Справа № 192/2847/13-ц
Провадження № 2/192/156/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2014 року Солонянський районний
суд Дніпропетровської області в
складі:

головуючої - судді Омелюх
В.М.

при секретарі - Савчуковій
В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у смт. Солоне
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом
до відповідача про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування своїх позовних
вимог посилається на те, що між банком
та відповідачем ОСОБА_1 11 вересня 2006
року було укладено кредитний договір
без номеру, відповідно до якого остання
отримала кредит у вигляді
встановленого ліміту на платіжну
картку в розмірі 1300 гривень зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36,00% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки, при цьому відповідач
підтвердила свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами
наданих банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою
складає між нею та банком договір, що
підтверджується її підписом у заяві.

У відповідності до умов договору
позивач свої зобов'язання виконав в
повному обсязі та видав відповідачу
кредит у розмірі 1 300 гривень, а
відповідач свої зобов'язання не
виконала належним чином, в зв'язку з чим
станом на 31 жовтня 2013 року виникла
заборгованість за кредитом в сумі 18 286
гривень 16 копійок, з яких 3 444 гривні 11
копійок - заборгованість за кредитом, 13
495 гривень 09 копійок - заборгованість
по процентам за користування кредитом,
а також нараховані штрафи відповідно
до пункту 8.6 Умов та правил надання
банківських послуг в сумі 500 гривень
(фіксована частина) та 846 гривень 96
копійок (процентна складова), в зв'язку
з чим змушені звернутися до суду з
позовом про стягнення заборгованості
за кредитним договором в примусовому
порядку.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала у
повному обсязі та прохала їх
задовольнити, оскільки відповідачка
отримавши кредитні кошти відповідно до
укладеного між сторонами договору свої
зобов'язання по поверненню кредиту,
сплаті процентів за користування
кредитом не виконувала. Пояснила, що
договір було укладено на один рік, але в
якщо ніхто зі сторін протягом цього
строку не повідомляв іншу сторону про
припинення дії договору, він кожного
разу автоматично лонгується на той же
строк. Відповідачка після закінчення
першого строку дії договору не
повідомляла банк про його припинення,
не було нею здійснено це і в подальшому.
Строк договору не співпадає зі строком
дії платіжної картки і не залежить від
того чи в подальшому відповідачка
отримувала іншу картку, оскільки
договір продовжує діяти до повного
його виконання сторонами чи закриття
рахунку по даному кредиту за заявою
відповідача, в зв'язку з чим вважала, що
банк не пропустив строк звернення з
даним позовом до суду, так як це
обов'язок відповідача повернути взяті
в кредит кошти.

Відповідач ОСОБА_1, яка про день та час
розгляду справи повідомлена належним
чином через свого представника (а.с.73) в
судове засідання не з'явилася, про
причини своєї неявки суд не повідомила,
особистих заперечень проти позову та
доказів, що їх обґрунтовують суду не
надала.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав та
заперечував проти його задоволення,
оскільки відповідачка повернула
отримані кредитні кошти, а банк
пропустив визначений законом строк
позовної давності на пред'явлення
даного позову до суду, так як ОСОБА_1 як
позичальник з 2007 року не сплачує
будь-яких коштів на повернення
отриманого кредиту, в зв'язку з чим у
банка виникло право на звернення з
позовом до суду саме з цього періоду
протягом трьох років, а банк звернувся
до суду лише в кінці 2013 року, тобто з
пропуском визначного законом
трьохрічного строку позовної давності
для даної категорії справ на звернення
до суду з позовом про захист порушених
прав чи охоронюваних законом
інтересів. Про застосування строків
позовної давності як підставу
відмовити в задоволені позову
представником позивача подано
письмову заяву від 19 червня 2014 року
(а.с.75). Крім цього, зазначив, що банк
надав суду неправдиві відомості щодо
строку дії платіжної картки, яка буда
видана банком терміном на 2 роки, тобто
до 2008 року, а не на шість років - до 2012
року, як зазначив банк у своїй
відповіді на запит суду, а без
платіжної картки, яку на інший строк
вона не отримувала, відповідачка не
могла ні користуватися грошовими
коштами, ні здійснювати їх повернення

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
докази, що маються у справі, приходить
до висновку, що позов не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, при
цьому доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях, а кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
чи заперечень, крім випадків
встановлених цим законом.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов - відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.610, ст.611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, в тому числі
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору, а також сплата неустойки.

Згідно ст.549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання, яка обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання і
право на яку згідно ст.550 ЦК України
виникає незалежно від наявності у
кредитора збитків, завданих
невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Відповідно до ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення зміну, або припинення
цивільних прав та обов'язків. Зміст
договору відповідно до ст.628 ЦК України
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Однією із різновидностей зобов'язання
є кредитний договір, укладений між
сторонами відповідно до вимог ст.1054,
ст.1055 ЦК України, який відповідно до
ст.629 цього Кодексу є обов'язковим до
виконання сторонами.

Судом встановлено, що між ЗАТ КБ
«Приватбанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ "Приватбанк" (а.с.15-16), як
позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_1
як позичальником 11 вересня 2006 року було
укладено кредитний договір без номеру,
відповідно до якого остання отримала
кредит у вигляді встановленого ліміту
на платіжну картку у розмірі 1 300
гривень зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 36,00% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки, на умові здійснення щомісячних
платежів в розмірі 7% від суми
заборгованості. Відповідач
підтвердила свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами
наданих банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою
складає між нею та банком договір, що
підтверджується її підписом у заяві
(а.с.7). Як зазначено в заяві
позичальнику було видано картку НОМЕР_1
(а.с.7 оборотна сторона), а з дано картки
вбачається, що строк її дії встановлено
до 09 місяця 2008 року (а.с.76), а не до 2012
року як зазначив у відповіді на запит
суду позивач (а.с.69), а з зазначеного
вбачається, що визначений сторонами
строк дії договору в один рік не
співпадає зі строком дії платіжної
карти, який є більшим.

Відповідно до умов зазначеного
договору позивач передав відповідачу
грошові кошти, а останній зобов'язався
погашати заборгованість по кредиту,
процентам за його користування, по
перевитратам платіжного ліміту, а
також сплачувати комісію на умовах
передбачених договором, а у випадку
невиконання або неналежного виконання
ним взятих на себе грошових зобов'язань
більше ніж 120 днів, відповідно до п.8.6
Умов і правил надання банківських
послуг сплатити банку штраф в розмірі
500 грн. + 5% від суми позову.

Пунктом 3.1 Умов і правил надання
банківських послуг датою укладення
договору є дата відкриття рахунку,
зазначена в розділі "Відмітки банку"
заяви, тобто 11 вересня 2006 року (а.с.8).

Відповідно до п. 9.12 вищезазначених
Правил, договір між сторонами діє 12
місяців з моменту підписання. якщо
протягом цього строку ні одна зі сторін
не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично продовжується на той же
самий строк.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_1 в порушення умов договору не
виконала взяті на себе грошові
зобов'язання, оскільки з жовтня 2007 року
припинила повертати грошові кошти
відповідно до взятих на себе
зобов'язань, що вбачається з наданого
позивачем розрахунку заборгованості
(а.с.4-6) та не виплатила кредит у
встановлений строк в повному обсязі, в
зв'язку з чим згідно розрахунку
позивача станом на 31 жовтня 2013 року
виникла заборгованість за кредитом в
сумі 18 286 гривень 16 копійок, з яких 3 444
гривні 11 копійок - заборгованість за
кредитом, 13 495 гривень 09 копійок -
заборгованість по процентам за
користування кредитом, а також були
нараховані штрафи відповідно до пункту
8.6 Умов та правил надання банківських
послуг в сумі 500 гривень (фіксована
частина) та 846 гривень 96 копійок
(процентна складова), що вбачається з
наявного в матеріалах справи
розрахунку заборгованості (а.с.4-6), а
вказане свідчить про порушення
позичальником умов кредитного
договору по поверненню кредиту.

Таким чином, аналізуючи викладене, суд
приходить до висновку, що доводи
позивача про невиконання
відповідачем зобов'язань за кредитним
договором є обґрунтованими
дослідженими в судовому засіданні
доказами.

В той же час, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні
доводи представника відповідача щодо
повного виконання відповідачем своїх
зобов'язань за кредитним договором,
оскільки доказів на підтвердження
виконання відповідачем зобов'язань за
кредитним договором суду не надано.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно ст. 267 ЦК України - загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, при цьому
відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Відповідно до ст. 259 ЦК України - позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі, але в судовому засіданні
будь-яких доказів щодо домовленості
сторін про збільшення строк позовної
давності суду не надано, а судом не
встановлено.

В судовому засіданні з наданого
позивачем розрахунку заборгованості
встановлено, що отримання грошових
коштів, як і останній платіж
відповідачем здійснювався в жовтні 2007
року і з цього часу відповідач
платіжною карткою не користувалась,
строк дії її закінчився у вересні 2008
року, в зв'язку з чим відповідач не
могла користуватися платіжною карткою
та наданим позивачем лімітом, а
зазначене свідчить про те, що з даного
періоду позивачеві достовірно відомо
про порушення його права відповідачем
на повернення грошових коштів, які
підлягали поверненню частинами
(щомісячними платежами), а позивач
ніяких дій по поверненню кредиту не
вчиняв, а згідно позовної заяви
звернувся із позовом лише 17 грудня 2013
року (а.с.2 - 3), тобто більше ніж через 6
років після виникнення права на
звернення до суду за захистом
порушеного права, при цьому будь-яких
доказів поважності причин пропуску
строку позовної давності для звернення
з даним позовом до суду позивачем суду
не надав, а були викликані
бездіяльністю самого позивача щодо
захисту свого порушеного права.

Суд враховує, що така правова позиція
висловлена Верховним Судом України в
постанові від 06 листопада 2013 року у
справі №6-116 цс 13.

Статтею 267 ЦК України встановлено, що
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, не зважаючи на
встановлення порушення виконання з
боку відповідача умов кредитного
договору від 11 вересня 2006 року, суд
вважає, що позивачем пропущено строк
позовної давності звернення до суду
для захисту свого порушеного права, у
зв'язку з чим в задоволенні позову слід
відмовити з цих підстав, оскільки
представником відповідача подано
письмову заяву про застосування спливу
позовної давності відповідно до вимог
ч.4 ст.267 ЦК України (а.с.77).

В зв'язку з відмовою в задоволенні
позову судові витрати у справі по
сплаті судового збору несе позивач у
справі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 258, 267, 526-530, 536, 543, 549-551, 572-593, 598, 610-615,
624, 625, 638-654, 1046-1056-1 ЦК України; ст.ст. 10, 11,
57, 60, п.6 ч.3 ст.79, 88, 209, 212-215 ЦПК України,
суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене
до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Солонянський районний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
а особами, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча: суддя