Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/3084/12-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області

в складі: головуючої судді
Косигіної Л.М.

суддів: Талько
О.Б., Григорусь Н.Й.

при секретарі
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 15 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л
а :

У серпні 2012 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом, в якому
просила визнати недійсним свідоцтво
про право на спадщину за законом від
23.12.2004 року, видане на ім'я відповідача
після смерті ОСОБА_3 (її бабусі).
Зазначила, що спадкове майно
складається з квартири АДРЕСА_1.
Вказана квартира перебувала у спільній
частковій власності відповідача (її
діда) та ОСОБА_3 Її мати - ОСОБА_4 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а спадкодавець -
22.06.2004 року. Вважає, що вона має право на
? частину спадкового майна за правом
представлення, на підставі ч. 1 ст. 1266 ЦК
України. Письмову заяву про прийняття
спадщини до нотаріальної контори не
подавала, оскільки була
неповнолітньою, та на час відкриття
спадщини постійно проживала із
спадкодавцем.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 15.05.2014 року позов
задоволено частково. Визнано частково
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом від 23.12.2004 року,
виданого ОСОБА_2 державним нотаріусом
першої Житомирської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого за №6-1960, в частині
спадкування ? частини квартири АДРЕСА_1.
У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, просить рішення
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову. Зазначив,
що судом безпідставно не застосовано
до даних правовідносин положення ст.ст.
256, 257, 267 ЦК України, оскільки позивачкою
пропущено строк позовної давності, а
відповідачем під час розгляду справи
подавалася відповідна заява про
застосування цього строку. Вважає, що
судом неправильно застосовані норми ЦК
України щодо визначення розміру часток
спадкоємців, оскільки за умови
прийняття спадщини позивачка мала б
право на отримання у спадщину 1/12
частини спірної квартири. Вважає, що на
спадщину могли претендувати за
законом: ОСОБА_2 на 1/6 частину квартири
(?:3), дочка ОСОБА_5 на 1/6 частину (?:3), двоє
онуків ОСОБА_6 та ОСОБА_1, діти померлої
ОСОБА_4 на 1/12 частину кожна (1/6:2). Крім
того, позивачка не зверталася до
нотаріуса із заявою про внесення змін у
свідоцтво про право на спадщину,
оскільки відповідно до ст. 1300 ЦК
України такі зміни могли б бути внесені
за згодою усіх спадкоємців.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 1266 ЦК України
передбачено, що внуки, правнуки
спадкодавця спадкують ту частину
спадщини, яка належала б за законом
їхнім матері, батькові, бабі, дідові,
якби вони були живими на час відкриття
спадщини.

Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України
малолітня, неповнолітня, недієздатна
особа, а також особа, цивільна
дієздатність якої обмежена, вважаються
такими, що прийняли спадщину, крім
випадків, встановлених ч.ч. 2-4 ст. 1273
цього Кодексу.

Встановлено, що 22.06.2004 року померла
ОСОБА_3 Після її смерті залишилося
спадкове майно, яке складається з ?
частини квартири АДРЕСА_1. Інша
половина квартири належить на праві
власності відповідачу.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року та
є онукою ОСОБА_3 і ОСОБА_2 Вона прийняла
спадщину після смерті бабусі за правом
представлення, оскільки на час смерті
спадкодавця була малолітньою особою (12
років), а її мати - ОСОБА_4 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Опікун позивачки та
її батько не зверталися до
нотаріальної контори із заявою про
відмову від спадщини в порядку,
визначеному ч. 4 ст. 1273 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що ОСОБА_1 прийняла спадщину та має
право на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Є безпідставними доводи апелянта про
те, що частка у спадщині позивачки
повинна складати 1/12 частини квартири,
оскільки інша дочка спадкодавця -
ОСОБА_5 та онук ОСОБА_6 у встановлений
законом строк до нотаріальної контори
із заявами про прийняття спадщини не
звернулися, зі спадкодавцем постійно
не проживали, а отже спадщину не
прийняли. Наведене підтверджується
матеріалами справи та поясненнями
сторін. Зокрема, рішенням апеляційного
суду Житомирської області від 29.05.2012
року відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом від 23.12.2004 року. Цим
рішенням було встановлено, що ОСОБА_5
мала свою сім'ю та проживала окремо від
спадкодавця, заяву про прийняття
спадщини до нотаріальної контори не
подавала.

Також, з позовом про визнання недійсним
вищевказаного свідоцтва звертався до
суду і ОСОБА_6 Проте, вказаний позов
залишено без розгляду за заявою
позивача. Доказів того, що ОСОБА_6 на час
відкриття спадщини проживав разом із
спадкодавцем суду не надано.

Не заслуговують на увагу і доводи
апелянта про те, що позивачка
пропустила строк позовної давності,
оскільки дізналася про порушення свого
права ще під час розгляду справи за
позовом ОСОБА_5

Відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦПК України у
разі порушення цивільного права або
інтересу неповнолітньої особи позовна
давність починається від дня
досягнення нею повноліття.

При цьому, законодавець не пов'язує
таке право неповнолітньої особи з
наявністю чи з відсутністю опікунів,
піклувальників та інших законних
представників цієї особи.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини після смерті дружини,
зазначивши, що інших спадкоємців немає.
23.12.2004 року він отримав свідоцтво про
право на спадщину за законом на ?
частину квартири АДРЕСА_1, що належала
спадкодавцю.

На час отримання відповідачем
свідоцтва про право на спадщину
позивачці виповнилось 13 років (на час
відкриття спадщини 12 років).
Повноліття ОСОБА_1 досягла ІНФОРМАЦІЯ_3
року, а з позовом до суду звернулася
03.08.2012 року, тобто в межах трирічного
строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Крім того, є безпідставними доводи
ОСОБА_2 і про те, що позивачка
зобов'язана була спочатку звернутися
до нотаріальної контори в порядку ст.
1300 ЦК України, оскільки судом
достовірно встановлено, що відповідач
ніколи не визнавав і не визнає на даний
час право ОСОБА_1 на частину спадкового
майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для скасування
рішення суду першої інстанції, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, а рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 15 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча Судді