Справа № 367/6210/13-ц Головуючий у І
інстанції Чернов Д.Є.Провадження №
22-ц/780/3931/14 Доповідач у 2 інстанції
ТаргонійКатегорія 46
РІШЕННЯ

Іменем України

25 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Черепинець
А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 09 жовтня 2013 року
у справі за позовом прокурора м. Ірпеня
до Коцюбинської селищної ради, ОСОБА_2,
ОСОБА_1, третя особа: комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» про
визнання недійсними рішення,
державного акту на право власності на
землю, визнання права власності на
земельну ділянку.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
матеріали справи та доводи учасників
судового процесу, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА :

У березні 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
(далі - Позивач) звернувся до суду із
вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 24.12.2008 р. №1798/25-5 «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_2 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2
видано державний акт серії ЯЗ №449653 на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1500 га (кадастровий номер
земельної ділянки :01:042:0050),
цільове призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

Також Позивач зазначає, що рішення
Коцюбинської селищної ради прийнято, а
державний акт видано з порушенням
вимог чинного законодавства, у зв'язку
з чим їх має бути визнано недійсними.
Зауважує, що зазначена земельна
ділянка знаходиться за межами сел.
Коцюбинське й даний факт
підтверджується висновком
судово-землевпорядної експертизи №325
від 05.03.2012 р. проведеної Київським
державним підприємством геодезії,
картографії, кадастрових та
геоінформаційних систем
«Київгеоінформатика». Також зазначає,
що спірну земельну ділянку у приватну
власність передано за рахунок земель,
що перебувають в постійному
користуванні комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство».

Крім того, на підставі постанови Ради
Міністрів УРСР № 673 від 20.06.1956 р., дана
земельна ділянка надана у користування
Святошинському лісопарковому
господарству без виключення її з
Держлісфонду України. Комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» з 1976 року
постійно здійснює господарську
діяльність на оспорюваній земельні
ділянці, що підтверджується проектом
організації лісового господарства.
Вказана земельна ділянка містить
таксаційні описи.

Згідно з інформацією Державного
комітету України із земельних ресурсів
№ 9946/26/4-11 від 01.07.2011 р., Коцюбинською
селищною радою передано у власність
громадянам земельні ділянки загальною
площею 72 га, в тому числі і відповідачу,
за рахунок земель, які знаходяться у
користуванні КП «Святошинське лісове
господарство» та згідно з
картографічними матеріалами
лісовпорядкування обліковуються як
квартали Святошинського та Київського
лісництв.

Крім того, за даними КП «Святошинське
лісопаркове господарство», зазначена
земельна ділянка відноситься до земель
лісогосподарського призначення та
будь-яких погоджень на вилучення
земель із свого користування
підприємство не надавало. Спірну
земельну ділянку в приватну власність
відповідача було передано без її
вилучення з користування КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» на підставі
відповідного рішення органу державної
влади чи органу місцевого
самоврядування, прийнятого в межах
його компетенції.

Також зазначає, що Коцюбинською
селищною радою не дотримано вимог щодо
порядку зміни цільового призначення
землі. Земельну ділянку лісового фонду
спірним рішенням Коцюбинської
селищної ради передано у приватну
власність для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
призведе до знищення лісових ресурсів.
Крім того позивач зауважує, що у
порушення вимог ст. 9 Закону України
«Про державну експертизу
землевпорядної документації», якою
передбачено обов'язковість проведення
вказаної експертизи проектів
землеустрою щодо відведення земель
лісогосподарського призначення,
проект землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки ОСОБА_2
державну експертизу не проходив.

