Справа № 1322/2013/12
Головуючий у 1 інстанції: Ніточко Л.Й.
Провадження № 22-ц/783/4038/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: позивача ОСОБА_2, його
представника - ОСОБА_3,

представника відповідача -
Пилипчак Г.Я., представника Юзв'як Н.І.
-Шпак Х.О.,

представника Самбірської
міської ради - Янів М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою Відділу
освіти виконавчого комітету
Самбірської міської ради Львівської
області на рішення Старосамбірського
районного суду Львівської області від
06 вересня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Старосамбірського районного
суду Львівської області від 06 вересня
2013 року задоволено частково позов
ОСОБА_2 до Відділу освіти виконавчого
комітету Самбірської міської ради,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: ОСОБА_5, начальник
Відділу освіти виконавчого комітету
Самбірської міської ради; ОСОБА_8,
Самбірський міський голова; Самбірська
міська рада Львівської області, про
визнання наказів незаконними та їх
скасування, поновлення на роботі,
оплату за час вимушеного прогулу та
стягнення моральної шкоди.

Визнано незаконними та скасовано
накази відділу освіти виконавчого
комітету Самбірської міської ради №
510-к від 07.11.2012 року «Про звільнення
ОСОБА_2» та №520-к від 14.11.2012 року «Про
зміну дати звільнення ОСОБА_2».

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді
директора навчально-виховного
комплексу «Дошкільний навчальний
заклад - загальноосвітній навчальний
заклад» м. Самбора Львівської області.

Стягнуто з відділу освіти виконавчого
комітету Самбірської міської ради,
юридична адреса: поштовий індекс - 81400,
м. Самбір, вул. І.Мазепи, 8, Львівської
області, ідентифікаційний код за
ЄДРПОУ - 33465030, в користь ОСОБА_2, а саме:

- середній заробіток за час
вимушеного прогулу у сумі 29571
(двадцять дев'ять тисяч п'ятсот
сімдесят одну) гривню 12 копійок, але за
мінусом з цієї суми виплаченої
вихідної допомоги в сумі 3163 гривні 13
копійок, отриманої допомоги по
безробіттю за період з 22 листопада
2012 року по 05 вересня 2013 року, та за
вирахуванням суми прибуткового
податку та інших обов'язкових платежів;

- моральну шкоду в сумі 1000 (одну тисячу)
гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на
роботі та в частині стягнення
заробітної плати в межах місячного
платежу звернуто до негайного
виконання.

Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення оскаржив Відділ освіти
виконавчого комітету Самбірської
міської ради Львівської області

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 22 листопада 2013 року
апеляційну скаргу Відділу освіти
виконавчого комітету Самбірської
міської ради Львівської області на
рішення Старосамбірського районного
суду Львівської області від 06 вересня
2013 року задоволено.

Рішення Старосамбірського районного
суду Львівської області від 06 вересня
2013 року скасовано і ухвалено нове
рішення.

В позові ОСОБА_2 до Відділу освіти
виконавчого комітету Самбірської
міської ради, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача: ОСОБА_5,
начальник Відділу освіти виконавчого
комітету Самбірської міської ради;
ОСОБА_8, Самбірський міський голова;
Самбірська міська рада Львівської
області, про визнання наказів
незаконними та їх скасування,
поновлення на роботі, оплату за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди - відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 березня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської
області від 22 листопада 2013 року
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до цього суду.

В апеляційній скарзі на рішення
Старосамбірського районного суду
Львівської області від 06 вересня 2013
року апелянт зазначає, що оскаржуване
рішення є незаконним і
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Апелянт вважає,
що звільнення ОСОБА_2 із займаної
посади директора було проведено у
встановленому законом порядку, згідно
вимог ч.2 ст.40 КЗпП України та ч.3 рішення
Самбірської міської ради Львівської
області від 29.05.2012 року №27 «Про
реорганізацію середньої школи №9 м.
Самбора Львівської області у
навчально-виховний комплекс
«Дошкільний навчальний заклад -
загальноосвітній навчальний заклад» м.
Самбора Львівської області». Щодо
моральної шкоди, то апелянт вважає, що
позивачем не доведено належним чином
факту заподіяння відповідачем йому
моральної шкоди.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Районним судом встановлено, що позивач
з 04.03.2000 року працював директором
середньої школи №9 м. Самбора
Львівської області, з ним був укладений
безстроковий трудовий договір.

Наказом відділу освіти виконкому
Самбірської міської ради №254 від 31.05.2012
року наказано реорганізувати середню
школу №9 у навчально-виховний комплекс
«Дошкільний навчальний
заклад-загальноосвітній навчальний
заклад» м. Самбора Львівської
області(надалі - НВК), призначення
директора НВК здійснити на конкурсній
основі. До 01.07.2012 року письмово
попередити педагогічних працівників
школи про можливе вивільнення у зв'язку
з реорганізацією школи. До цієї ж дати у
Самбірський міськрайонний центр
зайнятості подати звіт про заплановане
вивільнення працівників, звільнення
працівників школи провести 31.08.2012 року,
дотримавши при цьому вимог чинного
законодавства.

Позивач 06.06.2012 року на ім'я начальника
відділу освіти подав письмову заяву
про перевід його з посади директора
середньої школи № 9 м. Самбора на посаду
директора НВК.

Наказами відповідача від 07.11.2012 року №
510-к «Про звільнення ОСОБА_2.» та від
14.11.2012 року № 520-к «Про зміну дати
звільнення ОСОБА_2.» позивача звільнено
з посади директора середньої школи №9
м. Самбора з 14.11.2012 року у зв'язку з
реорганізацією даного закладу з
виплатою вихідної допомоги в розмірі
середнього місячного заробітку на
підставі п.1ст.40, ст.44 КЗпП України.
Підставами для звільнення в наказах
зазначено наказ відділу освіти від
31.05.2012 року № 254, листок
непрацездатності позивача та
доповідну записку бухгалтера від 14.11.2012
року.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач
звернувся в суд з позовом про визнання
наказів незаконними та їх скасування,
поновлення на роботі, оплату часу
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди.

Задовольняючи частково позов, районний
суд виходив з того, що при
реорганізації середньої школи №9 м.
Самбора Львівської області у
навчально-виховний комплекс
«Дошкільний навчальний
заклад-загальноосвітній навчальний
заклад» м. Самбора Львівської області
посада директора не скорочувалася, а
сам факт реорганізації не є підставою
для розірвання трудового договору, а
тому його звільнення є незаконним.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, так
як він дійшов до них з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Згідно ст.2 КЗпП України право громадян
на працю, - тобто на одержання роботи з
оплатою праці не нижче встановленого
державою мінімального розміру, -
включаючи право на вільний вибір
професії, роду занять і роботи,
забезпечується державою. Працівники
реалізують право на працю шляхом
укладення трудового договору про
роботу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою.

Частиною першою ст.36 КЗпП України
визначені підстави припинення
трудового договору. Однією з них є
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу(статті 40, 41).

Відповідно до ч.3 ст.36 КЗпП України у
разі зміни власника підприємства, а
також у разі його реорганізації
(злиття, приєднання, поділу, виділення,
перетворення) дія трудового договору
працівника продовжується. Припинення
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
можливе лише у разі скорочення
чисельності або штату
працівників(пункт 1 ч.1 ст.40).

Частиною 1 ст.40 КЗпП України визначено,
що трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також
строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і
праці, в тому числі ліквідації,
реорганізації, банкрутства або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Згідно роз'яснень, викладених у п.19
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника за
його згодою на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи попереджався
він за два місяці про наступне
вивільнення.

Штатним розписом навчально-виховного
комплексу «Дошкільний навчальний
заклад-загальноосвітній навчальний
заклад» передбачено посаду директора (1
одиниця).

Це свідчить про те, що при
реорганізації середньої школи №9 м.
Самбора Львівської області скорочення
штату не відбулося, посада директора
школи, яку займав ОСОБА_2, збереглася.

Крім того, як ствердила представник
відповідача в судовому засіданні
апеляційного суду, жоден працівник
середньої школи №9 м. Самбора після
проведеної реорганізації не був
звільнений з роботи і всі продовжують
працювати у навчально-виховному
комплексі.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України
«Про освіту» за рішенням місцевих
органів виконавчої влади та органів
місцевого самоврядування для
задоволення освітніх потреб населення
можуть створюватися навчально-виховні
комплекси «дошкільний навчальний
заклад - загальноосвітній навчальний
заклад», «загальноосвітній навчальний
заклад - дошкільний навчальний заклад»
або об'єднання з іншими навчальними
закладами, а також загальноосвітні
навчальні заклади та групи
продовженого дня.

Згідно з чч. 2, 3, 4 ст. 20 Закону України
«Про освіту» керівники навчальних
закладів, що є загальнодержавною
власністю і підпорядковані
центральному органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
освіти, обираються за конкурсом і
призначаються на посаду центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері освіти
шляхом укладання з ними контракту
відповідно до порядку, що
затверджується Кабінетом Міністрів
України.

Керівники навчальних закладів, що є
загальнодержавною власністю і
підпорядковані іншим центральним
органам виконавчої влади, обираються
за конкурсом і призначаються на посаду
(за попереднім погодженням з
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
освіти) відповідними центральними
органами виконавчої влади шляхом
укладання з ними контракту.

Керівники навчальних закладів, що є
комунальною власністю, призначаються
органом виконавчої влади Автономної
Республіки Крим у сфері освіти,
відповідними обласними, міськими,
районними органами управління освітою
за попереднім погодженням з місцевими
органами виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування.

Навчально-виховний комплекс
«Дошкільний навчальний заклад -
загальноосвітній навчальний заклад» м.
Самбора Львівської області
знаходиться у комунальній власності
Самбірської міської ради (п.1.1 Статуту).

Згідно з ст.8 Конституції України в
Україні визнається і діє принцип
верховенства права.

Відтак, колегія суддів вважає, що
наказ відділу освіти №254 від 31 травня
2012 року про реорганізацію середньої
школи №9 у навчально - виховний
комплекс «Дошкільний навчальний
заклад-загальноосвітній навчальний
заклад м. Самбора в частині призначення
директора НВК на конкурсній основі не
відповідає вимогам наведених норм
права, а тому той факт, що даний наказ
був чинним на час звільнення позивача
не може бути підставою для скасування
оскаржуваного рішення.

Крім того, на час звільнення ОСОБА_2 з
посади директора середньої школи №9
даних про створення
навчально-виховного комплексу
«Дошкільний навчальний заклад -
загальноосвітній навчальний заклад» м.
Самбора Львівської області та
припинення середньої школи №9 м.
Самбора Львівської згідно з довідкою з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців не
було.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно роз'яснень, наданих у п.13 цієї ж
Постанови, судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я
умовах тощо), яке призвело до його
моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя,
обов'язок по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Захист порушеного права у сфері
трудових відносин забезпечується як
відновленням становища, яке існувало
до порушення цього права (наприклад,
поновлення на роботі), так і механізмом
компенсації моральної шкоди, як
негативних наслідків (втрат)
немайнового характеру, що виникли в
результаті душевних страждань, яких
особа зазнала у зв'язку з посяганням на
її трудові права та інтереси.
Конкретний спосіб, на підставі якого
здійснюється відшкодування моральної
шкоди, обирається потерпілою особою з
урахуванням характеру правопорушення,
його наслідків та інших обставин
(статті 3, 4, 11, 31 ЦПК).

Компенсація завданої моральної шкоди
не поглинається самим фактом
відновлення становища, яке існувало до
порушення трудових правовідносин,
шляхом поновлення на роботі, а має
самостійне юридичне значення.

КЗпП не містить будь-яких обмежень чи
винятків щодо компенсації моральної
шкоди в разі порушення трудових прав
працівників, а ст. 2371 цього Кодексу
передбачає право працівника на
відшкодування моральної шкоди в
обраний ним спосіб, зокрема, повернення
потерпілій особі вартісного
(грошового) еквівалента завданої
моральної шкоди, розмір якої суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин» - так
правова позиція викладена у постанові
Верховного Суду України від 25 квітня 2012
р. у справі 6-23цс12).

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її
сутність, не можна відшкодувати в
повному обсязі, оскільки немає (і не
може бути) точних критеріїв майнового
виразу душевного болю. Зважаючи на це,
будь - яка компенсація моральної шкоди
не може бути адекватною дійсним
стражданням, тому будь - який її розмір
може мати суто умовний характер.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а також
з врахуванням ст. 23 ЦК України, ст.137-1
КЗпП України, роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного суду України від
31.03.1995 року №4 (з наступними змінами)
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» висновки суду щодо розміру
відшкодування моральної шкоди в повній
мірі відповідають обставинам справи, є
обґрунтованими, а тому, на думку
судової колегії, є правильними.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Відділу освіти
виконавчого комітету Самбірської
міської ради Львівської області
відхилити.

Рішення Старосамбірського районного
суду Львівської області від 06 вересня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: