Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1764/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Бутенко О. Ф.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

18.06.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючої судді - Суровицької Л.В.,

суддів - Суржика М.М.,
Чельник О.І.

при секретарі - Крисановій Ю.О.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Голованівського районного
суду Кіровоградської області від 12
травня 2014 року у справі за позовом ПАТ
КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди, завданої
внаслідок нестачі.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які прибули в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - Банк)
звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2
про відшкодування шкоди, завданої
внаслідок нестачі. Банк зазначав, що
відповідач з 25 лютого 2008 року по 05
травня 2009 року працювала в Банку на
посаді касира-операціоніста 53
відділення «Побужжя» Кіровоградського
філіалу ПАТ КБ «ПриватБанк». З
відповідачем 25 лютого 2008 року було
укладено договір про повну матеріальну
відповідальність.

17 вересня 2008 року під час виконання
посадових обов'язків, при здійсненні
операції обміну євро на гривню,
відповідач прийняла на обмін 2 200 євро,
купюри яких відповідно до експертизи
проведеної НБУ, виявились
підробленими. Внаслідок такого
порушення, допущеного відповідачем,
Банку було завдано матеріальну шкоду в
розмірі 32 226 грн.19 коп.

Посилаючись на ст.134 КЗпП України Банк
просив суд стягнути з відповідача на
його користь на відшкодування завданої
матеріальної шкоди 32 226 грн.19 коп. та
розподілити судові витрати (а.с.2-5).

Рішенням Голованівського районного
суду Кіровоградської області від 12
травня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено у зв'язку з його
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі Банк просить
рішення суду першої інстанції
скасувати з підстав порушення норм
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог (а.с.104-108).

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник Банку підтримав
доводи апеляційної скарги.

Відповідач та її представник,
належним чином повідомлені про час та
місце розгляду справи, в судове
засідання апеляційної інстанції не
прибули.

Позивач надала письмові заперечення
на апеляційну скаргу та заяву про
розгляд справи в її відсутність.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України її
неявка не перешкоджає розглядові
справи.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково
із наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Статтею 138 КЗпП України
передбачено, що для покладення на
працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
ст.130 цього Кодексу, якою визначено
загальні підстави і умови матеріальної
відповідальності працівників за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації внаслідок порушення
покладених на них трудових обов'язків.

Зокрема, при покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника.

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Як встановлено судом і
підтверджується матеріалами справи,
відповідач ОСОБА_2 з 25 лютого 2008 року
на підставі трудового договору,
укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк»
терміном на один рік, працювала
касиром-операціоністом 2 категорії у
відділенні № 53 «Побужжя» в смт. Побужжя
Голованівського району
Кіровоградської області (а.с.10-11,16).

25 лютого 2008 року між Банком та
відповідачем укладено письмовий
договір про повну індивідуальну
відповідальність (а.с.12).

Пунктами 3.1, 3.5, п.3.13 посадової
інструкції касира-операціоніста 2
категорії передбачено, що в обов'язки
відповідача входило, зокрема,
обслуговування юридичних і фізичних
осіб по прийняттю і видачі грошових
коштів , купівля-продаж іноземної
валюти та вилучення з обігу фальшивих
купюр (а.с.18-24).

Як на підставу для відшкодування
матеріальної шкоди, завданої Банку
відповідачем з її вини, Банк посилався
на те, що 17 вересня 2008 року відповідач,
при виконанні посадових обов'язків,
здійснила обмін 2200 євро (11 купюр
номіналом по 200 євро) на гривню, що
відповідно до гривневого еквіваленту
на той час складало 14 916 грн. 19 вересня
2008 року вказані купюри були передані
відповідачем в касу перерахунку
Кіровоградського РУ. 22 вересня 2008 року
купюри касою перерахунку
Кіровоградського РУ направлені в НБУ
на експертизу. Згідно висновку
експертів НБУ всі банкноти визнані
підробленими. Внаслідок порушення
вимог Інструкції «Про порядок
організації і здійснення
валютно-обмінних операцій на території
України, затвердженої Постановою
Правління НБУ № 502 від 12 грудня 2002 року,
що проявилось у не проведенні у повному
обсязі перевірки справжності і ознак
платіжної здатності іноземної валюти,
виникла недостача і Банку заподіяно
матеріальну шкоду.

Наказом від 27 листопада 2008 року №
ZAKL-2008/1-54440 відповідача зобов'язано на
підставі договору про повну
матеріальну відповідальність
відшкодувати заподіяну Банку
матеріальну шкоду згідно
затвердженого графіка (а.с.26).

