Справа № 466/1598/13
Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/1994/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Шумської Н.Л., Струс Л.Б.

з участю секретаря Бадівської О.О.

та з участю ОСОБА_2, її представника
ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 05 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання права особистої приватної
власності,-

встановила:

У квітні 2013 року ОСОБА_4, в інтересах
якого діє ОСОБА_5, звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_2 про визнання права
приватної власності та просив визнати
за ним право особистої приватної
власності на будинок АДРЕСА_2.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 5 грудня 2013 року позов
задоволено.

Визнано право особистої приватної
власності ОСОБА_4 на будинок АДРЕСА_2.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Рішення суду оскаржила відповідач.
Вважає рішення незаконним і
необґрунтованим, ухваленим з неповним
встановленням обставин, які мають
значення для справи, з неправильним
дослідженням та оцінкою доказів,
порушенням норм матеріального права.

Просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким в позові відмовити. Свої
вимоги обґрунтовує тим, що відповідно
до ст. 60 СК України кожна річ, набута за
час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Згідно
роз'яснень наданих у п.п.23, 24 постанови
Пленуму ВСУ «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21.12.2007
року №11, вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Джерелом походження
коштів в оскаржуваному рішенні визнано
позичені кошти та кошти виручені за
продаж квартири, який відбувся більш
ніж через пів року після придбання, тим
самим фактично визнано, що на час
придбання спірного приміщення у
позивача були відсутні кошти, які
належали йому особисто. Зазначає, що
суд не повинен був брати до уваги при
оцінці доказів покази свідків ОСОБА_6
та ОСОБА_7, оскільки існують
розбіжності щодо обставин моменту
передачі коштів позивачем перед
купівлею приміщення, оскільки в
договорі купівлі-продажу зазначено, що
вся сума коштів передана до моменту
укладення договору, який підписаний
сторонами договору, тоді як зазначені
свідки пояснили, що на підставі усної
домовленості з позивачем, частина
коштів була доплачена позивачем через
тривалий час, а джерелом їх походження
є продаж його особистої квартири, про
що їм відомо саме зі слів позивача.
Окрім того, суд першої інстанції
безпідставно прийняв до уваги
твердження позивача про те, що він
позичив значну суму коштів у ОСОБА_8,
яка до цього часу ним не повернута.
Судом безпідставно не було взято до
уваги покази свідка ОСОБА_9, яка через
свого сина позивачу в інтересах своєї
доньки, відповідача по справі, передала
15 тис. дол. США для придбання житла для
їх сім»ї, які були її власними
заощадженнями.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що така задоволенню не
підлягає.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
в повній мірі таким вимогам відповідає.

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що
сторони з 13.07.1996 року перебували у
зареєстрованому шлюбі. 08.05.2012 року шлюб
між сторонами розірвано.

01.03.2004 року позивачем було придбано у
ОСОБА_6 3/5 ідеальних частки у праві
власності на будинок АДРЕСА_2. Продаж
вчинено за 250 506 грн., що було
еквівалентно 47 000 дол. США. (п.4 Договору)

На підставі розпорядження № 290 від
26.03.2004 року будинок АДРЕСА_2 розділено
на два самостійних з присвоєнням
окремих поштових номерів, зокрема, 3/5
будинку, належним ОСОБА_4 присвоєно №
42а. Право власності на даний будинок
зареєстровано згідно витягу про
державну реєстрацію прав від 23.02.2011
року № 29104160.

Судом також встановлено та не
заперечується сторонами, що позивачу
на праві приватної власності належала
квартира АДРЕСА_1 згідно Свідоцтва про
право власності на квартиру №43097,
виданого 12.10.1995 року Виконкомом
Львівської міської ради народних
депутатів згідно розпорядження №730 від
12.10.1995 року.

Згідно договору купівлі-продажу від
08.11.2004 року, посвідченого приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_11, ОСОБА_4
відчужив її ОСОБА_12 за ціною 15 014 грн.
Однак як було встановлено судом та не
заперечувалось сторонами продаж
фактично було вчинено за 17 500 дол. США.