Позивач вказує, що при проведенні
додаткової перевірки було встановлено,
що на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки №1168
від 22.04.2009 р. земельну ділянку площею
0,1500 га по АДРЕСА_1 придбав ОСОБА_1. На
державному акті на право власності на
земельну ділянку серії ЯЗ №449653,
виданому на ім'я ОСОБА_2, зроблено
відмітку від 22.04.2009 р. про перехід права
власності на спірну земельну ділянку
до ОСОБА_1

Тому просить визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24.12.2008 р.
№1798/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний
акт серії ЯЗ №449653 на право власності на
земельну ділянку площею 0,1500 га
(кадастровий номер земельної ділянки
:01:042:0050), цільове призначення - для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_2, із
відповідною відміткою про перехід
права власності до ОСОБА_1 на земельну
ділянку, та скасувати його державну
реєстрацію; визнати право власності
держави на земельну ділянку.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 09 жовтня 2013 року
позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24.12.2008
року № 1798/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт серії
ЯЗ № 449653 на право власності на земельну
ділянку, кадастровий номер
:01:042:0050, виданий на ім'я ОСОБА_2 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_1 та скасовано його державну
реєстрацію. Стягнуто з відповідачів на
користь держави судовий збір в розмірі
114,70 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального
права, просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог прокурора у
повному обсязі.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК
України, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 24.12.2008 р. №1798/25-5 «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_2 було затверджено
проект землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_2 видано
державний акт серії ЯЗ №449653 на право
власності на земельну ділянку площею
0,1500 га (кадастровий номер земельної
ділянки :01:042:0050), цільове
призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, судом встановлено, що згідно
договору купівлі-продажу земельної
ділянки № 1168 від 22.04.2009 р. земельну
ділянку площею 0,1500 га по АДРЕСА_1
придбав ОСОБА_1.

На державному акті на право власності
на земельну ділянку серії ЯЗ № 449653,
виданому на ім'я ОСОБА_2, зроблено
відмітку від 22.04.2009 р. про перехід права
власності на спірну земельну ділянку
до ОСОБА_1.

Також судом встановлено, що згідно
листа Відділу Держкомзему у
м. Ірпінь від 18.01.2013 р. №01-02/44-1, наявного
в матеріалах справи, державна
статистична звітність (форми 6-зем) по
смт. Коцюбинське в період з 01.01.2008 р. по
31.12.2008 р. не велася, землі запасу по смт.
Коцюбинське в період з 01.01.2008 р. по 31.12.2008
р. не обліковувалися. Відомості щодо
встановлення та зміни меж Коцюбинської
селищної ради у відділі Держкомзему
відсутні. Зазначені обставини, також
підтверджуються актом службового
розслідування стосовно діяльності
колишнього начальника відділу
Держкомзему в м. Ірпінь ОСОБА_3
Державного комітету України із
земельних ресурсів від 27.04.2011 р.

Відповідно до висновку № 9544/373 від
15.12.2008 р. Державного управління охорони
навколишнього середовища в Київській
області про погодження матеріалів
проекту із землеустрою щодо відведення
земельної ділянки у власність
відповідача було надано позитивний
висновок за умови здійснення
переведення земельної ділянки в
категорію - землі житлової та
громадської забудови та внесення
відповідного коригування до
Генерального плану смт. Коцюбинське та
розробки містобудівного
обґрунтування. Однак, як вбачається з
проекту землеустрою, наявного в
матеріалах справи, вказані умови
висновку виконані не були.

Також встановлено, що відповідно до
Указу Президії Верховної Ради УРСР від
11.02.1941 року селище міського типу
Берковець перейменоване в селище ім.
Коцюбинського та до його складу
включено залізничну станцію Біличі,
однак будь-які графічні додатки до
Указу Президії Верховної Ради УРСР від
11.02.1941 року, які б підтверджували межі
селища Коцюбинське не збереглися. З 1941
року і по даний час рішення щодо
встановлення чи зміни меж селища
Коцюбинське компетентними органами не
приймались, проект встановлення меж не
розроблявся та не затверджувався.

Вищенаведені обставини встановлені
постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.12.2011 року, залишеною без змін ухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 09.10.2012 року у справі за позовом
Київської міської ради до Державного
управління навколишнього природного
середовища в м. Києві, Київського
обласного управління лісового та
мисливського господарства, Ірпінської
міської ради, Коцюбинської селищної
ради, за участю прокуратури м. Києва,
треті особи - Державне агентство
земельних ресурсів України, КП
"Святошинське лісопаркове
господарство", КП КОР "Обласний
лісгосп", Київська обласна державна
адміністрація, Державне управління
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області,
Державне агентство лісових ресурсів
України, про визнання бездіяльності
протиправною, рішень нечинними та їх
скасування, зобов'язання вчинити дії.

Разом з тим, відповідно до інформації
відділу Держкомзему в м. Ірпінь від
18.01.2013 року № 01-02/44-1, державна
статистична звітність форми 6-зем по
смт. Коцюбинське в період з 01.01.2008 року
по 31.12.2008 року не велася, землі запасу по
смт. Коцюбинське в період з 01.01.2008 року
по 31.12.2008 року не обліковувалися.

Судом першої інстанції також
встановлено, що на момент прийняття
спірного рішення будь-яка містобудівна
документація, визначена Законом
України «Про планування і забудову
територій» в сел. Коцюбинське була
відсутня, а Перспективний план
розвитку селища, на який посилався
представник Коцюбинської селищної
ради та техніко-економічне
обґрунтування є видом землевпорядної
документації та згідно вимог
зазначеного закону не є містобудівною
документацією, яка могла б бути
підставою для прийняття спірного
рішення щодо відведення земельної
ділянки для містобудівних потреб.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою і
відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 173 ЗК України межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Як передбачено ч.1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
основи містобудування» визначення
територій і вибір земель для
містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про
планування і забудову територій»
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи в межах повноважень,
визначених законом, відповідно до
генеральних планів населених пунктів,
в тому числі, вирішують питання вибору,
вилучення (викупу), надання у власність
чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень
ЗК України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Враховуючи вищезазначене
законодавство та зважаючи на ту
обставину, що земельна ділянка, яка є
предметом оспорюваного рішення,
розташована поза межами населеного
пункту - смт. Коцюбинське, оскільки на
момент прийняття спірного рішення від
25.12.2008 року № 2173/25-5 межі смт.
Коцюбинське у передбаченому законом
порядку не були визначені та
встановлені, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
незаконність прийнятого Коцюбинською
селищною радою рішення як такого, що не
відповідає положенням п.12 Перехідних
положень та ст. 12 ЗК України.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні
даного спору по суті суд першої
інстанції обґрунтовано не прийняв до
уваги рішення Коцюбинської селищної
ради від 29.04.2010 року № 75, від 15.09.2010 року
№ 153 та від 06.11.2009 року № 170, оскільки
вони прийняті після прийняття
оспорюваного рішення і обставини, які
ними підтверджуються, не існували на
момент прийняття спірного рішення.

Проте, колегія суддів не може
погодитися із висновками суду в
частині визнання недійсним виданого на
ім'я ОСОБА_2 державного акта на право
власності на земельну ділянку серії ЯЗ
№ 449653 та скасування його державної
реєстрації, оскільки суд у порушення
вимог статей 213, 214 ЦПК України в
достатньому обсязі не визначився із
характером спірних правовідносин, що
потягло невірне вирішення спору в цій
частині.

Так судом встановлено, що 22.04.2009 року
вищевказану земельну ділянку площею
0,1500 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 продала
ОСОБА_1, у зв'язку з чим на державному
акті серії ЯЗ № 449653, виданому на ім'я
ОСОБА_2, було зроблено відповідну
відмітку про перехід права власності
на земельну ділянку до ОСОБА_1

Задовольняючи вимоги прокурора в
частині визнання недійсним
вищезазначеного державного акту, суд
виходив з того, що у зв'язку із
визнанням недійсним рішення ради про
передачу у власність ОСОБА_2 земельної
ділянки, є правові підстави для
визнання недійсною відмітки про
перехід права власності, вчиненої на
державному акті серії ЯЗ № 449653 та
скасування його державної реєстрації.

При цьому суд залишив поза увагою
підстави позову прокурора, який
мотивував вимоги тим, що укладений між
відповідачами договори
купівлі-продажу спірної ділянки є
нікчемними згідно положень ст. 228 ЦК
України як такий, що порушує публічний
порядок і не потребує визнання його
недійсним.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд
дійшов правильного висновку про
необґрунтованість посилань прокурора
на нікчемність договору
купівлі-продажу № 1168 від 22.04.2009 р.,
оскільки прокурор не надав доказів, що
даний правочин порушує публічний
порядок. Однак, дійшовши таких
висновків, суд в порушення вимог ст.81,
131, 152 ЗК України, ст. 204 ЦК України та
всупереч попереднім висновкам про
відсутність підстав вважати договір
купівлі-продажу нікчемним, визнав
відмітку про перехід права власності,
вчинену в державному акті, недійсною.

Наведене свідчить про порушення судом
вимог процесуального закону щодо
законності і обґрунтованості рішення.

Крім того, суд не звернув уваги, що
державний акт серії ЯЗ № 449653 із
відміткою про перехід права власності
на земельну ділянку до ОСОБА_1 вже є
правовстановлюючим документом на його
ділянку, а правовою підставою
реєстрації за ними права власності на
ділянку є договір купівлі-продажу від
22.04.2009 року. Відповідно без вирішення
питання щодо правомірності набуття
ОСОБА_1 права на спірну ділянку за
цивільно-правовою угодою, як це
передбачає п. «в» ч.3 ст.152 ЗК України,
підстави для визнання недійсним
державного акту, виданого на підставі
цієї угоди, відсутні.

Зазначені вище порушення, які допустив
суд першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення спору в
оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними чи неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Отже, вирішуючи позовні вимоги
прокурора в частині визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ЯЗ № 449653
виданого на ім'я ОСОБА_2 з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_1 та
скасування його державної реєстрації,
колегія суддів вважає, що дані вимоги
не підлягають до задоволення, виходячи
з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.81, ст.131 ЗК
України (в редакції на час виникнення
спірних правовідносин), громадяни
України набувають права власності на
земельні ділянки в тому числі на
підставі придбання за договорами
купівлі-продажу, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами.
Укладення таких угод здійснюється
відповідно до Цивільного кодексу
України з урахуванням вимог цього
Кодексу.

Згідно ст. 126 ЗК України (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин),
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, є в даному випадку
необґрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам
щодо презумпції правомірності
правочину, встановленим ст.204 ЦК
України, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такі висновки узгоджуються
із положеннями ч. 3 ст. 152 ЗК України,
згідно якої захист порушених прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється в тому числі
шляхом заявлення позову про визнання
угоди недійсною.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, з яким погоджується колегія
суддів, зазначивши в рішенні, що
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки від 22.04.2009 р. не є таким, що
порушує публічний порядок, оскільки
укладений між приватними особами і
його предметом є майно, що перебуває у
приватній власності.

За таких обставин з огляду на те, що
ОСОБА_1 набув права власності на
спірну земельну ділянку на підставі
договору купівлі-продажу від 22.04.2009 р.,
який не визнаний судом недійсним і не є
нікчемним (його недійсність не
встановлена законом), а також
враховуючи приписи ст. 204 ЦК України
щодо презумпції правомірності
правочину, колегія суддів вважає, що
відсутні підстави для визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЗ
№ 449653 із відміткою про перехід права
власності на земельну ділянку від
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з підстав, вказаних
прокурором у позові.

Посилання прокурора на те, що визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку
вважається окремим способом захисту
порушених прав і не пов'язане із
вирішенням питання про правомірність
набуття особою права власності на
земельну ділянку, необґрунтовані і
суперечать вимогам закону, зокрема ст.
328 ЦК України, згідно якої право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акту і скасування державної
реєстрації ухвалене з порушенням норм
матеріального права і підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Керуючись ст.ст. 12, 81,116, 122, 126, 131, 152, 173 ЗК
України, ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316-317, 319 ЦПК
України, колегія судів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 09 жовтня 2013 року
в частині визнання недійсним
державного акту серії ЯЗ № 449653 на право
власності на земельну ділянку,
кадастровий номер :01:042:0050,
виданого на ім'я ОСОБА_2 з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_1 та
скасування його державної реєстрації
скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог прокурора
м. Ірпеня Київської області до ОСОБА_2,
ОСОБА_1 про визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯЗ № 449653,
кадастровий номер :01:042:0050,
виданого на ім'я ОСОБА_2 з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_1 -
відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: