22-ц/775/381/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Кулик С.В.
Доповідач: Попова С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

01 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Ігнатоля Т.Г.,

суддів
Мироненко І.П., Попової С.А.,

при секретарі
Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного
суду міста Маріуполя від 20 січня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
Приморський відділ державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції, про
стягнення пені за прострочку сплати
аліментів, стягнення заборгованості по
аліментам з урахуванням індексації, -

в с т
а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із позовом, уточнивши зміст
заявлених вимог в подальшому (а.с. 15-22),
посилаючись на наступне. Рішенням суду
від 02.06.2006р. з ОСОБА_2 на її користь на
утримання неповнолітньої доньки
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнуто аліменти
в розмірі 170грн. щомісячно, починаючи з
13.04.2006р. На підставі зазначеного
рішення був виданий виконавчий лист, що
знаходився на виконанні Приморського
ВДВС Маріупольського МУЮ. Рішенням
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя від 30.09.2010р. розмір аліментів
було змінено зі 170 грн. на ? частину від
заробітку (доходу) відповідача,
починаючи з 31.08.2010р., а виконавчий лист
відкликано і повернуто до суду,
виконавче провадження закрито. Станом
на 30.08.2010р. відповідач мав
заборгованість по аліментам у розмірі
6222,04грн., яка не погашена. Навесні 2011
року після порушення кримінальної
справи за ч. 1 ст. 164 КК України
відповідач кількома платежами погасив
суму заборгованості по першому
виконавчому листу, однак у листопаді 2011
року державним виконавцем було
зроблено перерахунок, зважаючи на
звернення відповідача про зарахування
виплачених коштів в рахунок
майбутнього погашення аліментів по
другому виконавчому листу. З приводу
стягнення заборгованості в сумі
6222,04грн., що утворилась в період з 2006
року по 2010 рік, державний виконавець
порекомендував звернутися із позовом
до суду. У зв'язку з наведеним просила
стягнути з відповідача: суму
заборгованості з нарахованою сумою
інфляції за період з 13.04.2006р. по 30.08.2010р.
в загальній сумі 10240,33грн., де 6222,04грн. -
заборгованість по аліментам, а за
відрахуванням сплати ОСОБА_2 аліментів
за період 13.04.2006р.-30.08.2010р. в сумі 2715грн. -
до сплати за рішенням суду підлягає
7525,33грн. А також просила стягнути пеню
за прострочку виконання зобов'язання
зі сплати аліментів за період з квітня
2006 року по 11.11.2013р. в сумі 136760,88грн. Крім
того, просила компенсувати за рахунок
відповідача понесені у зв'язку з
розглядом справи в суді витрати на
правову допомогу в сумі 2000грн.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
20 січня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 заборгованість, яка утворилась
за період з 13.04.2006р. по 30.08.2010р. в розмірі
6222,04грн., пеню за несвоєчасну сплату
аліментів за період з 13.04.2006р.-30.08.2010р. в
розмірі 47258,22грн. та за період
30.08.2010р.-11.11.2013р. в розмірі 72611,20грн. та
індекс інфляції в розмірі 7324,18грн., а
всього 133415,64грн. Стягнуто з ОСОБА_2 в
дохід держави судовий збір в сумі
1334,16грн. В задоволенні решти вимог
відмовлено.

Ухвалою судді апеляційного суду
Донецької області від 20.03.2014р.
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині
оскарження способу розрахунку та зміни
розміру пені за її заявою повернуто
заявнику.

Ухвалою судді апеляційного суду
Донецької області від 20.03.2014р.
апеляційна скарга ОСОБА_2 визнана
неподаною і повернута апелянту у
зв'язку з не усуненням недоліків після
залишення апеляційної скарги без руху.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду в оскаржуваній
частині щодо відмови у стягненні з
відповідача витрат на правову допомогу
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
витрати на правову допомогу у розмірі
2000 грн.; а рішення в частині стягнення
інфляційних втрат - змінити, усунувши
помилкове стягнення судом по цій
позиції 7324,18грн, зменшивши розмір
інфляційних втрат до 1303,29грн., що
відповідає вірному розрахунку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4,
яка підтримала доводи скарги,
пояснення відповідача ОСОБА_2, який
заперечував проти доводів скарги в
частині стягнення витрат на правову
допомогу і залишив апеляційному суду
розв'язання вимог щодо стягнення
індексації у відповідності з вимогами
закону, розглянувши справу згідно із ч.
2 ст. 305 ЦПК України у відсутність
повідомлених про дату і час розгляду
справи позивачки і представника ВДВС,
дослідивши матеріали справи і доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга в оскаржуваній
частині підлягає задоволенню, за таких
підстав.

Судом першої інстанції встановлено і
це вбачається з матеріалів справи,
рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя від 02.06.2006р. з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на
утримання неповнолітньої доньки
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій
сумі в розмірі 170грн., починаючи з
13.04.2006р.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
30.09.2010р. розмір аліментів в твердій
грошовій сумі було змінено на частку
від заробітку - на ? частину доходу
відповідача щомісячно, починаючи з
31.08.2010р., але не менше 30% прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку.
У зв'язку з чим виконавчий лист, виданий
за попереднім рішенням від 02.06.2006р.,
відкликаний.

На підставі цього виконавче
провадження по примусовому виконанню
виконавчого листа № 2-1853 від 02.06.2006р. за
постановою Приморського ВДВС
Маріупольського МУЮ від 15.10.2010р.
закінчено, виконавчий лист повернуто
до суду. Заборгованість ОСОБА_2, яка
утворилась за період з 13.04.2006р. по
30.08.2010р., за даними ВДВС станом на момент
закінчення виконавчого провадження
складає 6222,04грн.

Задовольняючи позов частково, суд
виходив з того, що із закінченням
виконавчого провадження у зв'язку з
відкликанням виконавчого листа через
зміну розміру стягуваних аліментів з
твердої грошової суми на ? частину від
всіх доходів відповідача, у платника
аліментів була заборгованість у сумі
6222,04грн., що утворилась за період
13.04.2006р.-30.08.2010р.; рішення суду не
виконувалось з вини ОСОБА_2, тому з
нього підлягає стягненню неустойка за
період прострочення 13.04.2006-30.08.2010р. в
сумі 47258,22грн. та за період прострочення
30.08.2010р.-11.11.2013р. в сумі 72611,20грн.; суд
стягнув інфляційні втрати, нарахувавши
індексацію на суму боргу за період
13.04.2006р. по 30.08.2010р. в сумі 7324,18грн.
Відмовляючи в задоволенні вимог про
відшкодування понесених витрат з
оплати правової допомоги, суд навів
положення Правил адвокатської етики і
послався на те, що адвокат ОСОБА_4 діяла
як представник інтересів позивачки в
суді, а не адвокат, що надає правову
допомогу, тому вважав відсутніми
підстави для стягнення цих витрат.

З такими висновками в повному обсязі
погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Суд визначив до стягнення з платника
аліментів - ОСОБА_2 існуючий за даними
відділу ДВС борг в сумі 6222,04грн.,
зважаючи на закінчене виконавче
провадження з відкликанням
виконавчого листа судом, а також пеню
за період 13.04.2006р.- 11.11.2013р., нараховану
внаслідок вини відповідача в утворенні
боргу по аліментам. Рішення в даній
частині, обґрунтоване положеннями
ст.ст. 180, 181, 196 СК України і
роз'ясненнями у п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів" - сторонами не
оскаржене.

Суд правильно врахував вину
відповідача в утворенні
заборгованості по аліментам, що
доведено матеріалами справи, як
підставу для індексації відповідно до
закону неотриманих позивачкою
грошових доходів.

Втім, рішення суду в частині розміру
інфляційних втрат підлягає зміні, з
огляду на встановлення колегією суддів
при перевірці законності рішення
помилковості її стягнення у сумі
7324,18грн., куди увійшла і сума боргу
6222,04грн., яка стягнута з платника
аліментів двічі.

Беручи до уваги Порядок проведення
індексації грошових доходів населення,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 17 липня 2003 року №
1078, із урахуванням розрахунків
індексації неотриманих вчасно
аліментів, які наведені у позовній
заяві і підтримані в апеляційній
скарзі, і які не оспорювались
відповідачем, колегія суддів
погоджується із обґрунтованістю
вимоги про стягнення з платника
аліментів інфляційної складової в сумі
1303,29грн., нарахованої за період з
13.04.2006р. по 30.08.2010р. на утворену
заборгованість в розмірі 6222,04грн., за
мінусом сплачених відповідачем у
періоді 2715грн.

У зв'язку зі зміною судового рішення
підлягає виключенню з резолютивної
його частини посилання на загальну
суму до стягнення «а всього 133415,64грн.».

Колегія суддів віднаходить
обгрунтованими доводи апеляційної
скарги позивачки щодо рішення в
частині відмови у компенсації ОСОБА_1
витрат на правову допомогу з підстав
помилкового застосування ст. 56 ЦПК
України і не врахування здійснення
адвокатом ОСОБА_4 не тільки функції
представництва інтересів в суді, а
також платіжного документу з оплати
правових послуг.

Відповідно до ст. ст. 84, 88 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом. Стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК
України до судових витрат серед іншого
належать і витрати на правову допомогу.

За положеннями ст. 1 Закону України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах" № 4191-VI від
20.12.2011р. розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах, в
яких така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи за
квитанцією до прибуткового касового
ордеру № 100 від 17.01.2014р. від ОСОБА_1
прийнято 2000грн. з посиланням на
підставу: договір про надання правової
допомоги від 02.10.2013р., укладеного із
позивачкою адвокатом ОСОБА_4, що має
свідоцтво на адвокатську діяльність;
виконання наданих послуг підтверджено
долученим графіком обліку робочого
часу адвоката з переліком правових
послуг, відомостями про витрачання
часу на кожну з дій (юридична
консультація, дослідження судової
практики за аналогічними спорами,
відпрацювання правової позиції по
справі, складання позовної заяви і її
уточнення), що загалом, за виключенням 2
годин участі в судових засіданнях,
становить 13672грн. за 8 годин роботи
адвоката (а.с. 33, 70-73) - цей розмір не
перевищує обчисленого розміру
компенсації витрат на правову допомогу
в порядку ст. 1 Закону № 4191-V. Втім, із
урахуванням матеріального становища
замовника сума вартості послуг у
договірних відносинах із адвокатом
була зменшена до оплати до 2000грн.

І саме ця сума, як доведена належними
платіжними документами, змістом
договору про надання правової
допомоги, що регламентував обсяг
гонорару, підлягав компенсації
платником аліментів їх отримувачу у
зв'язку з розглядом спору в судовому
порядку.

На підставі викладеного, в порядку ст.
309 ЦПК України рішення суду підлягає
скасуванню в частині відмови у
задоволенні вимог ОСОБА_1 про
відшкодування вартості понесених
витрат на правову допомогу, із
задоволенням вимог в даній частині з
огляду на вищенаведене мотивування.

В решті рішення в частині стягнення
боргу по аліментам, пені і вирішення
питання про розподіл судових витрат
підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного рішення суду в
порядку ст. 309 ЦПК України підлягає
зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р
І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя від 20 січня 2014 року в
частині відмови в задоволенні вимог
про стягнення витрат на правову
допомогу скасувати і в цій частині
ухвалити рішення про задоволення вимог
ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
витрати з оплати правової допомоги в
сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Це ж рішення в частині стягнення
інфляційних втрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
інфляційні втрати в сумі 1303 (одна
тисяча триста три) гривні 29 копійок.

Виключити посилання в рішенні суду на
загальну суму до стягнення «а всього
133415,64грн.»

В решті рішення залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді