урахуванням переобладнань.

Димерська селищна рада подала
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на необґрунтованість рішення, просила
скасувати рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 17
липня 2013 року та ухвалити нове рішення,
яким визнати недійсним та скасувати
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане 29 березня 2012 року
державним нотаріусом Шостої Київської
державної нотаріальної контори на ім'я
ОСОБА_2 щодо спадкового майна ОСОБА_7,
визнати відумерлою спадщину - житловий
будинок по АДРЕСА_2, та визнати на нього
право власності територіальної
громади смт. Димер, с. Рикунь та с.
Кам'янка Вишгородського району
Київської області.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 22 жовтня 2013 року рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 17 липня 2013 року
скасовано в частині визнання недійсним
державного акту про право власності на
земельну ділянку серії ЯА № 583278,
виданого ОСОБА_1, та припинення права
власності ОСОБА_1 на земельну ділянку
пл. 0,0640 га., що розташована за адресою
АДРЕСА_2, кадастровий номер
:07:276:0404. В цій частині ухвалене
нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 про
визнання недійсним державного акту про
право власності на земельну ділянку та
припинення права власності -
відмовлено. В іншій частині рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 17 липня 2013 року
залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 квітня 2014 року
касаційні скарги представника ОСОБА_1
та представника ОСОБА_2 задоволені
частково. Рішення апеляційного суду
Київської області від 22 жовтня 2013 року
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді
справи, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та
Димерської селищної ради підлягають
відхиленню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2
про усунення перешкод у здійсненні
права власності, виселення та визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачка ОСОБА_2 після смерті своєї
баби ОСОБА_7 фактично вступила у
спадщину та отримала свідоцтво про
право на спадщину за законом від
29.03.2012р., згідно якого вона є власником
житлового будинку АДРЕСА_2, а тому
підлягають задоволенню її позовні
вимоги, як власника житлового будинку в
частині виселення відповідачів без
надання іншого жилого приміщення.

Крім того, суд першої інстанції,
частково задовольняючи позов ОСОБА_2,
посилався на норми ст. 120 ЗК України та
ст. 377 ЦК України про перехід права на
земельну ділянку у разі набуття права
власності на житловий будинок, будівлю
або споруду, що розміщений на ній.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних
позовів ОСОБА_1 та Димерської селищної
ради, суд виходив із того, що вони не є
власниками спірного будинку, а тому
відповідно вони не мають права
користування ним.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлно, що 07 липня 2004 року
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 уклали договір
купівлі-продажу жилого будинку ВРІ №
662836, на підставі якого ОСОБА_7 придбала
житловий будинок АДРЕСА_2. Право
власності на даний будинок
зареєстровано в електронному реєстрі
прав власності на нерухоме майно 23
липня 2004 року на підставі договору
купівлі-продажу та 21 липня 2011 року на
підставі дублікату договору
купівлі-продажу (а. с. 137, 184 том 1).

12 липня 2004 року ОСОБА_7 уповноважила
ОСОБА_1 отримувати належні їй грошові
кошти в банку та в поштовому відділенні
(а. с. 36 т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, про що в
книзі реєстрації смертей ВРАЦС
Дарницького РУЮ в м. Києві зроблено
відповідний актовий запис № 01 від 06
січня 2011 року. (а.с. 109 т. 1)

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 31 березня 2005
року задоволено позов ОСОБА_1 до
Димерської селищної ради про визнання
права власності на житловий будинок,
встановлення факту договору довічного
утримання та смерті, встановлено факт
укладення договору довічного
утримання між ОСОБА_1 та ОСОБА_7,
встановлено факт смерті ОСОБА_7, який
мав місце ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Димер,
визнано за ОСОБА_1 право власності на
домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_2,
зареєстрованого на ОСОБА_7

04 травня 2005 року ОСОБА_1 зареєструвала
право власності на даний будинок у
Вишгородському бюро технічної
інвентаризації.

Ухвалою Вишгородського районного суду
Київської області від 22 січня 2010 року
задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд
за нововиявленими обставинами рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 31 березня 2005 року
та скасовано дане рішення.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 18 листопада
2010 року відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_1 про встановлення факту
довічного утримання, смерті та
визнання права власності на житловий
будинок, та зустрічного позову ОСОБА_2
про визнання права власності на
домоволодіння в порядку спадкування,
виселення ОСОБА_1 без надання іншого
жилого приміщення, визнання права
власності на грошові кошти,
зобов'язання знятися з реєстрації.
Даним рішенням встановлено, що в
судовому засіданні не було доведено
факту укладення договору довічного
утримання між ОСОБА_1 та ОСОБА_7, а
належним чином відповідно до ст. 745 ЦК
України він оформлений не був.
Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд посилався на те, що в
судовому засіданні було доведено, що
ОСОБА_2, не проживаючи з ОСОБА_7, але
знаючи, що остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1
і була похована в с. Федорівка
Вишгородського району, відповідно до
ст. 1269 ЦК України не подала заяву до
нотаріальної контори в термін,
передбачений ст. 1270 ЦК України, а тому в
визнанні за нею права власності на
домоволодіння необхідно відмовити.

10 лютого 2011 року державний нотаріус
Шостої Київської державної
нотаріальної контори постановою
відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом та
рекомендовано звернутись до
відповідного суду із позовом про
визнання права власності на майно, яке
залишилося після ОСОБА_7, оскільки
спадкоємцем не було надано
правовстановлюючого документа на
житловий будинок та державного акту на
земельну ділянку.

03 квітня 2011 року ОСОБА_2 подала заяву до
Шостої Київської державної
нотаріальної контори про видачу
свідоцтва про право на спадщину за
законом в зв'язку із прийняттям
спадкового майна.

Згідно довідки КП «Печерськжитло» № 527
від 25 травня 2011 року, ОСОБА_2
зареєстрована та мешкає за адресою
АДРЕСА_1. ОСОБА_7 проживала і була
зареєстрована разом із нею до дня
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1. Довідка
аналогічного змісту складена КП
«Печерськжитло» від 22 квітня 2011 року за
№ 462.

28 липня 2011 року рішенням виконавчого
комітету Димерської селищної ради
Вишгородського району № 67 відмовлено
ОСОБА_1 у визнанні права власності на
самочинне будівництво, здійснене в
період з 2005 року по даний час.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 29 листопада 2011 року
встановлено факт, що ОСОБА_2 є дочкою
ОСОБА_10, а ОСОБА_10 є дочкою ОСОБА_7

29 березня 2012 року ОСОБА_2 подала заяву
до Шостої Київської державної
нотаріальної контори про видачу
свідоцтва про право на спадщину за
законом в зв'язку із прийняттям
спадкового майна.

29 березня 2012 року ОСОБА_2 отримала
свідоцтво про право на спадщину за
законом ВРР № 520912 у Шостій Київській
державній нотаріальній конторі на
майно ОСОБА_7, яке складається із
житлового будинку АДРЕСА_2, що належав
ОСОБА_7 на підставі договору
купівлі-продажу житлового будинку,
посвідченого приватним нотаріусом
Вишгородського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_8 07 липня 2004 року за р.№
4137, дублікат якого виданий приватним
нотаріусом 02 червня 2011 року за р.№ 1312,
зареєстрованого в Комунальному
підприємстві Київської обласної ради
«Вишгородське бюро технічної
інвентаризації» 21 липня 2011 року за № 27
та виданий витяг про державну
реєстрацію прав 21 липня 2011 року,
реєстраційний номер майна 6478828.

04 квітня 2012 року ОСОБА_2 зареєструвала
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про
право на спадщину; в примітках до
витягу про державну реєстрацію прав
зазначено, що самочинно збудовано сіни
«а1» та «а2», гараж «Е», загальна площа
житлового будинку збільшена на 13,4 кв.м.,
житлова площа збільшена на 12,6 кв.м.,
двокімнатний житловий будинок
переобладнано в трикімнатний, в
приміщеннях 1-1, 1-2 встановлено
сантехприлади.

Також в матеріалах справи міститься
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯА № 583278 на ім'я
ОСОБА_1, за яким ОСОБА_1 є власником
земельної ділянки пл. 0,0640 га. для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель та
споруд на підставі рішення сесії
Димерської селищної ради № 196-16-ХХIV від
16 липня 2005 року, однак даний державний
акт не містить дати видачі і відмітки
про реєстрацію в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі (а. с. 62, 67 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються
наявними в справі доказами.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. ст. 1221, 1261, 1266, 1268, 1269 ЦК
України, місцем відкриття спадщини є
останнє місце проживання спадкодавця.
Якщо місце проживання спадкодавця
невідоме, місцем відкриття спадщини є
місцезнаходження нерухомого майна або
основної його частини, а за відсутності
нерухомого майна - місцезнаходження
основної частини рухомого майна.

У першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.
Внуки, правнуки спадкодавця спадкують
ту частку спадщини, яка належала б за
законом їхнім матері, батькові, бабі,
дідові, якби вони були живими на час
відкриття спадщини. Спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини.

Відповідно до п. п. 187, 211, 212 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
Наказом Міністерства юстиції України
від 03 березня 2004 року № 20/5, місцем
відкриття спадщини визнається останнє
постійне місце проживання спадкодавця,
а якщо воно невідоме, -
місцезнаходження майна або його
основної частини. Свідоцтво про право
на спадщину видається спадкоємцям, що
прийняли спадщину, тобто тим, які
постійно проживали разом зі
спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу
про прийняття спадщини. Доказом
постійного проживання разом зі
спадкодавцем можуть бути: довідка
житлово-експлуатаційної організації,
правління житлово-будівельного
кооперативу, відповідного органу
місцевого самоврядування про те, що
спадкоємець безпосередньо перед
смертю спадкодавця проживав разом зі
спадкодавцем; копія рішення суду, що
набрало законної сили, про
встановлення факту своєчасного
прийняття спадщини; реєстраційний
запис у паспорті спадкоємця або в
будинковій книзі, який свідчить про те,
що спадкоємець постійно проживав разом
зі спадкодавцем на час відкриття
спадщини, та інші документи, що
підтверджують факт постійного
проживання разом зі спадкодавцем.
Місце відкриття спадщини
підтверджується: свідоцтвом органу
реєстрації актів цивільного стану про
смерть спадкодавця, якщо останнє
постійне місце проживання і місце його
смерті збігаються; довідкою
житлово-експлуатаційної організації,
правління житлово-будівельного
кооперативу про його постійне місце
проживання; записом у будинковій книзі
про постійне проживання спадкодавця, а
якщо місце проживання померлого
невідоме - документом (витягом з
Реєстру прав власності та ін.) про
місцезнаходження нерухомого
спадкового майна або його частини.

Із матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що ОСОБА_7 проживала і була
зареєстрована разом із онукою ОСОБА_2
до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_1, що
підтверджується довідкою КП
«Печерськжитло».

Акт депутата від 19 липня 2012 року про
факт проживання ОСОБА_7 в АДРЕСА_2 із
березня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 вірно не
був взятий до уваги судом першої
інстанції, оскільки суперечить іншим
доказам, наявним в матеріалах справи -
договору купівлі-продажу, укладеного
із попереднім власником будинку ОСОБА_9
лише 07 липня 2004 року.

Крім того, колегія суддів враховує, що
від дати придбання будинку до дати
смерті ОСОБА_7 минуло лише десять днів,
що не можна вважати достатнім терміном
для визначення постійності проживання
у певному місці.

Оцінюючи дані доводи, колегія суддів
керується змістом ст. 3 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
відповідно до якої, місце перебування -
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком менше шести місяців
на рік, місце проживання -
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік.

Таким чином, державний нотаріус,
перевіривши обставини місця відкриття
спадщини і постійного проживання
спадкоємця разом із спадкоємцем, у
відповідності до вимог закону видав
ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину.

Із даних підстав суд першої інстанції
підстави правильно погодився із
правомірністю набуття ОСОБА_2 права
власності на спірний будинок, а доводи
апеляційних скарг ОСОБА_1 та Димерської
селищної ради в частині оскарження
свідоцтва про право на спадщину не
відповідають вимогам закону і
спростовуються доказами, наявними в
матеріалах справи.

Не спростовують висновків суду першої
інстанції доводи апеляційної скарги
ОСОБА_1 про те, що судом першої
інстанції не надано оцінки рішенню
Вишгородського районного суду
Київської області від 18 листопада 2010
року, яким ОСОБА_2 відмовлено у
задоволенні позову про визнання права
власності на будинковолодіння в
порядку спадкування. Як вбачається із
змісту даного рішення, судом не
встановлювалися обставини сумісного
проживання спадкоємця та спадкодавця і
відмовлено позивачу з підстав
неподання заяви про прийняття спадщини
згідно вимог ст. 1269 ЦК України. Разом із
тим, у випадку спільного проживання
вказаних осіб подання спадкоємцем
заяви про прийняття спадщини до
нотаріальної контори згідно ст. 1268 ЦК
України не вимагається.

Посилаючись на незаконність рішення
суду першої інстанції про відмову
ОСОБА_1 в позові, апелянт ОСОБА_1
посилалась також на незаконність
ухвали Вишгородського районного суду
від 17 липня 2013 року про відмову у
призначенні судової
будівельно-технічної експертизи.

Відповідно до ч. 2 ст. 293 ЦПК України
заперечення на ухвали, що не підлягають
оскарженню окремо від рішення суду,
включаються до апеляційної скарги на
рішення суду. На думку колегії суддів,
судом першої інстанції відповідно до
вимог закону було відмовлено ОСОБА_1 в
призначенні експертизи, доводами
апеляційної скарги висновки суду
першої інстанції в цій частині не
спростовані, клопотань щодо
призначення експертизи під час
апеляційного розгляду справи
апелянтом заявлено не було.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо
неповноти з'ясування обставин справи
внаслідок відхилення клопотання про
призначення судової
будівельно-технічної експертизи, якою
ОСОБА_1 мала намір визначити дійсну
вартість житлового будинку по АДРЕСА_2
станом на день обстеження та на 07 липня
2004 року, а також вартість
ремонтно-будівельних робіт.

Так, дані обставини не мають відношення
до предмету позову ОСОБА_1 про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом та визнання права
власності на житловий будинок,
оскільки законність свідоцтва або
наявність підстав для визнання права
власності на самочинне будівництво не
залежать від вартості поліпшень,
проведених позивачем.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, особа,
яка здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього. Право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно. На
вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

Виходячи із наведених вище обставин та
положень ст. 376 ЦК України, суд першої
інстанції правомірно відмовив ОСОБА_1 в
задоволенні позову про визнання
недійсним та скасування свідоцтва про
право на спадщину за законом, видане на
ім'я ОСОБА_2 щодо спадкового майна
ОСОБА_7, скасування державної
реєстрації права власності та визнання
за нею права власності на житловий
будинок, оскільки право власності
ОСОБА_2 в судовому засіданні позивачем
за зустрічним позовом не спростоване, і
визнання права власності на спірний
будинок за ОСОБА_1 порушило б право
законного власника ОСОБА_2

Крім того, колегія суддів враховує, що
рішенням виконавчого комітету
Димерської селищної ради
Вишгородського району № 67 від 28 липня
2011 року відмовлено ОСОБА_1 у визнанні
права власності на самочинне
будівництво, здійснене в період з 2005
року по даний час в зв'язку із
порушенням норм ДБН 360-92**, та
рекомендовано усунути дані порушення
або звернутися до суду в разі
непогодження з даним рішенням.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не
спростовано даних обставин, а
клопотання про призначення судової
будівельно-технічної експертизи
заявлене нею лише з метою визначення
вартості будинку та проведених
переобладнань, а не з приводу
відповідності даних переобладнань
вимогам будівельних норм і правил.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи
апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що
вимоги ОСОБА_2 про виселення
відповідачів не відповідають вимогам
ст. 117 ЖК України, на яку посилалася
позивач.

Дійсно, відповідно до ст. 117 ЖК України,
у разі визнання ордера на жиле
приміщення недійсним внаслідок
неправомірних дій осіб, які одержали
ордер, вони підлягають виселенню без
надання іншого жилого приміщення. Якщо
громадяни, зазначені в ордері, раніше
користувалися жилим приміщенням у
будинку державного або громадського
житлового фонду, їм повинно бути надано
жиле приміщення, яке вони раніше
займали, або інше жиле приміщення. У
випадках визнання ордера на жиле
приміщення недійсним з іншим підстав,
крім випадку, передбаченого частиною
першою цієї статті, громадяни,
зазначені в ордері, підлягають
виселенню з наданням іншого жилого
приміщення або приміщення, яке вони
раніше займали.

Разом із тим, ОСОБА_2 в обґрунтування
своїх вимог також посилалася на ст. 391
ЦК України, відповідно до якої, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Оскільки в судовому засіданні
встановлено та апелянтом не
спростовується тих обставин, що
відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 проживають в будинку за адресою
АДРЕСА_2, належному ОСОБА_2, без правових
підстав, чим створюють їй перешкоди в
здійсненні права користування та
розпорядження, вимоги позивач ОСОБА_2
правомірно були задоволені судом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про
те, що позивачем ОСОБА_2 не надано
доказів створення перешкод, псування
житла, несплати за комунальні послуги
тощо, а також вжиття заходів
запобігання порушення ОСОБА_1 та іншими
її прав, колегія суддів з урахуванням
обставин справи, а саме що ОСОБА_1
претендує на визнання права власності
на даний будинок, вважає надуманими.

Оцінюючи правильність висновків суду
першої інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимог Димерської
селищної ради про визнання недійсним
та скасування свідоцтва про право на
спадщину за законом, видане на ім'я
ОСОБА_2 щодо спадкового майна ОСОБА_7,
визнання відумерлою спадщини та
визнання за територіальною громадою
смт. Димер, с. Рикунь та с. Кам'янка
Вишгородського району права власності
на житловий будинок, колегія суддів
виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1277 ЦК України, у разі
відсутності спадкоємців за заповітом і
за законом, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття орган місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини зобов'язаний подати до суду
заяву про визнання спадщини
відумерлою. Спадщина, визнана судом
відумерлою, переходить у власність
територіальної громади за місцем
відкриття спадщини.

Оскільки в судовому засіданні
встановлено, що спірний будинок серед
іншої маси спадкового майна прийнято
спадкоємцем ОСОБА_2 в порядку
спадкування за законом як спадкоємцем,
який на час смерті постійно проживав зі
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, та яка в передбаченому
законом порядку отримала свідоцтво про
право на спадщину; даних обставин,
встановлених судом першої інстанції,
апелянтом Димерською селищної радою не
спростовано, відтак підстав для
визнання спірного будинку відумерлою
спадщиною немає.

Крім того, звертаючись до суду із даним
позовом, позивачка ОСОБА_2 просила
визнати недійсним державний акт про
право власності на земельну ділянку
серії ЯА № 583278, виданий ОСОБА_1, та
припинити її право власності на
земельну ділянку.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до частини першої статті 16
ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Частиною другою цієї
статті визначено перелік основних
способів захисту цивільних прав і
інтересів, серед яких припинення
правовідношення та визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в абзаці другому пункту 2
постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», виходячи з положень
статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90,
97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212
ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України,
статті 15 ЦПК України, статті 12
Господарського процесуального кодексу
України судам підвідомчі (підсудні)
справи за заявами, зокрема, з приводу
володіння, користування, розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян чи юридичних осіб, і
визнання недійсними державних актів
про право власності та право
постійного користування земельними
ділянками.

Отже, державні акти на право власності
на земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. У спорах,
пов'язаних із правом власності на
земельні ділянки, недійсними можуть
визнаватися як зазначені рішення, на
підставі яких видано відповідні
державні акти, так і самі акти на право
власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на
право власності вважається законним,
належним та окремим способом
поновлення порушених прав у судовому
порядку.

Аналогічні висновки викладені у
постановах Верховного Суду України від
22 травня 2013 року та від 24 квітня 2013 року,
які прийняті за результатом перегляду
судових рішень з підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, у
справах № № 6-33цс13, 6-14цс13, та в силу
імперативних положень ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковими у
правозастосуванні.

З огляду на вказане, висновок суду
першої інстанції щодо визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку та
припинення права власності ОСОБА_11 на
земельну ділянку, є правильним,
оскільки грунтується на вимогах
чинного законодавства.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, дійшов
правильного висновку про відмову у
позові і ухвалив рішення з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а тому апеляційна скарга
підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Димерської
селищної ради Вишгородського району
Київської області - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 17 липня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: