РІШЕННЯ Іменем України

Справа №133/3154/13-ц 21.05.2014
року.
Провадження № 2/133/155/14-ц

КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

В складі: головуючого Городівського
А.А.

при секретарі Блащук Н.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Козятині

справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
правочину - договору купівлі- продажу
квартири недійсним, скасування
державної реєстрації даного договору
купівлі - продажу квартири та
витребування у ОСОБА_4 та зобов'язання
ОСОБА_5 повернути квартиру ОСОБА_2 -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом
до суду в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_2 , в якому просить визнати
недійсним з моменту його вчинення
правочин - договір купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1 від 18 липня 2013 року,
укладений між ОСОБА_3, від імені якого
діяв по довіреності ОСОБА_6, та ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Бердичівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстром № 2004. Крім
того, просить скасувати державну
реєстрацію правочину, а саме договору
купівлі - продажу квартири,
посвідчений приватним нотаріусом
Бердичівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, номер запису про право
власності 1708804, а також просить
витребувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1
та зобов'язати ОСОБА_4 повернути
неповнолітній ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

При цьому посилається на те, що
відповідач ОСОБА_3 являється колишнім
її чоловіком, та батьком їхньої
спільної неповнолітньої дочки - ОСОБА_2

Їх шлюб було розірвано в установленому
законом порядку в 2001 році, а 15 березня
2006 року ОСОБА_3 подарував їхній дочці
квартиру під номером АДРЕСА_1. Ця
квартира належала йому на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
так як була ним приватизована в 1998 році.

В договорі дарування зазначено:
«даритель стверджує, що дарування
здійснюється ним без будь-яких погроз,
примусу, чи насильства, як фізичного,
так і морального, і що вказана квартира
передається ним обдарованій, з ключами
до неї, до підписання цього договору».

Договір дарування, що підлягає
державній реєстрації, зареєстрований в
Козятинському БТІ 21 червня 2006 року за
реєстром № 35/2250.

Таким чином, власницею квартири
АДРЕСА_1 за зазначеним договором
являється ОСОБА_2.

Оскільки в квартирі вони не встигли
встановити індивідуальне опалення, то
дочка проживала разом зі нею по
АДРЕСА_2.

27 вересня 2013 року, коли вона (ОСОБА_1,)
прийшла в квартиру, і побачила, що
обстановка в ній змінена, зі слів
сусідів дізналася, що квартира її
колишнім чоловіком продана іншим
людям.

В зв'язку з цим вона звернулася до
правоохоронних органів, і з їх
допомогою з'ясувалося, що дійсно
ОСОБА_3, 18 липня 2013 року продав квартиру
громадянину ОСОБА_4, мешканцю м.
Бердичів.

Цей договір купівлі-продажу квартири
посвідчувався приватним нотаріусом
Бердичівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстром № 2004.

В договорі зазначено, що квартира
належить продавцю, тобто ОСОБА_3, на
підставі дубліката свідоцтва про право
власності на житло.

Договір купівлі - продажу квартири,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
являється недійсним, оскільки ОСОБА_3
власником квартири АДРЕСА_1 з 2006 року не
являється, а право власності на
зазначену квартиру належить їхній
неповнолітній дочці -ОСОБА_2.

Продаючи чужу квартиру, ОСОБА_3 знав,
хто є її законною власницею, тому він
діяв обманним шляхом.

Більше того, він незаконним шляхом
отримав нову домову книжку, прописався
та виписався по ній, отримав обманним
шляхом дублікат свідоцтва про право
власності на житло взамін начебто
втраченого оригіналу, і все це зумів
зробити протягом липня 2013 року, коли і
був оформлений договір купівлі-продажу
квартири.

По первинній домовій книжці ОСОБА_3 до
цього часу зареєстрований в квартирі
АДРЕСА_1.

За фактом шахрайства Козятинським РВ у
Вінницькій області порушене
кримінальне провадження та розпочате
досудове розслідування.

Визнати правочин недійсним може лише
суд, тому вона змушена звертатися до
суду за захистом порушеного права її
неповнолітньої дочки - ОСОБА_2 на
особисту власність дочки.

Так, ст.. 15 ЦК України, передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого цивільного
права у разі його порушення, а способом
такого захисту може бути визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ст.. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
судочинства, а також моральним засадам
суспільства.

Згідно ст.. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні, а
ст.. 319 ЦК України передбачено, що лише
власник має право володіння,
користування, та розпорядження своїм
майном.

Отже, ОСОБА_3 присвоїв собі права
власності на квартиру, які належать
ОСОБА_2, і цим самим грубо порушив
законні права та інтереси дочки.

Факт належності квартири дочці ОСОБА_2
підтверджується договором дарування,
зареєстрованим в Козятинському БТІ у
встановленому законом порядку, та
технічним паспортом на квартиру на її
ім'я.

В цій квартирі вона значиться
зареєстрованою, що видно із домової
книжки.

Та обставина, що квартира, яка
належить ОСОБА_2 була продана ОСОБА_3
ОСОБА_4, підтверджується копією
договору купівлі-продажу квартири, та
відношенням Козятинського РВ про
порушення кримінального провадження
за моєю заявою.

Крім того, позивачка ОСОБА_1
посилається на те, що оспорюваний нею
правочин, а саме - договір
купівлі-продажу квартири, пройшов
державну реєстрацію, що доводиться
витягом з державного реєстру речових
прав на нерухоме майно, виданим
державною реєстраційною службою
Козятинського міськрайонного
управління юстиції.

Ця обставина змушує її звертатися із
додатковим позовом про скасування
державної реєстрації правочину,
оскільки право власності у набувача за
договором, який підлягає державній
реєстрації, виникає з моменту такої
реєстрації.

Крім того, позивачка посилається на те,
що оскільки квартира, яку продав ОСОБА_3
ОСОБА_4, фактично йому не належала, цей
правочин являється незаконним, отже,
недійсним.

Уточнюючи свої позовні вимоги, звертає
увагу суду на те, що в її позовній заяві
вона не просила про застосування
наслідків його недійсності, виходячи з
наступного.

За правилами реституції, вимога про
повернення майна та всього того, що
було одержано сторонами правочину,
може бути пред'явлена тільки стороною
цього правочину, якою її неповнолітня
дочка, чиї інтереси вона представляє,
не являється.

Крім того, ОСОБА_3 не був належним та
законним власником квартири, тому
повернення йому квартири із
застосуванням наслідків недійсності
правочину виключається.

Вимогу про повернення грошей,
сплачених за квартиру за договором
купівлі-продажу може пред'явити лише
ОСОБА_4

Таким чином, вона не просила і не
просить про застосування наслідків
недійсності правочину, передбачених
ст.. 216 ЦК України, а її посилання на цю
статтю в позовній заяві є помилковим.

Саме в цій частині вона уточнює
позовні вимоги.

Крім того, користуючись своїм правом
сторони по справі збільшувати або
зменшувати розмір позовних вимог
протягом всього часу розгляду справи в
суді, що передбачено ст.. 31 ЦК України,
вона збільшую розмір позовних вимог
вимогою про витребування майна із
чужого незаконного володіння, обираючи
способом захисту порушених речових
прав її неповнолітньої дочки вимогу
про визнання правочину недійсним,
скасування його державної реєстрації,
та витребування майна із чужого
незаконного володіння.

Така вимога пов'язана із тим, що ОСОБА_4
не бажає повертати квартиру, утримує
її, поставив свій замок на вихідних
дверях і не допускає до квартири її та
її неповнолітню дочку, якій ця квартира
була подарована батьком - ОСОБА_3, і яка
вибула із володіння дочки не з волі
останньої іншим шляхом.

Крім того, ця вимога ґрунтується на
роз'ясненні Пленуму Верховного Суду
України, викладеному в Постанові від 06
листопада 2009 року за № 9.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1,
яка діє в інтересах неповнолітньої
дочки ОСОБА_2 позовні вимоги всі свої
підтримала повністю, просить їх
задовольнити повністю та підтвердила в
своїх поясненнях обставини, які
викладені в позовних заявах.

В судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_8
підтримала всі позовні вимоги
позивачки повністю, просить їх
задовольнити і при цьому посилається
на наступне. Як вбачається із договору
дарування квартири від 15 березня 2006
року, колишній чоловік позивачки по
справі, він же батько їх неповнолітньої
дочки ОСОБА_9 -ОСОБА_3 подарував дочці
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. При
цьому в самому договорі зазначено, що
квартира дарується ним, тобто
дарування квартири здійснюється без
будь - яких погроз, примусу чи
насильства, як фізичного так і
морального. Договір нотаріально
посвідчений та зареєстрований в
Козятинському БТІ, як структурному
підрозділі Вінницького обласного
об'єднаного бюро технічної
інвентаризації, про що свідчить
відмітка БТІ, зроблена 21.04.2006 року за №
35/2250. З моменту реєстрації договору
власницею вищевказаної квартири
являється ОСОБА_2. Через сім років
ОСОБА_3 продав цю квартиру ОСОБА_4, яку
він раніше подарував своїй дочці.
Договір купівлі -продажу квартири
укладався у приватного нотаріуса
Бердичівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, ним посвідчувався та ним
же здійснювалася державна реєстрація
відповідно до наданих законом
повноважень. При цьому нотаріусу був
наданий в якості правовстановлюючого
документа дублікат свідоцтва про право
власності на квартиру, зареєстрований
у встановленому порядку. Від імені
ОСОБА_3 по дорученню діяв при
оформленні договору купівлі - продажу
посередник ОСОБА_10. ОСОБА_3 протягом
липня місяця 2013 року отримав дублікат
свідоцтва про право власності на
квартиру, зареєстрував його у
Державного реєстратора, отримав також
нову домову книгу, за якою
зареєструвався в квартирі, а потім
знявся з реєстраційного обліку,
повідомивши в офіційних документах, що
він вибув з м. Козятин на місце
проживання в м. Бердичів. Продаючи
квартиру, яка фактично і юридично не
належала, ОСОБА_3 знав хто її законною
власницею, тому він діяв обманним
шляхом, а тому за заявою позивачки по
факту шахрайства порушене кримінальне
провадження та розпочате досудове
слідство. Так 02 липня 2013 року ОСОБА_3
отримав дублікат свідоцтва на
квартиру, 12 липня 2013 року знявся з
реєстраційного обліку, 13 липня 2013 року
дав довіреність на продажу квартири
ОСОБА_10, а 18 липня 2013 року квартира була
продана, а сам ОСОБА_3 виїхав за межі
України. Виникає питання, як могло
статися, що в Державному реєстрі не
було інформації про те, що квартира
належить ОСОБА_2. Таке можна пояснити
зміною законодавства відносно того,
хто має здійснювати державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно і виною працівників БТІ, які не
внесли дані по квартирі до єдиного
реєстру, тому при оформленні договору
купівлі-продажу квартири нотаріус
ОСОБА_7 не мав відомостей про те, що
власником квартири являється ОСОБА_2, а
не ОСОБА_3. Стосовно того, ким вважати
покупця квартири ОСОБА_4 -
добросовісним чи недобросовісним
набувачем. Однозначної відповіді на це
питання дати не можливо тому, що не має
доказів того, що ОСОБА_4 перебував у
зговорі з ОСОБА_3, або знав, що той неє
власником квартири. В той же час
ОСОБА_10, який хоча і діяв за довіреністю
та від імені ОСОБА_3, пояснив суду, що
він (ОСОБА_10) являється товаришем
ОСОБА_4, допомагав останньому купити
квартиру з метою її подальшої
перепродажі, Покупця ОСОБА_4 не
насторожив той факт, що квартира
знаходиться в м. Козятині, а ОСОБА_3
шукає посередника в м. Бердичів, що на
квартиру не має технічного паспорта, а
домова книжка чомусь видавалася в
липні 2013 року і по ній ОСОБА_3 був в
липні зареєстрований та в липні 2013року
знятий з реєстраційного обліку. Не
насторожила покупця ОСОБА_4.і низька
покупна ціна за квартиру. Відносно
того, чи мала право позивачка ОСОБА_1,
яка діє в інтересах своєї
неповнолітньої дочки ОСОБА_2,
пред'являти позов про визнання
правочину недійсним, зважаючи на те, що
вона не є стороною договору купівлі-
продажу, то в п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду від 06 листопада 2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ визнання правочинів
недійсними» зазначено, що згідно ст..ст.
215,216 ЦК України, вимога про визнання
правочину недійсним, а також вимога про
застосування наслідків його
недійсності може бути заявлена як
однією із сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину Отже позивачка має
право на оспорювання договору купівлі-
продажу квартири, який укладався між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки цим
правочином порушено законні права на
цю квартиру її власниці -ОСОБА_2. В цій
же Постанові Постанови Пленуму
Верховного Суду від 06 листопада 2009 року
№9 зазначено, що вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути самостійною
вимогою. З такою вимогою позивачка не
зверталася і не просить застосувати
наслідки визнання правочину недійсним,
тобто повернути квартиру ОСОБА_3, а
гроші за цю квартиру -ОСОБА_4, зважаючи
на те, що ОСОБА_3 не являвся фактичним і
законним власником квартири, і вимога
про реституцію може бути пред'явлена
стороною правочину, якою ОСОБА_2 не
являється. В ухвалі колегії суддів
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 15 квітня 2009
року по конкретній справі, фабула якої
є іншою від фабули справи, що
розглядається судом, зокрема
зазначено, особа, яка вважає, що її
речові права порушено, має право
звернутися до суду як із позовом про
визнання відповідної угоди недійсною,
так і з позовом про витребування майна
з чужого незаконного володіння. Далі в
ухвалі зазначено, що суди не з'ясували,
який спосіб захисту права власності
обрав позивач - звернувся із проханням
про визнання правочину недійсним, і , як
наслідок, повернення всього , що
одержано за цим договором, чи про
визнання недійсним договору купівлі
продажу недійсним та витребування
майна із чужого незаконного володіння.
Отже , позивачка ОСОБА_1, обрала
способом захисту порушених прав
власності на квартиру її дочки саме
визнання правочину недійсним,
скасування його державної реєстрації
та витребування майна із чужого
незаконного володіння. Чому саме такий
спосіб захисту пра обрала позивачка,
тому що ОСОБА_4 визнає себе
добросовісним набувачем і посилається
на те, що всі документи для продажу
квартири у ОСОБА_11 були в порядку, і що
ОСОБА_3 був власником квартири на
підставі дублікати свідоцтва про право
власності, що пройшов державну
реєстрацію, а тому вважає, що у нього
(ОСОБА_4.) ця квартира не може бути
витребувана. ОСОБА_4 навіть не
звертався в правоохоронні органи з
приводу того, що ОСОБА_3 його обманув, і
обманним шляхом заволодів його
грошима. Не звертався ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
з позовом про повернення йому грошей за
квартиру. Тому для позивачки є
принциповим визнати правочин, а саме
договір купівлі - продажу квартири між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, щоб його незаконність
була підтверджена судовим рішенням. В
постанові №5 Пленуму Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» зазначається, що право
вибору способу судового захисту
належить виключно позивачеві. При
цьому неправильно обраний спосіб
захисту права власності не є підставою
для відмови у відкритті провадження у
справі. Ухвалюючи рішення, суд згідно з
частиною першою ст.. 214 ЦПК України має
визначити, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин. При
цьому суд має навести у рішенні мотиви,
з яких не застосував норми права, що на
них посилалися особи, які беруть
участь у справі. Узвязку із цим
посилання позивача у позовній заяві на
норми права, які не підлягають
застосуванню у даній справі, не є
підставою для відмови в задоволенні
пред'явленого позову, оскільки при
вирішенні справи суд враховує
підставу( обґрунтування та зміст
позовних вимог( ст..119 ЦПК).

Враховуючи вище викладене представник
позивачки, адвокат ОСОБА_8 просить
визнати недійсним з моменту його
вчинення правочин - договір купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1 від 18 липня 2013
року, укладений між ОСОБА_3, від імені
якого діяв по довіреності ОСОБА_6, та
ОСОБА_4, посвідчений приватним
нотаріусом Бердичівського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстром № 2004.

Скасувати державну реєстрацію
правочину, а саме договору купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1, що укладався
18 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_3,
від імені якого діяв по довіреності
ОСОБА_6, та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Бердичівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
номер запису про право власності 1708804.

Витребувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1
та зобов'язати ОСОБА_4 повернути
неповнолітній ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, просить стягнути з
відповідача ОСОБА_3 на користь
позивачки ОСОБА_1 судові витрати, а саме
судовий збір та витрати на юридичну
допомогу, та зазначити в рішенні, що
зняти арешт з квартири після набрання
рішенням законної сили.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання
не з»являвся, з місця реєстрації
АДРЕСА_1 знявся, зареєстроване місце
проживання( перебування)
місцезнаходження чи місце роботи
невідоме, атому суд викликав
відповідача через оголошення в пресі, а
з опублікуванням оголошення про виклик
відповідач ОСОБА_3 вважається
повідомленим про час і місце розгляду
справи.

Відповідач ОСОБА_4 в судові засідання
не з'являвся, хоча відповідно до ст..74 ч.5
ЦПК України йому надсилались судові
повістки за адресою його місця
проживання та місця перебування,
зареєстрованою у встановленому
законному порядку, а тому у разі
відсутності особи, яка бере участь у
справі, за такою адресою, вважається, що
судовий виклик або судове повідомлення
вручене йому належним чином, крім того
інтереси відповідача представляв в
судових засіданнях представник ОСОБА_4,
адвокат ОСОБА_12, на підставі договору
про надання правової допомоги.

Представник відповідача ОСОБА_4,
адвокат ОСОБА_12 позовні вимоги
позивачки ОСОБА_1 не визнав повністю,
просить відмовити в задоволенні всіх
позовних вимог. При цьому пояснив суду,
що позов позивачкою заявлено невірно,
невірний предмет спору. ОСОБА_4 є
добросовісним набувачем квартири,
оскільки він не знав, що ОСОБА_3 не мав
права продавати квартиру і не був
власником квартири. Даний спір не може
розглядатися в порядку двосторонньої
реституції. Позивачка ОСОБА_1 і її
неповнолітня дочка,ОСОБА_2, яку вона
представляє не були стороною договору
купівлі продажу квартири і не може
заявляти позов про двосторонню
реституцію, а позивачка повинна була
подати позов віндикаційний про
витребування майна із чужого
незаконного володіння.

Ці питання регулює Постанова Пленуму
Верховного Суду від 06 листопада 2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ визнання правочинів
недійсними». ОСОБА_4 добросовісний
набувач квартири, інше не встановлено в
процесі розгляду справи. Позивачка не
мала права заявляти позовні вимоги про
визнання договору купівлі -продажу
квартири недійсним, оскільки не була
стороною даного договору і її
неповнолітня дочка теж не була
стороною вищевказаного договору. Таким
чином, права особи, яка вважає себе
власником майна, не підлягають захисту
шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 215, 216 ЦК. Такий
захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст.. 388
цього Кодексу, які дають право
витребувати майно від добросовісного
набувача.