Наказом від 02 травня 2009 року
відповідач звільнена з роботи згідно
ст.38 КЗпП України - за власним бажанням
(а.с. 17,45).

За даними розрахункового листа за
січень 2009 року на підставі наказу від 27
листопада 2008 року із заробітної плати
відповідача утримано в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди 623
грн.19 коп.

Відповідно до ст.138 КЗпП України
обов'язок доказування наявності умов
для притягнення працівника до
матеріальної відповідальності
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Відмовляючи в задоволенні позову
Банку з підстав його
необґрунтованості, суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми (п.2
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове
рішення у цивільній справі»).

Вказаним вимогам рішення суду не
відповідає, оскільки не приймаючи до
уваги доводи представника позивача
щодо пропуску позивачем строку
звернення до суду про стягнення з
працівника матеріальної шкоди, суд
безпідставно застосував норми ЦК
України про строки позовної давності.

При цьому суд першої інстанції не
врахував ту обставину, що спір про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації
працівником, є трудовим спором і
відповідно регулюється нормами КЗпП
України, а не ЦК України.

Згідно ч.3 ст.233 КЗпП України для
звернення власника або уповноженого
ним органу до суду в питаннях стягнення
з працівника матеріальної шкоди,
заподіяної підприємству, установі,
організації, встановлюється строк в
один рік з дня виявлення заподіяної
працівником шкоди.

Судом не враховано роз'яснення у п.20
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 29.12.92 р. «Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками» про те, що судам
необхідно перевіряти, чи додержаний
власником або уповноваженим ним
органом встановлений ст.233 КЗпП річний
строк з дня виявлення заподіяної
працівником шкоди для звернення в суд з
позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати
день, коли власнику або уповноваженому
ним органу стало відомо про наявність
шкоди, заподіяної працівником. Днем
виявлення шкоди, встановленої в
результаті інвентаризації
матеріальних цінностей, при ревізії
або перевірці фінансово-господарської
діяльності підприємства, установи,
організації, слід вважати день
підписання відповідного акта або
висновку.

За положеннями ст. 234 КЗпП України
річний строк може бути поновлений
судом у разі його пропуску з поважних
причин.

У разі пропуску передбачених ст.233
КЗпП України строків звернення до суду
за вирішенням трудового спору суд
відповідно до п.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» з'ясовує не лише
причини пропуску зазначеного строку, а
й усі обставини справи, права та
обов'язки сторін. При
необґрунтованості вимог суд відмовляє
в позові з цих підстав без посилання на
строки звернення до суду, оскільки вони
стосуються захисту порушеного права.
При обґрунтованості вимог і поважності
причин пропуску строку звернення до
суду суд поновлює пропущений строк на
звернення за вирішенням трудового
спору і вирішує його по суті. При
пропуску строку без поважних причин
суд наводить у рішенні мотиви, чому він
вважає неможливим його поновити, та
зазначає, що відмовляє в позові саме з
цих підстав, не аналізуючи в рішенні
обґрунтованості вимог по суті.

Як свідчать матеріали справи та
пояснення представника позивача в
судовому засіданні апеляційної
інстанції, позивачу стало відомо про
факт виявлення підроблених банкнот 04
листопада 2008 року, що підтверджується
актом № 884 про дослідження сумнівної
банкноти від 4 листопада 2008 року (а.с.8).

Позов у даній цивільній справі
пред'явлено 12 березня 2014 року, тобто
після спливу річного строку,
встановленого ст. 233 КЗпП України.

Доказів пропуску строку,
передбаченого ч.3 ст.233 КЗпП України з
поважних причин, позивач не надав ні в
суді першої інстанції, ні в суді
апеляційної інстанції.

Оскільки, позивач пропустив річний
строк звернення до суду за вирішенням
спору про відшкодування матеріальної
шкоди, завданої працівником, поновити
його неможливо через відсутність
поважних причин для поновлення цього
строку, тому в задоволенні позову
необхідно відмовити саме з цих підстав
.

Так як суд першої інстанції неповно
з'ясував обставини , що мають значення
для справи, неправильно застосував
норми матеріального права, відповідно
до п.2, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України це є
підставами для скасування рішення
суду і ухвалення нового рішення про
відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2
ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ
«ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Голованівського районного
суду Кіровоградської області від 12
травня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної шкоди,
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Суддя: