АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 212/1331/14-ц 22-ц/774/1179/К/14
Справа № 212/1331/14-ц
Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1179/К/14
інстанції - Тимошенко Т.І.
Доповідач - Савіна Г.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року
м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Митрофанової Л.В., Остапенко
В.О.,

при секретарі - Кузьміній Н.В.,

за участю - позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3,

представника відповідача Савкової
Аліни Олександрівни,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Жовтневого районного суду
м. Кривого Рогу від 01 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до
Дочірнього підприємства
«Адідас-Україна» про стягнення суми не
отриманої вихідної допомоги,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В
И Л А :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Дочірнього
підприємства «Адідас-Україна» (далі -
ДП «Адідас-Україна») про стягнення суми
не отриманої вихідної допомоги,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та моральної
шкоди. В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що з 15 лютого 2007 року він
працював у відповідача на посаді
продавця-консультанта. На підставі
наказу по ДП «Адідас-України» № 115/19-ВК
від 01 липня 2009 року, 03 липня 2009 року він
був звільнений за п.6 ст. 36 Кодексу
Законів про працю України у зв'язку з
відмовою від продовження роботи у
зв'язку зі зміною істотних умов праці.
При звільненні, в порушення вимог
чинного трудового законодавства,
відповідач не виплатив йому вихідну
допомогу та його вимоги про виплату
допомоги ігнорує, тому позивач просив
суд стягнути на його користь з ДП
«Адідас-Україна» вихідну допомогу у
розмірі 1485 грн., середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
з 03 липня 2009 року по день ухвалення
рішення, 4000 грн. на відшкодування
моральної шкоди завданої діями
відповідача, а також судові витрати по
справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 01 квітня 2014 року
ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні його
позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового про задоволення
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, на його
думку, суд неправомірно відмовив йому
у задоволенні позовних вимог, дійшов
помилкового висновку щодо пропуску ним
строку позовної давності, не врахував,
що на позовні вимоги в частині
стягнення суми не отриманої вихідної
допомоги поширюється дія ч. 2 ст. 233 КЗпП
України, внаслідок чого він не
обмежується будь-яким строком для
звернення до суду, а також не звернув
увагу на відсутність факту проведення
з ним остаточного розрахунку при
звільненні, що не заперечується
відповідачем.

В своїх запереченнях ДП
«Адідас-Україна» просить апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 15 лютого 2007 року
між позивачем та ДП "Адідас України" в
особі директора пана Мартіна
Шенкланда, був укладений трудовий
договір, на підставі якого позивача
призначено на посаду
продавця-консультанта в магазин ДП
"Адідас-Україна" № 52; розташованого за
адресою: Україна, Дніпропетровська
область місто Кривий Ріг, вулиця
Лермонтова, будинок № 37. На зазначеному
підприємстві позивач пропрацював до 03
липня 2009 року.

На підставі наказу по ДП
«Адідас-України» № 115/19-ВК від 01 липня
2009 року позивач був звільнений з 03
липня 2009 року за п.6 ст. 36 Кодексу
Законів про працю України - відмова від
продовження роботи у зв'язку зі зміною
істотних умов праці.

Згідно рішення Подільського районного
суду міста Києва від 16 грудня 2011 року та
рішення Апеляційного суду міста Києва
від 11 квітня 2012 року у справі №
22-ц12р. за позовом ОСОБА_2 до ДП
«Адідас-Україна» про стягнення сум не
отриманої заробітної плати, премії,
середнього заробітку за час затримки
під час розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди,
встановлено що, момент проведення
розрахунку при звільненні з ОСОБА_2- є 07
липня 2009 року.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позовних вимог за спливом строку
позовної давності, суд першої
інстанції виходив із того, що позовна
давність із зверненням до суду ОСОБА_2
до ДП «Адідас-України» про стягнення
суми не отриманої вихідної допомоги, та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні почала
спливати з моменту проведення
розрахунку при звільненні з ОСОБА_2 - з 07
липня 2009 року, тобто з моменту коли йому
стало відомо, які саме суми були йому
сплачені.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Проте оскаржуване рішення, на думку
колегії суддів, вимогам вищезазначеної
статті не відповідає.

Так, при припиненні трудового договору
з підстав, зазначених у пункті 6 статті
36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього
Кодексу, працівникові виплачується
вихідна допомога у розмірі не менше
середнього місячного заробітку; у разі
призову або вступу на військову службу,
направлення на альтернативну
(невійськову) службу (пункт 3 статті 36) -
у розмірі двох мінімальних заробітних
плат; внаслідок порушення власником
або уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39) - у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку; у разі
припинення трудового договору з
підстав, зазначених у пункті 5 частини
першої статті 41, - у розмірі не менше ніж
шестимісячний середній заробіток. (ст.
44 КЗпП України).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду (ст. 225 КЗпП України) починається
з наступного дня після проведення
зазначених виплат незалежно від
тривалості затримки розрахунку (п. 25
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці").

Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП
України обов'язок роботодавця щодо
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, а наявність рішення суду, яким
підтверджується факт порушення
строків проведення розрахунку з
працівником не звільняє його від
виконання цього обов'язку.

При цьому, перебіг строку для звернення
до суду за захистом порушеного права
починається з наступного дня після
проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку.

Проте суд першої інстанції, в порушення
вимог статей 213, 214 ЦПК України не
визначився з характером спірних
правовідносин та не звернув увагу на
те, що на момент звернення ОСОБА_2 до
суду остаточний розрахунок (виплата
вихідної допомоги) відповідачем з ним
проведено не було, та дійшов
помилкового висновку щодо пропуску
позивачем строку для звернення до суду
з цим позовом.

Колегія суддів не приймає до уваги
посилання відповідача на те, що ОСОБА_2
не звертався до нього про виплату
вихідної допомоги, оскільки обов'язок
із виплати заборгованості із
заробітної плати покладається на
роботодавця незалежно від прохання
працівника про вказану виплату, а ст. 117
КЗпП України застосовується у разі
несвоєчасної виплати належних
працівнику сум незалежно від наявності
клопотання працівника про таку
виплату.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як убачається із рішення Подільського
районного суду м. Києва від 16 грудня 2011
року середньоденна заробітна плата
позивача становить 57,23 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні за період з 04 липня 2009 року
по 11 червня 2014 року буде становити 70907,97
грн. із розрахунку: 57,23 грн.
(середньоденна заробітна плата) * 1239
днів (128 робочих днів у 2009 році + 251
робочий день у 2010 році + 250 робочих днів
у 2011 році + 251 робочий день у 2012 році + 251
робочий день у 2013 році + 251 робочий день
у 2010 році + 108 робочих днів у 2014 році).

Як зазначалося вище при припиненні
трудового договору з підстав,
зазначених у пункті 6 статті 36 та
пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу,
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі не менше середнього
місячного заробітку.

Умови і розмір вихідної допомоги при
звільненні закріплені в статті 44
Кодексу законів про працю України.

Для розрахунку вихідної допомоги при
звільненні працівника необхідно
визначити розмір середньомісячної
заробітної плати відповідно до Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995г. №100.

Так, відповідно до абз.2 п.2 Порядку для
розрахунку вихідної допомоги
враховуються виплати за останні 2
календарні місяці роботи, що передують
звільненню. При відпрацюванні на
підприємстві менше двох календарних
місяців середня заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох
календарних місяців людина на
працювала, середня заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
попередні два місяці роботи. Якщо ж і
протягом цих місяців людина не
пропрацював ні дня, розрахунки
проводяться виходячи зі встановлених в
трудовому договорі тарифної ставки,
посадового (місячного) окладу.

При обчисленні середньої заробітної
плати до її складу включаються:

основна заробітна плата;

доплати і надбавки (за понаднормову
роботу і роботу в нічний час; суміщення
професій і посад, розширення зон
обслуговування або виконання
підвищених обсягів робіт
працівниками-почасовиками; високі
досягнення у праці (високу професійну
майстерність), умови праці;
інтенсивність праці, керівництво
бригадою, вислугу років та інші);

виробничі премії та премії за економію
конкретних видів палива,
електроенергії та теплової енергії;

винагорода за підсумками роботи та
вислугу років тощо

Премії включаються в заробіток того
місяця, на який вони припадають згідно
з розрахунковою відомістю на заробітну
плату. Премії, які виплачуються за
квартал і більш тривалий проміжок часу,
при обчисленні середньої заробітної
плати за останні два календарні місяці,
включаються в заробіток в частині, що
відповідає кількості місяців у
розрахунковому періоді. У разі якщо
число робочих днів у розрахунковому
періоді відпрацьовано не повністю,
премії, винагороди та інші
заохочувальні виплати при обчисленні
середньої заробітної плати за останні
два календарні місяці враховуються
пропорційно часу, відпрацьованому в
розрахунковому періоді.

Одноразова винагорода за підсумками
роботи за рік і за вислугу років
включається до середнього заробітку
шляхом додавання до заробітку кожного
місяця розрахункового періоду 1/12
винагороди, нарахованої в поточному
році за попередній календарний рік.

Усі виплати включаються в розрахунок
середньої заробітної плати в тому
розмірі, в якому вони нараховані, без
виключення сум відрахування на
податки, стягнення аліментів тощо, за
винятком відрахувань із заробітної
плати осіб, засуджених за вироком суду
до виправних робіт без позбавлення
волі .

Не включаються до складу середньої
заробітної плати такі виплати:

виплати за виконання окремих доручень
(одноразового характеру), що не входять
в обов'язки працівника (за винятком
доплат за суміщення професій і посад,
розширення зон обслуговування або
виконання додаткових обсягів робіт і
обов'язків тимчасово відсутніх
працівників, а також різниці в
посадових окладах, що виплачується
працівникам, які виконують обов'язки
тимчасово відсутнього керівника
підприємства або його структурного
підрозділу і не є штатними
заступниками);

одноразові виплати (компенсація за
невикористану відпустку, матеріальна
допомога, допомога працівникам, які
виходять на пенсію і т.п.);

компенсаційні виплати на відрядження і
переведення (добові, оплата за проїзд,
витрати на наймання житла, підйомні,
надбавки, що виплачуються замість
добових);

премії за винаходи та
раціоналізаторські пропозиції, за
сприяння впровадженню винаходів і
раціоналізаторських пропозицій, за
впровадження нової техніки і
технології, за збирання і здавання
брухту чорних, кольорових і
дорогоцінних металів, збір і здачу на
відновлення відпрацьованих деталей
машин, автомобільних шин, введення в
дію виробничих потужностей та об'єктів
будівництва (за винятком цих премій
працівникам будівельних організацій,
що виплачуються у складі премій за
результати господарської діяльності);

грошові та матеріальні винагороди за
призові місця на змаганнях, оглядах,
конкурсах тощо;

пенсії, державна допомога, соціальні та
компенсаційні виплати;

літературний гонорар штатним
працівникам газет і журналів, що
виплачується за авторським договором;

вартість безплатно виданого спецодягу,
спецвзуття та інших засобів
індивідуального захисту, мила, миючих і
знешкоджуючих засобів, молока і
лікувально-профілактичного
харчування;

дотації на обіди, проїзд, вартість
оплачених підприємством путівок до
санаторіїв та будинків відпочинку;

виплати, пов'язані з ювілейними датами,
днем ??народження, за довголітню і
бездоганну трудову діяльність, активну
громадську роботу тощо;

вартість безкоштовно наданих деяким
категоріям працівників комунальних
послуг, житла, палива та сума коштів на
їх відшкодування;

заробітна плата на роботі за
сумісництвом (за винятком працівників,
для яких включення її до середнього
заробітку передбачено чинним
законодавством);

суми відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я;

доходи (дивіденди, відсотки),
нараховані за акціями трудового
колективу і вкладами членів трудового
колективу в майно підприємства;

компенсація працівникам втрати
частини заробітної плати зв'язку з
порушенням термінів її виплати.

Також не враховуються виплати за час,
протягом якого зберігається середній
заробіток працівника (за час виконання
державних і громадських обов'язків,
щорічної і додаткової відпусток,
відрядження тощо) та допомога у зв'язку
з тимчасовою непрацездатністю.

Вихідна допомога розраховується за
формулою:

Вд = (З1 + З2) / К1 * К2, де:

Вд - вихідна допомога;

З1 - зарплата за 1-ий місяць перед
звільненням;

З2 - зарплата за 2-ий місяць перед
звільненням;

К1 - кількість фактично відпрацьованих
днів за 2 місяці;

К2 - середньомісячна кількість робочих
днів за 2 місяці.

Враховуючи, що при розрахунку
середньоденного заробітку позивача,
розмір якого встановлено судовим
рішенням та сторонами не оскаржено,
було взято останні два місяця перед
звільненням - травень і червень, то ці
місяці необхідно брати і для
розрахунку розміру вихідної допомоги.

Таким чином, розмір вихідної допомоги
становить: (228,93 грн. / 4 дні * 19 днів
=1087,42грн.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено,
що відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Відповідно до роз'яснень наданих
у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" під
моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній
особі незаконними діями або
бездіяльністю інших осіб. Відповідно
до чинного законодавства моральна
шкода може полягати, зокрема: у
приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права
власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням
під слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

У п. 13 Постанови, роз'яснено, що судам
необхідно враховувати, що відповідно
до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня
2000 р.) за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я
умовах тощо), яке призвело до його
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Пунктом 9 Постанови встановлено, що
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Враховуючи, що відповідачем не
виплачено позивачу усі кошти належні
йому при звільненні (вихідну допомогу),
що призвело до порушення його законних
прав, вимагало від нього додаткових
зусиль для організації його життя,
оскільки позивач був змушений
звертатися до суду для відстоювання
своїх інтересів, обсяг моральних
страждань, їх інтенсивність та
довготривалість, істотність вимушених
змін у його життєвих стосунках, колегія
суддів вважає, що належною
компенсацією отриманої позивачем
моральної шкоди є сума 500 грн.

За таких підстав, колегія суддів
вважає, що рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням, відповідно до
п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, нового
рішення про часткове задоволення
позовних вимог та стягнення з ДП
«Адідас-Україна» на користь ОСОБА_2
вихідної допомоги при звільненні в
сумі 1087 грн. 42 коп., середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні з 04 липня 2009 року по 11
червня 2014 року в сумі 70907 грн. 97 коп. та
на відшкодування моральної шкоди 500,00
грн. У решті позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ДП
«Адідас-Україна» на користь держави
підлягає стягненню судовий збір в сумі
1145 грн. 32 коп. за розгляд справи у судах
першої (719,95 грн. за позовну вимогу
майнового характеру + 243,60 за позовну
вимогу немайнового характеру) та
апеляційної інстанцій (359,97 за позовну
вимогу майнового характеру + 121,80 за
позовну вимогу немайнового характеру).

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309,
313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 01 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Дочірнього
підприємства «Адідас-Україна» про
стягнення суми не отриманої вихідної
допомоги, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства
«Адідас-Україна» на користь ОСОБА_2
вихідну допомогу при звільненні в сумі
1087 (одна тисяча вісімдесят сім) грн. 42
коп., середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні з 04
липня 2009 року по 11 червня 2014 року в сумі
70907 (сімдесят тисяч дев'ятсот сім) грн. 97
коп. та на відшкодування моральної
шкоди в сумі 500,00 (п'ятсот) грн.

У решті позову відмовити.

Стягнути з Дочірнього підприємства
«Адідас-Україна» на користь держави
судовий збір в сумі 1145 грн. 32 коп. за
розгляд справи у судах першої та
апеляційної інстанцій.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: