Єдиний унікальний номер 270/1452/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/4052/2014
Єдиний унікальний номер: 270/1452/13-ц
Номер провадження: 22ц-775/4052/14
Головуючий в першій інстанції -
Доповідач - Супрун М.Ю.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2014 року Апеляційний
суд Донецької області у складі:

головуючого судді
Никифоряка Л.П.,

суддів
Супрун М.Ю., Жарової Ю.І.,

при секретарі
Руденко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про визнання кредитного
договору недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Центрального-Міського
районного суду м.Макіївки Донецької
області від 21 березня 2014 року,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі: ПАТ КБ«ПриватБанк»)
звернулось до суду з вищезазначеним
позовом, в обґрунтування якого
зазначило, що 22 липня 2008 року між
сторонами був укладений договір №
DN5DNP00000006, відповідно до якого
відповідачка отримала кредит у розмірі
25000,00 грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 27,72% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 29.07.2013 року. Оскільки ОСОБА_2
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконала, у неї
станом на 15 лютого 2013 року утворилась
заборгованість у загальному розмірі
35185,90грн., яка складається з наступного:
13059,21грн. - заборгованості за кредитом,
6700,62 грн.- заборгованості по процентам
за користування кредитом, 13274,36грн -
пені за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, а також
штрафів 500грн. - фіксованої частини,
1651,71грн. - процентної складової. Позивач
просив стягнути з ОСОБА_2 на його
користь зазначену заборгованість за
кредитним договором, а також судові
витрати.

В свою чергу, в липні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду з зустрічним
позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому
просила визнати недійсним кредитний
договір № DN5DNP00000006 від 22 липня 2008 року,
укладений між нею та ПАТ КБ
«ПриватБанк» посилаючись на те, що
безпосередньо кредитний договір між
нею та банком не укладався і не
підписувався, а Анкета- Заява, Умови
надання кредиту та Тарифи не є
договором. Крім того, банк з нею суттєві
умови кредитного договору не
узгоджував, з Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Персональний кредит») її не
ознайомлював, чим були порушені її
права як споживача і вона була тим сам и
була введена в оману. Вважає, що
Заява-Анкета не встановлює будь-якого
обов'язку для сторін договору і не
створює ніяких юридичних наслідків,
оскільки в ній відсутні всі істотні
умови, в тому числі ті, які визначають
відповідальність сторін, умови
припинення договору та інше.
Відповідачем з нею не були погоджені
умови і порядок надання кредиту і його
погашення, види (способи) забезпечення
її обов'язків як позичальника, порядок
зміни та припинення дії договору,
відповідальність сторін за
невиконання або неналежне виконання
умов договору.

Рішенням Центрального-Міського
районного суду м.Макіївки Донецької
області від 21 березня 2014 року позовні
вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» загальну суму
заборгованості за кредитним договором
№ DN5DNР00000006 від 22.07.2008 року у розмірі
35185,90грн., яка складається із:
заборгованості за кредитом -13059,21грн.,
6700,62грн.-заборгованості по процентам за
користування кредитом - 6700,62грн., пені
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором - 13274,36грн,
штрафу у сумі 500грн.(фіксована частина),
штрафу у сумі 1651,71грн.(процентна
складова). У задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.

З вказаним рішенням не погодилась
відповідач ОСОБА_2 та оскаржила його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, відповідач
просила оскаржуване рішення скасувати
та ухвалити нове, яким відмовити банку
у задоволенні позовних вимог, а
зустрічні позовні вимоги задовольнити.
При цьому зазначила, що судом першої
інстанції при винесенні рішення не
було прийнято до уваги те, що між нею та
банком не було фактично укладено
кредитний договір у письмовій формі,
підписаний його сторонами. Крім того,
між нею та банком не були погоджені всі
істотні умови кредитного договору.

Представник відповідача адвокат
ОСОБА_4, у судовому засіданні
апеляційної інстанції підтримав
апеляційну скаргу, просив рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог банка, а
зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача Петрикін О.Ю.,
діючий за довіреністю, у судовому
засіданні апеляційного суду просив
відхилити апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
скарги, апеляційний суд вважає, що
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції при розгляді
справи встановлено, що 22 липня 2008 року
між сторонами був укладений кредитний
договір № DN5DNР00000006, який складається з
Анкети-Заяви позичальника, Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Персональний кредит») (далі
Умови) та Тарифів (а.с.7-11).

Відповідно до Анкети-Заяви
позичальника, ОСОБА_2 був наданий
кредит у сумі 25000,00 грн. терміном на 60
місяців з 28 липня 2008 року по 29 липня 2013
року включно при умові сплати за
користування кредитом відсотків у
розмірі 2, 3 % в місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом в обмін на
зобов'язання позичальника по
поверненню кредиту, сплати відсотків,
штрафних санкцій, зазначених в
Анкеті-Заяві позичальника та Умовах
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Персональний кредит») строки.
(а.с.8).

Згідно довідки про стандартні умови
кредитування ПриватБанку та
орієнтовану сукупну вартість
споживчого кредиту, підписаної
відповідачем, передбачена процента
ставка за Персональним кредитом
строком на 60 місяців 27,72 % річних ( т. 1
а.с. 8)

Факт отримання відповідачем кредитних
коштів у сумі 25000,00грн. підтверджений
заявою на видачу готівки від 29.07.2008 року
(т. 2 а.с.28).

Відповідно до розрахунку, наданого
позивачем, загальна сума
заборгованості за кредитним договором
№ DN5DNР00000006 від 22.07.2008 року станом на
15.02.2013 року становить 35185,90грн. та
складається з наступного: 13059,21грн. -
заборгованості за кредитом, 6700,62 грн.-
заборгованості по процентам за
користування кредитом, 13274,36грн - пені
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, а також
штрафів 500грн. - фіксованої частини,
1651,71грн. - процентної складової. Факт
наявної заборгованості також
підтверджується випискою по особовому
рахунку ОСОБА_2 (а.с.5-6, 73-295.)

Задовольняючи позовні вимоги банку,
суд першої інстанції виходив із того,
що оскільки відповідач узяті на себе
зобов'язання за кредитним договором
належним чином не виконувала, тому є
підстави для стягнення з неї
кредитної заборгованості в повному
обсязі.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні зустрічного позову, суд
виходив з його необґрунтованості.

Проте повністю з висновками суду
першої інстанції щодо вирішення
первісного позову погодитись не можна.

Так, у відповідності до ст.203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Згідно ст. 627 ЦК України,
відповідно до ст. 6 цього Закону
сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору, як
зазначено у ст. 628 ЦК України
становлять умови(пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Договір є обов'язковим для виконання
сторонами, що передбачено ст. 629 ЦК
України.

Згідно ст. 639 ЦК України договір
може бути укладений у будь-якій формі,
якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Судом встановлено, що між сторонами був
укладений кредитний договір, який
складається з Анкети-Заяви
позичальника, Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Персональний
кредит»), Тарифів банку.

Так, згідно Анкети-Заяви позичальника,
ОСОБА_2 розуміла та погодилась з тим, що
Анкета-Заява позичальника, Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Персональний кредит»), Тарифи
банку складають кредитний договір між
нею та банком, який буде вважатись
укладеним не інакше, як при умові
погодження усіх істотних умов
договору (а.с.8). Відповідач висловила
свою згоду на укладання кредитного
договору саме в такій формі, її підпис в
Анкеті-Заяві позичальника свідчить
про те, що вона ознайомлена з Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Персональний кредит») та
Тарифами банку.

Відповідно до довідки про стандартні
умови кредитування ПриватБанку та
орієнтовну сукупну вартість
споживчого кредиту від 22.07.2008 року,
відповідач підтвердила, що ПриватБанк
письмово проінформував її про умови
кредитування, а також орієнтовну
сукупну вартість споживчого кредиту.
Зазначена довідка також особисто
підписана ОСОБА_2

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що в
момент укладення кредитного договору,
його сторонами були додержані вимоги
ст. 203 ЦК України, в тому законно та
обґрунтовано відмовив в задоволенні
зустрічного позову про визнання
кредитного договору недійсним.

Щодо вирішення судом першої інстанції
первісного позову, апеляційний суд
зазначає наступне.

Так, статтею 1054 ЦК України передбачено,
що за кредитним договором банк, або
інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 546, 553, 572 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема, неустойкою,
порукою та заставою.

Неустойка визначається як пеня та
штраф і є грошовою сумою або іншим
майном, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
зобов'язання. Сплата неустойки є
правовим наслідком у разі порушення
зобов'язання (ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК
України).

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а відповідно до
вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена
спеціальна позовна давність в один рік
до вимог, у тому числі, про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Із матеріалів справи
вбачається, що відповідач в ході
розгляду справи в суді першої
інстанції подала заяву про
застосування строку позовної давності,
а тому апеляційний суд вважає
помилковим висновок суду щодо
відсутності підстав для застосування
цього строку до позовних вимог в
частині стягнення пені, яка за період з
березня 2012 року по лютий 2013 року
складає 1530, 18 грн.

Доводи відповідача про те, що
заборгованість за кредитним договором
розрахована банком за відсотковою
ставкою 27,72 % річних, яка не була
передбачена умовами договору, є
необґрунтованими оскільки саме така
відсоткова ставка була погоджена
сторонами, що вбачається з довідки про
стандартні умови кредитування
ПриватБанку та орієнтовану сукупну
вартість споживчого кредиту,
підписаної відповідачем.

Таким чином, у зв'язку з
порушенням судом першої інстанції норм
матеріального права, оскаржуване
рішення в частині розміру пені
підлягає зміні, у зв'язку з чим
необхідно змінити також розмір
процентної складової штрафу, оскільки
він визначається, у відповідності до
Умов надання споживчого кредит, від
суми позову та загальну суму
заборгованості і розмір стягнутого
судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316
ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И
В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Центрального-Міського
районного суду м.Макіївки Донецької
області від 21 березня 2014 року в частині
розміру пені, штрафу (процентної
складової), загальної суми
заборгованості, судового збору
змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 22 липня 2008 року в загальному
розмірі 22854, 51 грн, яка складається з
заборгованості за кредитом у розмірі
13059,21 грн, заборгованості за відсотками
у розмірі 6700, 62 грн, пені в сумі 1530,18 грн.,
штрафу(фіксованої частини) в розмірі 500
грн, штрафу (процентної складової) в
сумі 1064, 50 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» судовий
збір в сумі 228, 54 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді