РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Нора Н.В.

при секретарі -
Заверуха О.Б.

з участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої
особа на стороні відповідача -
Личаківського районного відділу
Державної міграційної служби України,
про виселення та усунення перешкод в
користуванні квартирою,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до відповідача, просить
ухвалити рішення, яким виселити ОСОБА_2
з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення та зобов»язати
Личаківський районний відділ у м.
Львові Державної міграційної служби
України зняти з реєстраційного обліку
за адресою: АДРЕСА_1 громадянина ОСОБА_2.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
12.09.2013 року Рішенням Личаківського
районного суду м. Львова розірвано
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
та визнано право власності на
вищевказану квартиру за ОСОБА_1

На момент подання позовної заяви у
вищевказаній квартирі зареєстрований
громадянин ОСОБА_2, який перешкоджає
позивачу користуватись належною йому
квартирою, не передає ключі від
квартири та повністю заперечує право
позивача на користування квартирою.
Вважає, що своїми діями Відповідач
безпідставно чинить перешкоди у
користуванні належним йому майном, не
знімається з реєстраційного обліку.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги в частині зобов'язання
Личаківського районного відділу
Державної міграційної служби України
зняти з реєстраційного обліку
громадянина ОСОБА_2 просив залишити без
розгляду, в іншій частині позов
підтримав із аналогічних викладеним у
позовній заяві підстав.

Відповідач у судовому засіданні проти
позову заперечував, пояснивши, що
відповідач зареєстрований у АДРЕСА_1 з
2005 року зі згоди колишнього власника
квартири ОСОБА_4, який в свою чергу
залишив заповіт на дану квартиру на
сина відповідача, проте останній
спадщину не прийняв. Вважає вимоги
позивача необґрунтованими та
безпідставними, у зв'язку з чим підстав
для його виселення немає.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши зібрані у справі докази, суд
вважає, що позов слід задовольнити з
наступних підстав.

Судом встановлено, що єдиним власником
квартири АДРЕСА_1 є позивач. Відповідач
не є членом сім'ї позивача, його згоди
на вселення та проживання відповідача
у квартиру не було, порядок
користування жилим приміщенням ними не
визначався.

Відповідач проживав у вказаній
квартирі зі згоди попереднього
власника ОСОБА_4 та втратив таке право з
вересня 2013 року, оскільки квартира
АДРЕСА_1 вибув з володіння
попереднього власника.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_1 на
підставі Рішення Личаківського
районного суду м. Львова 12.09.2013 року,
яким розірвано договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1
та ОСОБА_3 та визнано право власності на
вищевказану квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1

Доказів, які б підтверджували право
відповідача на правомірне
користування квартирою або право
власності на неї відповідачем не
надано.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов'язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України,
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для свого власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї та інших
осіб.

Згідно до вимог ч.1,2 ст. 386 ЦК України,
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.
Власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутись до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування ним інакше, як з
підстав і в порядку, передбаченому
законодавством України.

Згідно зі статтею 109 ЖК України,
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК осіб, які
самостійно зайняли жиле приміщення,
виселяють без надання їм іншого жилого
приміщення.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які
мають у приватній власності будинок чи
квартиру, користуються ними для
особистого проживання і проживання
членів своєї сім'ї і мають право
розпоряджатись ними на власний розсуд.

Положеннями ст. 156 ЖК України,
передбачено право власника житлового
будинку на вселення до будинку членів
сім'ї власника, а також інших осіб.
Порядок користування жилим
приміщенням, встановлюється
відповідною угодою між власником
приміщення та цими особами.

Зважаючи на вищенаведене, суд
приходить до висновку, що позов є
обгрунтованим, у відповідача відсутні
правові підстави для проживання у
належній позивачу квартирі, а отже
такий підлягає виселенню, без надання
іншого приміщення.

Керуючись ст.ст.9,109,116,150,156 ЖК України,
ст.ст.319,383,386,391 ЦК України, ст.ст. 8,10,11,57,
59,60,88, 209,212-215, 223-228,292, 294 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 229,40
грн. сплаченого судового збору.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до Апеляційного суду
Львівської області в порядку і строки
передбачені ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя:
Нор Н. В.