Провадження № 2/641/1898/2014
Справа № 641/869/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року
м. Харків

Комінтернівський районний суд м.
Харкова в складі:

головуючого судді - Онупко
М.Ю.,

за участю секретаря - Вовк
К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 в якому просив
стягнути з відповідача аліменти на
його утримання в розмірі ? від усіх
прибутків (доходів) щомісячно, але не
менше 30% від мінімальної заробітної
плати. Під час судового розгляду
позивач уточнив позовні вимоги та
просив стягнути з відповідача на його
користь аліменти в розмірі 300 грн.
щомісячно починаючи з 30.01.2014 року,
стягнути аліменти за минулий час за
один рік у розмірі 3600 грн. та обмежити
відповідачу можливість тимчасового
виїзду за межі України.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що перебував у шлюбі з
відповідачем з 04.09.1971 року, від шлюбу
подружжя має дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4
Через провину відповідача родина
розпалася, шлюб було розірвано 13.04.2005
року. Після розірвання шлюбу у
позивача, як у інваліда різко
погіршилось здоров'я. Договір про
добровільне утримання між сторонами не
укладався. Відповідач є заможною
людиною та має у приватній власності
нерухоме майно. В свою чергу позивач
має дохід, а саме пенсію у розмірі 1144,63
грн., та витрати на ліки більше ніж 18 000
грн., а також витрати на утримання
нерухомого майна.

Позивач посилаючись на положення ч.ч. 1,
2 ст. 76 СК України та Закону України «
Про порядок виїзду з України та в'їзду
в Україну громадян України» просив
задовольнити задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач уточнені
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі, та пояснив, що перебував у шлюбі
з відповідачем ОСОБА_2, який було
розірвано у 2005 році. В 1976 році у
дорожньо - транспортній пригоді
позивач отримав травму та йому була
встановлена ІІІ група інвалідності в
1976 році, а в 2011 році - ІІ група
інвалідності. На праві приватної
власності позивачу належить ? частини
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2; ?
частина квартири за адресою: АДРЕСА_1,
нерухомість за адресою: АДРЕСА_3,
співвласником яких є також позивач.
Та посилався на те, що всі витрати по
утриманню зазначеного майна несе лише
він один, що ставить його у скрутне
матеріальне становище.

Відповідач в судове засідання не
з'явилася, про час, день та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, про причину неявки суду не
повідомила.

Представник відповідача ОСОБА_5 в
судовому засіданні проти позову
заперечував в повному обсязі. Та
пояснив, що сторони перебували у шлюбі
який було розірвано у 2005 році. Вважав,
що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню, тому що
позивач є матеріально забезпеченим на
рівні навіть вищому ніж прожитковий
мінімум для осіб, що втратили
працездатність, визначений Законом
України "Про Державний бюджет України
на 2014 рік", а також позивач, разом з
відповідачем є співвласником ??
частини домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_2, ? частини квартири за адресою:
АДРЕСА_1, а також частки домоволодіння в
м. Люботин.

Також посилався на те, що позивач
щомісячно отримує прибуток у вигляді
пенсії, розмір якої перевищує
встановлений законом прожитковий
мінімум непрацездатних осіб. А також у
відповідності до судового рішення
отримує аліменти від двох своїх
синів у розмірі 200 грн. від кожного.
Пояснив, що відповідач ОСОБА_2 є
пенсіонеркою та отримує пенсію за
віком у розмірі 1049 грн. Однак у зв'язку з
скрутним матеріальним становищем
вимушена продовжувати працювати
лаборантом в ХПІ та отримує незначну
заробітну платню. У своїй власності
відповідач має трикімнатну квартиру за
адресою: АДРЕСА_4; та у спільній
частковій власності з позивачем: ?
частини домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_2; ? частина квартири за адресою:
АДРЕСА_1. Посилаючись на відсутність
правових підстав, передбачених ст.ст.
75, 76 СК України та, що відповідач у
справі є пенсіонером та не має
матеріальної можливості сплачувати
аліменти на користь позивача, просив
відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача та
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази в їх сукупності, приходить до
висновку що позов задоволенню не
підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до свідоцтва про розірвання
шлюбу, виданого 01 серпня 2006 року
відділом реєстрації актів цивільного
стану Харківського районного
управління юстиції Харківської
області, актовий запис № 351, шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 4
зворотна бік).

Судом встановлено, що від зазначеного
шлюбу сторони мають двох синів -
ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Відповідно до рішення апеляційного
суду Харківської області від 03.08.2011
року з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь
позивача ОСОБА_1 було стягнуто аліменти
на утримання батька у розмірі 200 грн. з
кожного (а.с. 40-42).

Відповідно до пояснень позивача в
судовому засіданні та довідки Серія
10 ААА № 642279 виданою Комунальним
закладом охорони здоров'я "Обласний
центр медико-соціальної експертизи"
вбачається, що ОСОБА_1 з 21 листопада 2011
року встановлена друга група
інвалідності (а.с. 4). До 23 листопада 2011
року позивачу було встановлено ІІІ
групу інвалідності (а.с. 40-42).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 75 СК України
право на утримання (аліменти) має той із
подружжя, який є непрацездатним,
потребує матеріальної допомоги, за
умови, що другий із подружжя може
надавати матеріальну допомогу.
Непрацездатним вважається той з
подружжя, який досяг пенсійного віку,
встановленого законом, або є
інвалідом І, ІІ, чи ІІІ групи.

Частиною 4 ст. 75 СК України встановлено,
що один із подружжя є таким, що потребує
матеріальної допомоги, якщо заробітна
плата, пенсія, доходи від використання
його майна, інші доходи не забезпечують
йому прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
прожитковий мінімум", прожитковий
мінімум - вартісна величина
достатнього для забезпечення
нормального функціонування
організму людини, збереження його
здоров'я набору продуктів харчування,
а також мінімального набору
непродовольчих товарів та
мінімального набору послуг,
необхідних для задоволення основних
соціальних і культурних потреб
особистості.

Прожитковий мінімум визначається
нормативним методом у розрахунку на
місяць на одну особу, а також окремо
для тих, хто відноситься до основних
соціальних і демографічних груп
населення: дітей віком до 6 років; дітей
віком від 6 до 18 років; працездатних
осіб; осіб, які втратили
працездатність.

До осіб, які втратили працездатність,
відносяться особи, які досягли
встановленого законом пенсійного віку,
особи, які досягли пенсійного віку, що
дає право на призначення пенсії на
пільгових умовах, та непрацюючі особи,
визнані інвалідами в установленому
порядку.

Згідно Закону України "Про Державний
бюджет України на 2014 рік" прожитий
мінімум у 2014 році із розрахунку на одну
особу на місяць для працездатних осіб
встановлений на рівні 1218 грн., а для
непрацездатних осіб встановлений на
рівні 949 грн.

Судом встановлено, що позивач та
відповідач на час розгляду справи
відносяться до осіб, які втратили
працездатність.

Відповідно до наданої позивачем
довідки Управління Пенсійного фонду
України в Харківському районі
Харківської області № 1468-13/24 від 06
червня 2014 року, позивач ОСОБА_1
знаходиться на обліку в УПФУ в
Харківському районі Харківської
області, отримує пенсію по
інвалідності внаслідок загального
захворювання інвалідам ІІ групи у
розмірі 1116, 16 грн., та за період з грудня
2013 року по травень 2014 року має сукупний
дохід у розмірі 6725,43 грн. (а.с. 130).

З довідки Управління Пенсійного фонду
України в Комінтернівському районі м.
Харкова від 04 березня 2014 року,
встановлено, що відповідач ОСОБА_2
знаходиться на обліку в УПФУ в
Комінтернівському районі м. Харкова та
отримує пенсію за віком, яка у березні
2014 складала 1049 грн. (а.с. 130) (а.с.43).

У відповідності до довідки про доходи
та податки виданою Національним
технічним університетом "ХПІ" № 66-18/195
від 03 березня 2014 року встановлено, що
ОСОБА_2 працює в Національному
технічному університеті " Харківський
політехнічний інститут" та за період з
вересня 2013 року по лютий 2014 року
отримала дохід у розмірі 5171,63 грн. (а.с.
44).

Відповідно до наданих до суду
розрахункових листів ОСОБА_2 у січні
2014 року було нараховано до виплати
заробітну плату у розмірі 645,90 грн., у
лютому, березні та квітні 2014 року по
830,73 грн., у травні 2014 року - 852,92грн. (а.с.
125).

Згідно до положень ч. 2 ст. 76 СК України
після розірвання шлюбу особа має право
на утримання, якщо вона стала
непрацездатною до розірвання шлюбу або
протягом одного року від дня
розірвання шлюбу і потребує
матеріальної допомоги і якщо її
колишній чоловік, колишня дружина може
надавати матеріальну допомогу.

Отже, судом при розгляді справи
встановлено, що як позивач ОСОБА_1 так
і відповідач ОСОБА_2, є непрацездатними
особами.

Разом з тим, із матеріалів справи
вбачається, що дохід позивача ОСОБА_1
станом на сьогоднішній день перевищує
прожитковий мінімум, який передбачений
Законом України «Про Державний бюджет
на 2014 рік».

Судом також встановлено, що за
рішенням апеляційного суду
Харківської області від 03.08.2011 року з
двох повнолітніх синів позивача на
його користь стягнуто аліменти у
розмірі 200 грн. з кожного.

За таких обставин, суд вважає, що у
відповідності з вимогами ч.4 ст. 75 СК
України ОСОБА_1 не може бути визнаний
таким, що потребує матеріальної
допомоги.

При цьому суд враховує, що право на
утримання непрацездатний або той, хто
потребує матеріальної допомоги, може
реалізувати лише за умови, що другий з
подружжя може надавати матеріальну
допомогу. Наявність такої можливості
визначається порівнянням доходів
кожного з подружжя, співвідношенням їх
з прожитковим мінімумом та з реальними
витратами кожного з подружжя. Само по
собі отримання одним з подружжя більш
високого доходу не є підставою для
відрахування частини його доходу на
користь іншого з подружжя.

Також у своїй позовній заяві позивач
посилався на те, що відповідач має
додатковий прибуток у розмірі 1000 грн.
від здачі в оренду кімнати у належній
їй квартирі, наявність у неї
заощаджень на банківському рахунку у
розмірі 50 000 грн., та будинку у дачному
кооперативі «Ледове», вартістю 27 000
доларів США. Однак,будь-яких доказів
на підтвердження вказаних фактів
позивач до суду не надав.

Виходячи з наведеного суд приходить
до висновку, що відповідач ОСОБА_2 є
непрацездатною особою, розмір її
щомісячного прибутку є незначним, у
зв'язку з чим ОСОБА_1 не має
матеріальної можливості надавати
допомогу колишньому чоловіку ОСОБА_1

Оцінивши в сукупності встановлені
обставини справи та відповідні їм
норми закону, суд дійшов до
переконання, про відсутність
обґрунтованих підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення
аліментів на його утримання після
розірвання шлюбу. Суд виходить з
недоведеності вимог позивача, а також
відсутності правової підстави, яка є
обов'язковою умовою для стягнення
аліментів на утримання одного із
подружжя, а саме: потреби позивача в
матеріальній допомозі, та
обґрунтованих заперечень представника
відповідача про неможливість надавати
відповідачем матеріальну допомогу.

Окрім того, в якості обгунтування
тяжкого матеріального стану у своїй
позовній заяві позивач посилається на
те, що він несе всі витрати за
утримання нерухоме майно, яке на праві
спільної часткової власності належить
йому та членам його колишньої родини.
Однак, суд не може прийняти до уваги ці
посилання оскільки, у разі понесення
позивачем витрат на сплату комунальних
послуг чи інших коштів на утримання
нерухомого майна, він має право на
звернення з вимогами до інших
співвласників про відшкодування їх
вартості в порядку передбаченому
законом.

Суд також приходить до висновку, що
позовні вимоги позивача в частині
обмеження відповідачу ОСОБА_2
можливості тимчасового виїзду за межі
України не підлягають задоволенню
виходячи з наступного.

Статтею 6 Закону України "Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України" встановлені підстави
для тимчасових обмежень у праві виїзду
громадян за кордон в тому числі і у разі
ухилення від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням,
до виконання зобов'язання.
Громадянинові України може бути
тимчасово відмовлено у видачі паспорта
або громадянинові України, який має
паспорт, може бути тимчасово
відмовлено у виїзді за кордон, зокрема
у випадках, якщо діють неврегульовані
аліментні, договірні чи інші
невиконані зобов'язання - до виконання
зобов'язань або розв'язання спору за
погодженням сторін у передбачених
законом випадках, або забезпечення
зобов'язань заставою, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, або він ухиляється від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням, - до виконання
зобов'язань.

Згідно до ст. 377-1 ЦПК України питання
про тимчасове обмеження боржника
-фізичної особи або керівника боржника
- юридичної особи у праві виїзду за межі
України при виконанні судових рішень
та рішень інших органів (посадових
осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженого з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Таким чином, чинним законодавством
України передбачений певний порядок
звернення до суду з питанням про
тимчасове обмеження боржника у праві
виїзду за межі України.

Згідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
по зверненню фізичної чи юридичної
особи, в межах заявлених ними вимог на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у розгляді справи.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Виходячи з наведеного, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги позивача
про стягнення з відповідача на користь
аліментів в розмірі 300 грн. та аліментів
за минулий час у розмірі 3600 грн., а
також про обмеження відповідачу
можливості тимчасового виїзду за межі
України задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів - залишити без
задоволення.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через Комінтернівський районний суд м.
Харкова протягом десяти днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М. Ю. Онупко