Справа № 344/5609/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1296/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Горблянського Я.Д.,
Беркій О.Ю.,

секретарів: Турів О.М.,
Мельник О.В.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, його
представника ОСОБА_3,

апелянта ОСОБА_4, її
представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права
особистої приватної власності на
нерухоме майно - квартиру, визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, та за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
в користуванні власністю, стягнення
витрат та моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
09 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_4 про визнання права
особистої приватної власності на
нерухоме майно - квартиру, визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням. Позов мотивував тим, що 22
грудня 2011 року ним було укладено
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу, відповідно до якого
він придбав в особисту приватну
власність двохкімнатну квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, та заплатив за неї 186342
грн. Покупцем у договорі разом з ним
виступала відповідачка ОСОБА_4, яка на
час укладення договору купівлі-продажу
не перебувала з ним у шлюбі і фактично
не проживала з ним однією сім'єю,
стосунки між ними носили характер
зустрічей, які пізніше переросли в
недовготривалий шлюб. Відповідачка
була вписана в даний договір як
покупець і фактично виступала на боці
покупця поряд з позивачем, але вона не
затратила своїх власних коштів і не
вклала жодної копійки у придбання
вказаної квартири, а скориставшись
його нерозважливістю та ввівши його в
оману умовила включити її у
вищезгаданий договір стороною у ролі
покупця. Стверджував, що кошти, які були
затрачені на купівлю вищезгаданої
квартири, були зароблені ним особисто і
фактично ним же сплачені, частина
коштів була отримана від реалізації
його квартири в Російській Федерації,
де він проживав і був зареєстрований як
єдиний власник. На даний час він не має
змоги в повній мірі користуватися,
володіти та розпоряджатися своєю
власністю, тому що вся технічна
документація на вказану квартиру
знаходиться у відповідачки, яка
відмовляється її повертати. Після
уточнення позовних вимог, просив суд
визнати договір купівлі-продажу
квартири недійсним через помилку в
частині зазначення в договорі стороною
(покупцем) відповідачку з визначенням
її частки в спірній квартирі, при цьому
просив визнати квартиру його особистою
приватною власністю, а відповідачку
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням -
квартирою.

ОСОБА_4 звернулась в суд із зустрічним
позовом, в якому, після збільшення
позовних вимог, просила зобов'язати
ОСОБА_2 надати їй один екземпляр ключів
від вхідних дверей квартири та не
чинити їй перешкод у користуванні
квартирою, а також стягнути з позивача
на її користь половину витрат на оплату
комунальних послуг та електроенергію в
розмірі 901,42 грн. і моральну шкоду в
розмірі 15000 грн. Позовні вимоги
мотивувала тим, що ОСОБА_2 в лютому 2013
року замінив вхідні двері у квартирі,
відмовився надати їй ключі від дверей,
що позбавило її можливості
користуватися власною квартирою та
завдало моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 09 квітня 2014 року в задоволенні
первісного та зустрічного позовів
відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням,
ОСОБА_4 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3
подали апеляційні скарги.

Так, ОСОБА_4 в поданій апеляційній
скарзі посилається на те, що рішення в
частині відмови у задоволенні
зустрічного позову прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, апелянт
зазначає, що твердження суду стосовно
оплати рахунків сторонніми особами є
помилковим, оскільки колишні власники
не були виписані з квартири, договори
про надання комунальних послуг не були
переоформлені на нового власника, а
тому оплата комунальних послуг
здійснювалась нею від імені колишніх
власників квартири. В зв'язку з цим
судом необґрунтовано відмовлено в
стягненні з позивача половини вартості
комунальних послуг. Стверджує, що
висновок суду про ненадання жодних
доказів на підтвердження факту чинення
позивачем перешкод у користуванні її
часткою квартири не відповідає
дійсності, так як судом встановлено
факт заміни дверей відповідачем, про що
останній її не повідомив, під час
розгляду справи він зазначав, що
квартира належить йому і ключі від неї
він їй не дасть. Суд не врахував, що
вказані обставини визнані сторонами і
згідно ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню
не підлягають. Зазначає також, що
висновок суду про відсутність доказів
наявності моральної шкоди,
протиправності діяння позивача,
наявності причинного зв'язку між
шкодою та протиправним діянням, вини
заподіювача є помилковим, оскільки
судом при цьому не враховано докази,
надані в судовому процесі. На думку
апелянта, ненадання позивачем доступу
до квартири підтверджено в судовому
засіданні та закріплено в запереченнях
до зустрічної позовної заяви, де
позивач вважає квартиру своєю
особистою приватною власністю. Цим
ОСОБА_2 визнав протиправний факт заміни
вхідних дверей, чим їй створено
перешкоди у користуванні майном.
Зазначає, що іншого житла у неї не має,
квартира була придбана нею для
проживання, а факт відсутності місця
проживання і неможливості
користуватися власною квартирою,
придбаною за свої кошти, завдає їй
моральних страждань. З цих підстав
просила рішення суду в частині відмови
у задоволенні зустрічного позову
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про задоволення
зустрічних позовних вимог, в решті
рішення залишити без змін.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в
апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зокрема, представник апелянта
вважає, що висновок суду про те, що
нотаріально засвідчена заява
попередніх власників квартири ОСОБА_7,
ОСОБА_8 та ОСОБА_9, у якій зазначено, що
кошти за квартиру вони отримали від
позивача, та заява ОСОБА_10 - не можуть
бути визнані належними та допустимими
доказами, є помилковим. Судом не взято
до уваги, що позивач особисто придбав
спірну квартиру за свої власні кошти,
що підтверджено наданими ним
документами. Стверджує також, що суд
помилково залишив поза увагою факт
придбання квартири до укладення шлюбу
із відповідачкою, а тому квартира не
може бути спільною власністю. На думку
представника апелянта, суд помилково
не врахував, що нотаріус помилився щодо
зазначення в договорі купівлі-продажу
квартири як покупцем і ОСОБА_4, яка
насправді покупцем не була. Така
помилка нотаріуса зумовлена
недотриманням ним вимоги ст.36
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій та ст.5 Закону України
"Про нотаріат в Україні", у зв'язку з чим
не було встановлено дійсні наміри
сторін, відсутність заперечень щодо
кожної з умов правочину, однакового
розуміння сторонами значення, умов
правочину та його правових наслідків
для кожної із сторін. З цих підстав
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 та
його представник ОСОБА_3 свою
апеляційну скаргу підтримали та
просили її задовольнити, а в
задоволенні апеляційної скарги
відповідачки відмовити.

Апелянт ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_5 свою апеляційну скаргу
підтримали та просили її задовольнити,
відмовивши у задоволенні апеляційної
скарги протилежної сторони.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
обговоривши доводи апеляційних скарг
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги обидвох сторін не підлягають до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні первісного
позову ОСОБА_2, суд виходив з того, що
позивачем не доведено належними та
допустимими доказами тих обставин, які
давали б підставу визнати договір
купівлі-продажу спірної квартири
недійсним та визнати за ним право
особистої власності на квартиру, а
відповідачка, будучи власником, не
підлягає визнанню такою, що втратила
право на користування жилим
приміщенням.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову в повному об'ємі, суд виходив із
недоведеності позовних вимог ОСОБА_4 у
частковому відшкодуванні оплати
комунальних послуг та квартплати, у
чиненні ОСОБА_2 перешкод в користуванні
її часткою квартири, а в зв'язку з цим
заподіяння їй моральної шкоди,
оскільки у матеріалах справи відсутні
належні та допустимі докази на
підтвердження заявлених зустрічних
вимог.

Такий висновок суду першої інстанції
відповідає обставинам справи та нормам
законодавства.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам
відповідає.

Згідно з ст.ст.10, 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст.58, 60 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі, щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Судом встановлено, що 22 грудня 2011 року
між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з однієї
сторони (продавцями), та ОСОБА_2, ОСОБА_4,
з другої сторони (покупцями), укладено
договір купівлі-продажу (а.с.46) квартири
АДРЕСА_1, який посвідчено приватним
нотаріусом Івано-Франківського
міського нотаріального округу ОСОБА_12
та зареєстровано в реєстрі за №2139
(а.с.47).

На підставі вказаного договору
Івано-Франківським ОБТІ видано
технічний паспорт, в якому власниками
зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.48-49), а
також видано витяг про державну
реєстрацію прав від 02.03.2012 року, згідно
з яким відповідачці та позивачу на
праві приватної власності належить по
1/2 частині квартири АДРЕСА_1 (а.с.51).

Відповідно до п.1 договору
купівлі-продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_4
придбали вказану квартиру в рівних
частках.

У п.3 договору купівлі-продажу вказано,
що продаж квартири здійснено за
186342 грн., з яких 130342 грн. покупці
сплатили ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_9, а
решту грошей в сумі 56000 грн. покупці
зобов'язуються сплатити ОСОБА_7 до
01.03.2012 року. Про проведення повного
розрахунку буде підтверджено заявою
ОСОБА_7, підпис на якій засвідчується
нотаріально.

Із нотаріально посвідченої заяви
ОСОБА_7 від 29.02.2012 року вбачається, що
вона розуміючи значення своїх дій і
діючи добровільно, будучи в тверезому
розумі та ясній пам'яті, заявила, що
отримала від ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повний
розрахунок в сумі 56000 грн. за продану
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.50).

Судом також встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
31.12.2011 року, який заочним рішенням суду
від 18.06.2013 року було розірвано (а.с.184).

Із свідоцтва про шлюб (а.с. 26)
вбачається, що дошлюбне прізвище
відповідача ОСОБА_4 було "ОСОБА_4".

Звертаючись із позовом, ОСОБА_2 як на
підставу позову посилався на те, що у
договорі купівлі-продажу відповідачку
як покупця було зазначено помилково,
оскільки саме він оплатив всі кошти за
нерухоме майно, він не усвідомлював, що
відповідачка стане співвласником
квартири, і ця помилка виникла
внаслідок недотримання нотаріусом
вимог законодавства при вчиненні
договору (не було роз'яснено сторонам
зміст правочину, не було зачитано текст
договору тощо). Тому просив визнати
договір недійсним в частині зазначення
відповідачки ОСОБА_4 як покупця на
підставі ст.299 ЦК України.

Проте відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього
Кодексу.

Положенням ч.3 ст.215 ЦК України
визначено, що якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ст.229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом. У
разі визнання правочину недійсним
особа, яка помилилася в результаті її
власного недбальства, зобов'язана
відшкодувати другій стороні завдані їй
збитки. Сторона, яка своєю необережною
поведінкою сприяла помилці,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки.

У матеріалах справи відсутні докази на
підтвердження існування помилки з боку
ОСОБА_2 щодо зазначення в договорі
відповідачки в якості покупця.
Підтвердженням цього, крім зазначеного
вище, є й та обставина, що між
ріелторською компанією
«Прикарпатський дім», ОСОБА_4 та ОСОБА_7
20.12.2011 року було укладено попередній
договір купівлі-продажу спірної
квартири (а.с.52), відповідно до умов
якого ОСОБА_4 видала завдаток у сумі 16000
грн. на зберігання ріелторській
компанії, а сторони зобов'язалися
підписати договір купівлі-продажу
вказаної квартири. Стороною вказаного
договору позивач не виступав.

Крім того, як встановлено судом,
позивач та відповідачка зареєстрували
шлюб 31.12.2011 року, договір же
купівлі-продажу було укладено за
дев'ять днів до укладення шлюбу.

У статті 328 ЦК України зазначено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Отже, у встановленому законом порядку,
на підставі договору купівлі-продажу,
укладеного відповідно до закону,
державної реєстрації прав на нерухоме
майно, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 стали
власниками по 1/2 частині спірної
квартири.

Такий висновок ґрунтується на
матеріалах справи та нормах закону і
позивачем не був спростований.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 є
співвласником квартири, відсутні
підстави для визнання за позивачем
права особистої власності на цілу
квартиру, а також підстави для визнання
відповідачки такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням -
спірною квартирою. Тому в цій частині
позовні вимоги ОСОБА_2 є
безпідставними.

Що ж до зустрічного позову, то колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що позивачка не надала належних та
допустимих доказів того, що позивач
чинить перешкоди відповідачці у
користуванні її частиною квартири. В
апеляційній скарзі відповідачка
зазначає, що факт чинення позивачем
перешкод визнається ним і не потребує
доказування, однак такі доводи
позивачки є безпідставними, оскільки
не підтверджуються матеріалами справи.

З огляду на це, безпідставними є також
вимоги про стягнення моральної шкоди,
які є похідними.

Що стосується вимог зустрічного позову
про стягнення половини вартості
комунальних послуг, то суд правильно
вважав, що такі вимоги задоволенню не
підлягають, оскільки обидві сторони
несли витрати на утримання спірної
квартири, а деякі квитанції взагалі
вказують на третіх осіб, які
здійснювали оплату за квартиру. Крім
того, колегія суддів вважає, що у
період, за який ОСОБА_4 просить стягнути
вартість половини послуг, позивач та
відповідачка перебували у
зареєстрованому шлюбі, тому на
підставі ст.60, 61 СК України отримані
ними кошти, в тому числі сплачені
відповідачкою за відповідні
комунальні послуги, є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, оскільки
протилежного відповідачка не довела.
Отже, ще й з цих підстав вказані вимоги
не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відмову в задоволенні
первісного та зустрічного позовів.

Доводи, викладені в апеляційних
скаргах, не спростовують правильних
висновків суду, оскільки
спростовуються вищенаведеним
обґрунтуванням, були предметом
розгляду в суді першої інстанції і їм
судом дана належна оцінка.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявленого позову та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що фактичні
обставини справи судом першої
інстанції з'ясовано всебічно та повно,
дано їм вірну правову оцінку, а рішення
судом ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 09 квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.Ю. Беркій