Третя особа без самостійних вимог на
стороні відповідача приватний
нотаріус Бердичівського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 в судове
засідання не з'являвся, хоча належним
чином повідомлявся про час і місце
розгляду справи, про що свідчать
розписки, які повернулися на адресу
суду, особи, які приймали участь у
розгляді справи не наполягали на
обов'язковому його виклику в судове
засідання, тому суд вислухавши думку
осіб, прийшов до висновку не викликати
третю особу на стороні відповідача без
самостійних вимог в судове засідання
для дачі пояснень.

Свідок ОСОБА_6, пояснив суду, що він
являється знайомим товаришем ОСОБА_4,
ОСОБА_3 він не знав. Йому подзвонив
ОСОБА_4, який сказав, що є чоловік, який
хоче продати квартиру. Ця квартира
його та ОСОБА_4 заінтересувала,
оскільки була відносно невисока ціна,
на цій квартирі можна було заробити.
ОСОБА_3 мав виїзжати з України в Росію,
тому ОСОБА_3 дав на його ім'я доручення
генеральне для продажу квартири, яка
належала ОСОБА_3. Він також передав
гроші за квартиру ОСОБА_3, а останній
дав йому доручення на продаж квартири,
яку він за дорученням продав ОСОБА_4

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, позивачку
ОСОБА_1, представника позивачки
адвоката ОСОБА_8 , представника
відповідача ОСОБА_4, адвоката
ОСОБА_12,показання свідка ОСОБА_6,
дослідивши інші докази, що є в
матеріалах справи, прийшов до
наступного висновку, що позовні вимоги
позиваки ОСОБА_1, про визнання
правочину договору купівлі- продажу
квартири - недійсним, про скасування
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, про витребування майна
з чужого незаконного володіння слід
задовольнити повністю.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними
вимогами, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, є такі:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Судом встановлено в судовому
засіданні, що самим першим власником
квартири АДРЕСА_1 був відповідач
ОСОБА_3, ця квартира належала його на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 21.12.1998 року, виданого
Козятинською дистанцією цивільних
споруд Вінницької області, згідно
розпорядження від 22.12.1998 року за № 329,
зареєстрованого у КП «Вінницьке
обласне об'єднане бюро технічної
інвентаризації « 05.03.за реєстровим №
35/3820, що також підтверджується копією
технічного паспорту на квартиру, що
знаходиться у власності громадянина та
договором дарування. (а.с.12,13)

Судом встановлено, що відповідно до
договору дарування від 15 березня 2006
року громадянин ОСОБА_3, який мешкав
АДРЕСА_1, подарував своїй малолітній
дочці ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, даний
договір дарування був посвідчений 15
березня 2006 року приватним нотаріусом
Козятинського районного нотаріального
округу ОСОБА_13 та зареєстровано в
реєстрі під № 250, крім того даний
договір дарування пройшов державну
реєстрацію в КП «Вінницьке обласне
об'єднане бюро технічної
інвентаризації « за ОСОБА_14 за
реєстрований за № 35/2250 від 21.04.2006 року,
тобто станом на 21.04.2006 року відповідач
ОСОБА_3 не був власником квартири
АДРЕСА_1 та не мав права нею
розпоряджатися.(а.с.12),

Проте, судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_3 діючи незаконно, шляхом
виготовлення дубліката свідоцтва про
право власності на житло від 21.12.1998
року, який видано виконкомом
Козятинської міської ради Вінницької
області 02.07.2013 року, зареєстрованого в
Державному реєстрі речових прав за
реєстраційним номером 5, номер
запису про право власності 1548339, як
продавець, від імені якого, на підставі
довіреності посвідченої 13.07.2013 року,
діє ОСОБА_6 та ОСОБА_4 18 липня 2013 року
укладають - договір купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3,
від імені якого діяв по довіреності
ОСОБА_6, та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Бердичівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
за реєстром № 2004, хоча на момент
укладення даного договору ОСОБА_3,
власником квартири спірної не був.

Також судом встановлено, що даний
правочин договір купівлі продажу від
18.07.2013 року пройшов державну
реєстрацію, що підтверджено витягом з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.( а.с.23).

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 на
момент укладення договору від 18 липня
2013 року купівлі - продажу не являвся
власником квартири АДРЕСА_1, і
відповідно до ст.. 319 ЦК України не мав
законних прав на розпорядження спірною
квартирою, тому позовна вимога
позивачки про визнання недійсним
договору купівлі - продажу квартири від
18 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_3,
від імені якого діяв по довіреності
ОСОБА_6, та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Бердичівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
за реєстром № 2004, підлягає
задоволенню.

Керуючись вимогами частини п'ятої
статті 12 ЦК суд презюмує
добросовісність набувача ОСОБА_4, і
вважає його добросовісним набувачем,
оскільки іншого в судовому засіданні
не підтверджено доказами.

Оскільки судом встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння
власника неповнолітньої ОСОБА_2 по
мимо її волі, шляхом виготовлення
ОСОБА_3 дубліката свідоцтва про право
власності та здійснення його
незаконної перереєстрації та зняття з
реєстрації по даній адресі, то в
даному випадку може бути застосований
п. 3 частини 1 статті 388 ЦК України, який
передбачає, що якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Враховуючи вищевикладене суд
задовольняє віндикаційні позовні
вимоги позивачки ОСОБА_1 заявлені в
інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2
про витребувати у ОСОБА_4 квартири
АДРЕСА_1 та зобов'язання ОСОБА_4
повернути неповнолітній ОСОБА_2
квартиру АДРЕСА_1, та скасовує

державну реєстрації правочину, а саме
договору купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1, що укладався 18 липня 2013 року,
укладений між ОСОБА_3, від імені якого
діяв по довіреності ОСОБА_6, та ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Бердичівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, номер запису про право
власності 1708804 , що в повній мірі
відповідає роз'ясненням наданим
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" в
абзаці 5 пункту 10.

Судові витрати по справі, понесені та
документально підтверджені позивачем
на оплату судового збору, витрати на
правову допомогу адвоката, підлягають
відшкодуванню за рахунок відповідача
ОСОБА_3.

Оскільки в ході розгляду справи для
забезпечення позову ухвалою судді від
20.11.2013 року був накладений арешт на
спірну квартиру, тому після набрання
даним рішенням законної сили слід
скасувати арешт, накладений ухвалою
від 20.11.2013 року Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області суддею Городівським А.А. на
квартиру АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88,153, 169, 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст.203, 215, 319, 388 ЦК України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними", суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задовольнити повністю.

Визнати недійсним з моменту його
вчинення правочин - договір купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1 від 18 липня 2013
року, укладений між ОСОБА_3, від імені
якого діяв по довіреності ОСОБА_6, та
ОСОБА_4, посвідчений приватним
нотаріусом Бердичівського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстром № 2004.

Скасувати державну реєстрацію
правочину, а саме договору купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1, що укладався
18 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_3,
від імені якого діяв по довіреності
ОСОБА_6, та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Бердичівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
номер запису про право власності 1708804.

Витребувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1
та зобов'язати ОСОБА_4 повернути
неповнолітній ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Скасувати арешт, накладений ухвалою
від 20.11.2013 року Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області суддею Городівським А.А. на
квартиру АДРЕСА_1 - після набрання
законної сили даного рішення суду.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судові витрати: 2412 гривень 70 копійок
судового збору та 1150 гривень за
надання правової допомоги, а всього
стягнути 3562 ( три тисячі п'ятсот
шістдесят дві ) гривні 70 копійок

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Вінницької області
через Козятинський міськрайонний суд
Вінницької області протягом десяти
днів з дня його проголошення, а
особами, які не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: підпис.

З оригіналом вірно: Суддя
Секретар

.Дата документу 21.05.2014 року