Судовим рішенням від 18.10.2013 року,
ухваленого у справі №466/7432/13-ц про
стягнення боргу в сумі 239 790 грн.
встановлено, що ОСОБА_4 20 лютого 2004 року
одержав у ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 30
000 дол. США для придбання 3/5 ідеальних
частки у праві власності на будинок
АДРЕСА_2 із зобов'язанням повернути
позичені кошти не пізніше 10 днів з
моменту одержання вимоги, однак станом
на день звернення до суду такі не
повернув.

Рішення сторонами не оскаржувалось та
набрало законної сили.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Стаття 60 СК України презюмує
виникнення права спільної сумісної
власності подружжя на майно, якщо воно
набуте ними за час шлюбу.

Перелік майна, яке є особистою
приватною власністю дружини, чоловіка,
визначено статтею 57 СК України.

Відповідно до вимог пунктів 1 та 3 ч. 1 ст.
57 СК України особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є: 1) майно,
набуте нею, ним до шлюбу; 3) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Верховний Суд України в п.п.23, 24
Постанови Пленуму від 21.12.2007 р. № 1 «Про
практику застосування судами
законодавства про розгляді справ право
на шлюб, розірвання шлюбу, визнання
його недійсним та поділ спільного
майна подружжя» роз'яснив, що при
вирішенні спорів між подружжям про
майно необхідно з'ясувати джерело і час
його придбання, а також роз'яснив, що не
належить до спільної сумісної
власності майно набуте за час шлюбу,
але за кошти, які належали одному з
подружжя особисто.

Матеріали справи безспірно
підтверджено, що кошти на придбання
будинку АДРЕСА_3 належали особисто
позивачу, оскільки їх частину він
позичив у ОСОБА_8, які зобов'язувався
особисто повернути і судовим рішенням
від 18.10.2013 року встановлений даний факт.
Іншу частину - отримав від продажу
квартири, яка належала йому на праві
приватної власності до укладення шлюбу
із ОСОБА_2 Факт використання коштів
отриманих ОСОБА_4 від продажу належної
йому на праві власності квартири
АДРЕСА_1 на придбання спірного будинку
визнала відповідачка, допитана в
якості свідка.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що спірний
будинок АДРЕСА_3 придбаний позивачем за
час шлюбу, але за кошти, які належали
йому особисто. Тому він не є об"єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, а належить позивачу на праві
особистої приватної власності.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено в ході розгляду справи
апеляційним судом, сторони визнали той
факт, що на момент купівлі 3/5 частин
будинку АДРЕСА_2 коштів у них не було.
Зазначене підтверджується допитаними
судом першої інстанції свідками
ОСОБА_4, ОСОБА_2, які ствердили, що сім»я
потребувала покращення житлових умов,
однак на той час власних заощаджень у
них не було.

Судом вірно надано правову оцінку та не
взято до уваги покази свідка ОСОБА_13
(матір відповідачки) про те, що вона
передала для придбання спірного
будинку особисті грошові кошти у сумі 15
000 дол. США, оскільки в матеріалах
справи жодного доказу передачі таких
грошей немає. Тому спростованими
вважає колегія суддів доводи
апеляційної скарги про те, що судом
безпідставно не було взято до уваги
покази свідка ОСОБА_9, яка через свого
сина позивачу в інтересах своєї доньки,
передала 15 тис. дол. США для придбання
житла для їх сім»ї, які були її власними
заощадженнями.

За таких обставин, оскільки
відповідачем відповідно до вимог ст.
ст. 10, 57-60 ЦПК України не доведено, що
спірний будинок набутий сторонами за
час шлюбу за кошти, які належали
подружжю, і належить сторонам на праві
спільної сумісної власності подружжя,
то суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про задоволення позову і
визнання його особистою приватною
власністю позивача.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів, оскільки вони
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгодою з висновками суду
по їх оцінці. Судом першої інстанції
повно та всебічно досліджені обставини
справи, перевірені письмові докази та
надано їм належну оцінку.

Таким чином, розглядаючи позовні
вимоги ОСОБА_4, встановивши дійсні
обставини справи, суд першої інстанції
дав належну оцінку зібраним доказам,
правильно застосував норми
матеріального права, не допустив
порушень норм процесуального права,
які призвели б до неправильного
вирішення спору, а тому рішення суду
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст.307 ч.1 п.1, ст.314 ч.1 п.1, ст.315,
ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 05 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
М.М. Шандра

Судді:
Л.Б.Струс

Н.Л.Шумська