Справа № 1309/4029/12
Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/3916/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса
В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика
Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2, який є
одночасно представником позивачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, та його
представника ОСОБА_6, представника
відповідача - Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
Шаровського Р.М., представника
відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 -
ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 17 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради,
ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10, треті особи -
Львівське обласне комунальне
підприємство «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
відділу приватизації державного
житлового фонду Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради,
про визнання частково не чинним
розпорядження, визнання не чинним
свідоцтва про право власності на
квартиру, рішення виконавчого
комітету, усунення перешкод та
демонтаж самочинного будівництва,
зобов'язання до дій, -

встановила:

рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 17 квітня 2014 року в
задоволені вказаних вище вимогах
відмовлено за пропуском строку
звернення до суду.

Рішення суду оскаржили позивачі,
просять його скасувати й ухвалити нове,
яким задовольнити їх вимоги,
посилаючись на те, що рішення є
незаконним. Так, зокрема, апелянти
зазначають, що відмовляючи в
задоволені вимог у зв'язку з пропуском
строку позовної давності, суд не
з'ясував коли вони довідались про
порушене їхнє право, а саме включення в
загальну площу квартири відповідачів
2,70 кв. м. площі загального коридору
житлового будинку. А про таке, вказують
апелянти, вони дізнались лише в 2008 році,
під час розгляду адміністративного
позову до Залізничної районної
адміністрації, який був залишений
15.06.2010 року без розгляду. А відтак,
зазначають апелянти, ними не
пропущений строк звернення до суду за
захистом свого права та інтересу.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників
процесу - позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_6 на підтримання
апеляційної скарги, представника
відповідача - Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
ОСОБА_7, представника відповідачів
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 - ОСОБА_11 на
заперечення апеляційної скарги,
вивчивши матеріали та обставини
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та позовних
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені всіх позовних
вимог районний суд виходив з того, що
позивачами пропущено строк позовної
давності для захисту порушеного
цивільного права.

Однак повністю з таким висновком
районного суду колегія суддів
погодитись не може з наступних підстав.

Позивачі, звернувшись до суду із
зазначеними вимогами, просили визнати
частково не чинним розпорядження
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради від 25.04.2006 р. №
480 «Про оформлення права власності на
квартиру АДРЕСА_1», свідоцтво про право
власності на квартиру НОМЕР_1, виданого
відповідачам ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 25
квітня 2006 року в частині включення в
площу квартири відповідачам 2,70 кв. м. зі
спільного коридору сторін; визнати за
позивачами право на користування
зазначеною площею коридору - 2,70 кв. м.;
зобов'язати відділ приватизації
державного житлового фонду
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради визначити
розмір площі спільного коридору, яка
підлягає передачі сторонам у приватну
власність; зобов'язати відповідачів
демонтувати перегородку у спірному
загальному коридорі площею 5,2 кв. м.;
визнати не чинним рішення виконкому
Залізничної районної ради Львівської
міської ради від 10.05.1994 р. № 139, яким
дозволено відповідачам експлуатацію
самочинного будівництва; демонтувати
приміщення мезоніну та зобов'язати
Львівське обласне комунальне
підприємство «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
виготовити їм поверховий план на
квартиру АДРЕСА_2 у відповідності до
приватизованої ними площі. На
обґрунтування своїх вимог позивачі
посилаються на те, що сторони спільно
користувались приміщенням коридору,
позначеного на поверховому плані за 1981
р. літ. ІІ площею 5,20 кв. м., з якого при
приватизації відповідачами квартири
НОМЕР_1 Залізничною районною
адміністрацією безпідставно було
включено до приватизації 2,70 кв. м., що
відповідачами самовільно вчинено
добудову до житлового будинку, а
рішенням виконавчого комітету
Залізничної районної ради народних
депутатів від 10.05.1994 р. № 139
відповідачам незаконно надано дозвіл
на її експлуатацію.

Згідно з ст.257 ЦК загальна позовна
давність установлюється тривалістю у 3
роки.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Сплив строку позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
справі, є підставою для відмови у
позові.

Така ж позиція викладене й у п.11
постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. №14
«Про судове рішення у цивільній
справі», відповідно до якого,
установивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у справі, зробленою
до ухвалення ним рішення, крім
випадків, коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Згідно з ст.76 ЦК УРСР перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналась або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Відповідно до ст.71 зазначеного Кодексу
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), установлюється в
три роки.

Згідно з ст.80 ЦК УРСР закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд, арбітражний або
третейський суд визнає поважною
причиною пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Відповідно до п.4 «Прикінцевих та
перехідних положень» ЦК 2004 р. Цивільний
кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності, тобто після 01.01.2004 р. щодо
цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
2004 року, положення цього кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 6 «Прикінцевих та перехідних
положень» ЦК передбачено, що правила ЦК
про позовну давність застосовуються до
позовові, строк пред'явлення яких,
установлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

Якщо в особи право на звернення до суду
з позовом виникло до введення в дію ЦК
2004 р. і строк позовної давності сплив до
введення цього ж Кодексу в дію, тому
підстав для застосування положень п.3
ч.1 ст.268 ЦК 2004 р. не вбачається.

Згідно ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми
законодавець виходить не тільки з
безпосередньої обізнаності особи про
факти порушення її прав, а й об'єктивної
можливості цієї особи знати про ці
факти. Зазначена правова позиція
викладена у постанові Верховного Суду
України 21 травня 2014 року у справі №
6-7цс14.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх судів України.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Львівської міської ради від
10.03.1987 року № 109 «Про затвердження
реєстру житлових будинків», що
міститься в інвентаризаційній справі
№ 189/13, будинок АДРЕСА_1 знаходиться на
балансі місцевої ради Залізничного
району м. Львова.

Будинок, відповідно до поверхового
плану, що знаходиться у зазначеній
інвентаризаційній справі,
одноповерховий, складався з двох
житлових кімнат площами 14,80 кв. м., 14,20
кв. м., кухні площею 7,60 кв. м., коридору
площею 5,20 кв. м. та тамбуру площею 3,10 кв.
м.

Встановлено, що позивачам, відповідно
до свідоцтва про право власності на
квартиру від 11 травня 1995 року, на праві
спільної сумісної власності належить
квартира АДРЕСА_2 (а.с.18).

Відповідно до цього свідоцтва та
технічного паспорта на приватизовану
квартиру від 18.04.1995 р., який є складовою
частиною цього свідоцтва, загальна
площа квартири позивачів становить 27,4
кв. м., квартира знаходиться на першому
поверсі будинку та складається з
однієї житлової кімнати площею 13,9 кв.
м., кухні площею 8,4 кв. м., коридору 2,0 кв.
м., веранди площею 3,1 кв. м. (а.с.19).

Тобто, відповідно до зазначеного
позивачі мають окремий вхід до своєї
квартири через веранду. У спільному
користуванні з відповідачами будь-яких
приміщень не зазначено, а площа
коридору становить 2.0 кв. м.

Свідоцтвом № 4803 про право власності на
житло від 03 вересня 1993 р.
підтверджувалось, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності відповідачам ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 і загальна площа квартири
становить 15,8 кв. м. (а.с.15).

Рішенням виконавчого комітету
Залізничної районної ради народних
депутатів від 10.05.1994 р. № 139 «Про розгляд
заяв громадян, які здійснили
самовільне будівництво на території
району» прийнято в експлуатацію
здійснену в 1990 році відповідачами
самовільно добудову до будинку з
надбудовою, де відповідачами обладнано
3 житлові кімнати пл. 16,5 кв. м., 9,5 кв. м.,
18,8 кв. м. (в мезоніні), кухню площею 15,7 кв.
м., коридори пл. 4,1 кв. м., 9,7 кв. м., 8,2 кв. м.
та комунальні вигоди пл. 2,7 кв. м.,
оскільки рішенням Залізничного
райвиконкому № 313 від 14.08.90 р.
дозволялося відповідачам здійснити
добудову розміром 6,30 х 7,0, де обладнати
лише дві кімнати пл. 15,04 кв. м., 10,8 кв. м.,
коридор пл. 4,0 кв. м., та комунальні
вигоди (а.с.21-24, 47).

Копією поверхового плану будинку від 28
03.1994 року підтверджується розташування
приміщень, які належать позивачам та
відповідачам, їх площа (а.с.28).
Відповідно до цього плану кожна із
сторін має самостійний вхід до квартир
і будь-якого спільного коридору у
сторін немає.

Рішенням виконавчого комітету
Львівської міської ради від 20.02.98 р. № 86
«Про зняття з балансу міської ради
приватизованих житлових будинків»
знято з балансу Львівської міської
ради житловий будинок АДРЕСА_1,
загальною площею 44,4 кв. м. (а.с.26).

Розпорядженням від 25.04.06 р. № 480 «Про
оформлення права власності на квартиру
АДРЕСА_1» Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
оформлено на відповідачів ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 право приватної
спільної сумісної власності в цілому
на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в м.
Львові загальною площею 85,8 кв. м.,
житлова - 44,8 кв. м. згідно з технічним
паспортом (а.с.17, 56) та видано свідоцтво
про право власності на зазначену
квартиру (а.с.53). Тобто, оформлено право
власності на всю квартиру з добудовою.

Таким чином, з урахуванням дати видачі
позивачам свідоцтва про право
власності на квартиру НОМЕР_2, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності - 11 травня 1995 року, та
виготовлення технічного паспорту
(18.04.1995 р.) із зазначенням загальної
площі квартири, площі приміщень, які
передаються у власність, в тому числі
приміщення під літ. 1-3 площею 2.0 кв. м.,
позивачі безпосередньо були обізнані
про те, які приміщення, якою площею
передано їм у власність, а відтак
об'єктивно мали можливість звернутись
до суду за захистом порушеного свого
права, якщо вважали, що розпорядженням
органу приватизації від 11 травня 1995
року (на підставі якого видано їм
свідоцтво про право власності на
квартиру) порушені їх права.

Крім того, в заяві від 13 листопада 2006
року, яка була направлена голові
Львівської міської ради, позивачі
посилались на рішення виконавчого
комітету Залізничної районної ради
Львівської міської ради народних
депутатів від 14.08.1990 р. № 313 «Про
затвердження висновків міжвідомчої
комісії району», рішення виконавчого
комітету цієї ж ради від 10.05.1994 р. № 139
«Про розгляд заяв громадян, які
здійснили самовільне будівництво на
території району».

А відтак, посилання апелянтів на те, що
їм про порушене право стало відомо лише
в 2008 році, є безпідставним та
спростовується матеріалами справи.
Зазначені обставини не заперечив в
апеляційній інстанції позивач ОСОБА_2

28 лютого 2013 року, тобто під час розгляду
справи, відповідач ОСОБА_8 подала заяву
про застосування позовної давності
(а.с.140, 141).

Таким чином, районний суд встановивши,
що строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, а про
застосування позовної давності
заявлено відповідачами і ця заява
зроблена до ухвалення ним рішення,
вірно відмовив у задоволені вимог з цих
підстав щодо розпорядження
Залізничної районної адміністрації
від 25.04.2006 року, свідоцтва про право
власності на квартиру від 25 квітня 2006
року та похідних вимог позивачів,
пов'язаних із зазначеним
розпорядженням адміністрації.

В той же час суд не правомірно
застосував норми ЦК 2004 року на
правовідносини щодо оскарження
рішення виконавчого комітету
Залізничної районної ради народних
депутатів від 10.05.1994 р. № 139, оскільки
правила ЦК про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, установлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Згідно з ст.76 ЦК УРСР перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналась або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Відповідно до ст.71 зазначеного Кодексу
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), установлюється в
три роки.

Згідно з ст.80 ЦК УРСР закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд, арбітражний або
третейський суд визнає поважною
причиною пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Відтак, з урахуванням викладеного та
того, що будь-яких поважних причин
пропуску строку на оскарження рішення
виконавчого комітету Залізничної
районної ради народних депутатів від
10.05.1994 р. № 139 позивачами не наведено, а
судом не здобуто та про поновлення
строку звернення до суду позивачі не
ставили, тому в позові слід відмовити
за пропуском строку позовної давності.

Що стосується вимог позивачів про
зобов'язання відділу приватизації
державного житлового фонду
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради визначити
розмір площі спільного коридору, яка
підлягає передачі сторонам у приватну
власність та зобов'язання Львівського
обласного комунального підприємства
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» виготовити їм
поверховий план на квартиру АДРЕСА_2 у
відповідності до приватизованої ними
площі на підставі свідоцтва про право
власності на квартиру НОМЕР_2 від 11.05.1995
року, то такі до задоволення не
підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.26 ЦПК особами, які
беруть участь у справі, є сторони, треті
особи та їхні представники.

Сторонами у цивільному процесі є
позивач і відповідач, тобто особи,
матеріально-правовий спір між якими є
предметом вирішення в цивільному
судочинстві (ст.26 ЦПК).

Суб'єкти цивільних процесуальних
правовідносин, які вступають у
порушену в суді справу, пред'явивши
позов щодо предмета спору з метою
захисту особистих суб'єктивних
матеріальних прав чи охоронюваних
законом інтересів, є третіми особами,
які заявляють самостійні вимоги (ст.34
ЦПК).

Третіми особами, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, є
суб'єкти цивільних правовідносин, які
беруть участь у справі на боці однієї
зі сторін з метою захисту своїх
суб'єктивних прав та інтересів (ст.35
ЦПК).

Виходячи з матеріально-правового спору
та вирішення судом зазначених вимог
(відмова у задоволені вимог за
пропуском строку позовної давності),
суд тим самим вирішив питання про права
та обов'язки відділу приватизації
державного житлового фонду
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради та Львівського
обласного комунального підприємства
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», але в той же час
вони не брали участі у справі як
відповідачі, співвідповідачі, а
процесуальне їх становище було як
треті особи, що не заявляє самостійних
вимог.

Оскільки, згідно зі ст. 35 ЦПК України,
треті особи за своїм процесуальним
становищем не є суб'єктами
матеріально-правових відносин, не
користуються правами сторін і не
несуть їх обов'язки, тому на третіх осіб
без самостійних вимог
матеріально-правові наслідки
вирішення спору не поширюються.

Оскільки апеляційний суд, відповідно
до ЦПК України, позбавлений
скасовувати рішення районного суду з
направленням справи на новий розгляд
та не наділений правом скасовувати
рішення, після чого залучивши третю
особу з переведенням її в процесуальне
становище сторони до участі у справі,
вирішити спір як суд першої інстанції,
то за таких обставин рішення районного
суду в цій частині підлягає до
скасування з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову в цій
частині з інших підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є, зокрема,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1
ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 17 квітня 2014 року скасувати й
ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.