АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 444/5751/12
Провадження 22ц/774/1132//14
Головуючий в суді першої
Категорія № 37 (1)
Доповідач - Михайлів Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року
м. Кривий
Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

Головуючого: Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П., Ляховської
І.Є.,

при секретарі - Кузьміній Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі згідно із
вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без
фіксації судового засідання
технічними засобами, без участі всіх
осіб, які беруть участь у справі,
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 14 березня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
приватного нотаріуса Криворізького
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
третя особа - Перша Криворізька
державна нотаріальна контора, про
визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2007 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, приватного
нотаріуса Криворізького міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що він є двоюрідним
племінником ОСОБА_5, яка за життя склала
заповіт на його користь. В листопаді 2006
року, після смерті ОСОБА_5, він
звернувся до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини де йому
повідомили про наявність заповіту від
імені померлої на відповідача - ОСОБА_3,
посвідченого приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4 26 вересня 2006 року.
Посилаючись на те, що оскаржуваний
заповіт складений з порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, крім
того волевиявлення заповідача через
важкий стан здоров'я не було вільним і
не відповідало її волі.

Після неодноразового уточнення
заявлених позовних вимог, в останній їх
редакції, в грудні 2013 року ОСОБА_2
просив суд, задовольнити позов визнати
заповіт недійсним а також постановити
окрему ухвалу щодо направлення
матеріалу до прокуратури м. Кривого
Рогу для порушення кримінальної справи
щодо дій нотаріуса ОСОБА_4 та пов'язаних
з нею осіб.

Справа слухалась судами неодноразово.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 14
березня 2014 року ОСОБА_2 відмовлено в
задоволенні його позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового про задоволення
позовних вимогу посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Зокрема, на його думку, суд дійшов
помилкового висновку щодо відсутності
порушень Цивільного Кодексу України,
Закону України "Про нотаріат" та
Інструкції про вчинення нотаріальних
дій при складанні та посвідченні
заповіту; не дав належної оцінки та не
відобразив повністю покази свідків зі
сторони позивача, які наполягали на
тому, що спірний заповіт не є справжнім
відображенням волі померлої ОСОБА_5; не
призначив повторну комісійну судово -
посмертну психіатричну експертизу, на
якій наполягав позивач, оскільки
висновки експертизи від 11.04.2013 року та
від 31.10.2013 року суперечать сукупності
доказів по справі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, ОСОБА_5 на праві
приватної власності належав жилий
будинок АДРЕСА_1.

07 лютого 2001 року ОСОБА_5 склала заповіт
на ім'я двоюрідного племінника ОСОБА_2,
яким заповіла йому все своє майно, із
чого б воно не складалося та де б воно
не знаходилося і взагалі те, що буде
належати їй на день смерті, та на що
вона за законом буде мати право.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

У листопаді 2006 року позивач звернувся
до першої Криворізької нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини, де йому повідомили про
наявність заповіту від ОСОБА_5,
посвідченого приватним нотаріусом
Криворізького нотаріального округу
ОСОБА_4 26 вересня 2006 року, згідно якого
все своє майно ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_3

Відмовляючи позивачу в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції,
дійшов висновку що ОСОБА_5 при складані
заповіту усвідомлювала значення своїх
дій, та виходив з відсутності підстав,
передбачених ст.ст. 1248, 1253, 1257 ЦК
України, для визнання заповіту
недійсним.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду з огляду на наступне.

У ст.1247 ЦК України закріплено загальні
вимоги до форми заповіту. Згідно
положень цієї статті заповіт
складається у письмовій формі, із
зазначенням місця та часу його
складення. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Якщо особа не
може особисто підписати заповіт,
він підписується відповідно до
частини четвертої статті 207 цього
Кодексу. Заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Стаття 1257 ЦК України передбачає
підстави недійсності заповіту.
Відповідно до ч. 1 наведеної статті
визначено, що заповіт, складений
особою, яка не мала на це права, а також
складений з порушенням вимог щодо його
форми та посвідчення, є нікчемним.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Як убачається із заповіту від 26 вересня
2006 року складений заповіт заповідачем
ОСОБА_5 був прочитаний вголос, про що
внесено до тексту відповідні записи,
підписаний у її присутності за її
дорученням іншою особою, а саме ОСОБА_6,
підписи якої засвідчено нотаріусом із
зазначенням причин, з яких текст
правочину не може бути підписаний
особисто ОСОБА_5

