АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/786/1452/14
Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М.
Доповідач Кузнєцова О. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Полтавської
області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Хіль Л.М., Чічіля В.А.

при секретарі Колодюк О.П.

за участю представника позивача
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду
м. Полтави від 13 березня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_4, територіальна громада в особі
Полтавської міської ради про стягнення
грошових коштів та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом та просив
стягнути з ОСОБА_2 на його користь
грошові кошти на загальну суму 609 350
грн.; грошові кошти на суму 15 000 грн за
завдану моральну шкоду; судові витрати
пов'язані з розглядом справи.

В обґрунтування позовних вимог
вказував, що 1 березня 2006 року ОСОБА_3
позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 65000
доларів США до 1 березня 2011 року, а 5
жовтня 2006 року передав їй майно та
грошові кошти на суму 90000 грн. На момент
звернення позивача до суду ОСОБА_2
кошти не повернула.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 13 березня 2014 року,
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
грошові кошти в сумі 609 350 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3441
грн. сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
витрати на правову допомогу на суму 454,72
грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 13 березня 2014 року в
апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2
та просила скасувати рішення та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у
повному обсязі. Посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні

Судове рішення ухвалене у справі
відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 1 березня 2006 року,
ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в
сумі 65000 доларів США строком на 5 років,
до 1 березня 2011 року, 5 жовтня 2006 року
майно та грошові кошти на суму 90000 грн.
про що ОСОБА_2 склала та надала
останньому розписки.

На момент розгляду справи ОСОБА_2 не
повернула позивачу вказаних коштів,
тобто порушила зобов'язання.

Згідно статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Враховуючи викладене, договір позики
був укладений сторонами відповідно до
вимог ст.ст. 1046-1047 ЦК України.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 в частині
стягнення коштів суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_2 зобов'язана
повернути позивачу суму позики 609350
грн., відповідно до курсу НБУ, а саме по
борговим розпискам відповідача від 1
березня 2006 року в сумі 65000 доларів США
та від 5 жовтня 2006 року в сумі 90000 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновками місцевого суду, які
ґрунтуються на повно і всебічно
з'ясованих обставинах справи, що
підтверджуються доказами,
дослідженими у судовому засіданні з
дотриманням вимог цивільного
судочинства.

Так, судом першої інстанції прийняті як
належні докази існування боргових
зобов'язань розписки позичальника
ОСОБА_2 про передачу їй позикодавцем
ОСОБА_3 коштів, оригінали яких
досліджені у судовому засіданні
місцевого та апеляційного судів та
копії яких приєднані до матеріалів
справи (а.с. 16-17).

Відповідач ОСОБА_2 заперечуючи
наявність боргових зобов'язань перед
позивачем та написання нею розписок не
надала суду належних та допустимих
доказів своїх заперечень, що
протерічить ст. 10 ч. 3, ст.60 ч.1,2 ЦПК
України.

Доводи апелянта про те, що висновки
суду першої інстанції побудовані на
припущеннях щодо написання нею
розписок є необґрунтованими.

У відповідності до вимог ст. 1047 ч.2 ЦК
України та ст. 59 ч.2 ЦПК України
позивачем надані допустимі докази
укладення договору позики, його умов та
передання коштів позичальнику.

Згідно зі ст. 64 ч.2 ЦПК України письмові
докази, як правило, подаються в
оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд за клопотанням
осіб, які беруть участь у справі, має
право вимагати подання оригіналу.

Позивачем до матеріалів справи надані
ксерокопії розписок від 1 березня 2006
року та від 5 жовтня 2006 року.

На виконання вимог ст. 64 ч.2 ЦПК України
судом першої та апеляційної інстанції
були досліджені у судових засіданнях
оригінали цих документів.

Таким чином, доводи апелянта про те, що
місцевий суд прийняв рішення не
дослідивши наявність оригіналів
розписок не відповідають обставинам
справи.

Згідно зі ст. 143 ч.1 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

ОСОБА_2 та її представники за
дорученням ОСОБА_5 і адвокат ОСОБА_6
заяву про призначення у справі судової
почеркознавчої експертизи суду першої
інстанції не подавали.

Статтею 145 ЦПК України визначені
випадки обов'язкового призначення
експертизи. Призначення судової
почеркознавчої експертизи у даній
справі не підпадає під ознаки ст. 145 ЦПК
України.

Таким чином, доводи апелянта про
порушення місцевим судом норм
процесуального права, що виразилось у
непризнанні судової почеркознавчої
експертизи, не ґрунтується на вимогах
діючого законодавства.

У відповідності до даних НБУ на час
подачі позову курс валют складав 799 грн.
за 100 доларів США (а.с. 20). Таким чином, 65
000 доларів США * 799 грн. = 519 350+90 000 = 609 350
грн.

Отже, загальна сума боргу у грошовій
одиниці України місцевим судом
визначена вірно.

Доводи апелянта про необхідність
покладання обов'язку по поверненню
позики, окрім неї і на ОСОБА_7, який
зазначений у розписці від 1 березня 2006
року як позичальник, не спростовують
висновків місцевого суду.

Позивач ОСОБА_3 вказав, що він надав
кошти у позику ОСОБА_2, яка 1 березня 2006
року отримала 65 000 доларів США про що
склала розписку.

Докази отримання коштів у борг ОСОБА_7 у
матеріалах справи відсутні, а тому
відсутні підстави для покладання на
нього обов'язку з повернення позики.

Судові витрати сторін розподілені
місцевим судом у відповідності до
вимог ст.ст. 79, 78 ЦПК України, ст. 1 ЗУ
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» та
розрахунку, складеного адвокатом
ОСОБА_1, яка виступала представником
позивача.

Отже, з'ясувавши в повному обсязі права
та обов'язки сторін, обставини справи,
перевіривши доводи та надавши їм
правову оцінку, суд першої інстанції
ухвалив рішення, що відповідає вимогам
закону, є достатньо обґрунтованим та
підтверджується наявними в матеріалах
справи письмовими доказами і
поясненнями сторін.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судове рішення
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а наведені в
апеляційній скарзі доводи є
необґрунтованими та не спростовують
правильності висновків суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1, 315
ч.1,2 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 13 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя:
О.Ю.
Кузнєцова

Судді:

Л.М. Хіль

В.А. Чічіль