Згідно положень ст. 1248 ЦК України
нотаріус посвідчує заповіт, який
написаний заповідачем власноручно або
за допомогою загальноприйнятих
технічних засобів. Нотаріус може на
прохання особи записати заповіт з її
слів власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним. Якщо заповідач через фізичні
вади не може сам прочитати заповіт,
посвідчення заповіту має відбуватися
при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Пункт 157 "Інструкції про порядок
нотаріальних дій нотаріусами України"
передбачає, що якщо заповіт записаний
нотаріусом за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів,
він має бути вголос прочитаний
заповідачем і підписаний ним, про що
зазначається заповідачем перед його
підписом.

Абзацом 2 ч.2 ст.1247 ЦК України
передбачено, що якщо особа не може
особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до частини
четвертої статті 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст. 207 ЦК України, якщо
фізична особа у зв'язку з хворобою або
фізичною вадою не може підписатися
власноручно, за її дорученням текст
правочину у її присутності підписує
інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину,
що посвідчується нотаріально,
засвідчується нотаріусом або
посадовою особою, яка має право на
вчинення такої нотаріальної дії, із
зазначенням причин, з яких текст
правочину не може бути підписаний
особою, яка його вчиняє.

Підписання тексту правочину іншою
особою за дорученням фізичної особи, у
її присутності у зв'язку із хворобою
або фізичною вадою, внаслідок яких вона
не може підписатися власноручно в
тексті правочину із засвідченням
підпису іншої особи нотаріально,
передбачено і ч.3 ст.45 Закону України
"Про нотаріат", п.п. 16, 157 Інструкції "Про
порядок вчинення дій нотаріусами
України."

Відповідно до ч.1 ст.125 ЦК України на
бажання заповідача його заповіт може
бути посвідчений при свідках.

Частиною другою цієї статті
передбачено, що у випадках,
встановлених абзацом 3 ч.2 ст.1248 і ст.. 1252
ЦК України, присутність не менш як двох
свідків при посвідченні заповіту є
обов'язковою.

Відповідно до абзацу 3 ч.2 ст.1248 ЦК
України, якщо заповідач, через фізичні
вади не може сам прочитати заповіт,
посвідчення заповіту має відбуватися
при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Зі змісту заповіту вбачається, що текст
заповіту прочитано особисто
заповідачем.

Як убачається із заповіту нотаріусом
дотримано вимоги указаної статті.

Відповідно до положень ст.202 ЦК України
правочин - правомірна, тобто не
заборонена законом, вольова дія, яка
здійснюється суб'єктом цивільних
правовідносин і направлена на
встановлення, зміну чи припинення
цивільних прав і обов'язків.

Презумпція правомірності правочину
закріплена у ст. 204 ЦК України та може
бути спростована насамперед нормою
закону, яка містить відповідну
заборону, або шляхов визнання
неправомірності, а отже недійсності
правочину судом.

У ст.203 ЦК України закріплено загальні
вимоги, додержання яких є необхідними
для чинності правочину. Зокрема ч.3 цієї
статті передбачено, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі. У
разі, коли воля суб'єкта правочину
формувалася не вільно і (або) не
відповідала його волевиявленню (мало
місце насильство, особа перебувала під
впливом погрози, обману, тощо), правочин
визнається недійсним (ст.ст. 229 - 233 ЦК
України.)

Як убачається з позовної заяви
позивачем не зазначено, що правочин
здійснено під впливом обману,
насильства, погрози, зловмисної
домовленості представником однієї
сторони з іншою стороною або внаслідок
збігу важких обставин.

Позивачем поставлено питання про
визнання заповіту недійсним за ч.1 ст.
1257 ЦК України, в той час як згідно
вказаного закону, заповіт складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. Відповідно ж
до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Одночасно позивач просив визнати
заповіт недійсним за ч.2 ст.1257 ЦК
України, посилаючись на тяжкий
фізичний стан ОСОБА_5, яка деякий час не
вставала із ліжка, перебувала на обліку
в медичному закладі, тому ці обставини
та факт її смерті через декілька годин
після посвідчення заповіту, викликають
об'єктивний сумнів в тому, що заповідач
могла усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними, а отже заповіт, на
його думку, не є справжнім вираженням
її волі.

Як, вбачається з довідки КЗ
„Криворізька міська поліклініка № 2
ДОР" № 376 від 18.10.2012 року, ОСОБА_5,
знаходилась на обліку у дільничного
лікаря-терапевта у зв'язку з ішемічною
хворобою серця, померла вдома
ІНФОРМАЦІЯ_1, дільничним
лікарем-терапевтом ОСОБА_7 було
виписане лікарське свідоцтво про
смерть ( Ф 106/0-95) за № 96 від 27 вересня 2006
року причина смерті: хронічна
серцево-судинна недостатність,
атеросклеротичний кардіосклероз,
ішемічна хвороба серця. Амбулаторна
карта ( Ф25/0) ОСОБА_5 не збереглась.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 16 Постанови «Про судову
практику розгляду справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року
№ 9 та в п. 18 Постанови «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30.05.2008 року № 7 для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу (в
даному випадку - посмертну
судово-психіатричну експертизу) за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, за
клопотанням позивача судом призначено
посмертну судово-психіатричну
експертизу для визначення психічного
стану ОСОБА_5 на час складання нею
заповіту - 26.09.2006 року.

Відповідно до Акту № 80 посмертної
судово-психіатричної експертизи від 11
квітня 2013 року ОСОБА_5 на час складання
заповіту будь-яким хронічним стійким
психічним захворюванням не страждала,
а також тимчасового хворобливого
розладу психічної діяльності не
виявляла, а отже при складанні заповіту
за своїм психічним станом могла
розуміти значення своїх дій та
керувати ними.(а.с.72-72)

Відповідно до Акту № 229 посмертної
додаткової судово-психіатричної
експертизи від 31.10.2013 року ОСОБА_5 на час
складання заповіту, а саме на 26 вересня
2006 року хронічним стійким психічним
розладом не страждала, тимчасового
хворобливого розладу душевної
діяльності не виявляла. Хвороба
ішемічна хвороба серця Кардіосклероз
атеросклеротичний, яким страждала
ОСОБА_5 в період часту 26 вересня 2006 року
та її соматичний стан в той період часу
психічним розладом, який би позбавляв
би ОСОБА_5 можливості розуміти значення
своїх дій та керувати ними не
супроводжувалось, та не чинило дії на
її можливість розуміти значення своїх
дій та керувати ними при складанні
заповіту 26 вересня 2006 року. ОСОБА_5 на
час складання заповіту, а саме 26
вересня 2006 року могла розуміти
значення своїх дій та керувати
ними.(а.с. 118-125)

Посилання ОСОБА_2, в апеляційній сказі
що судом першої інстанції, йому було
безпідставно відмовлено в задоволені
клопотання про призначення повторної
комісійної судової посмертної
психіатричної експертизи, колегія
суддів відхиляє, оскільки результати
вже існуючих досліджень про стан
здоров'я заповідача, збігаються, та з їх
змісту не вбачається, спірних
моментів, які б могли корінним чином
змінити вже надані лікарями висновки.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доводи позивача, щодо ненадання та
неповного висвітлення показань
свідків, які б свідчили що ОСОБА_5 не
могла керувати своїми діями на час
складання заповіту колегія суддів
відхиляє, оскільки суд в установленому
цивільно-процесуальним законом
порядку дав оцінку поясненням свідків
у сукупності з іншими доказами по
справі.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального законодавства, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду кримінальних і цивільних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: