УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого
Євтушенко О.І., суддів:
Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,
Завгородньої І.М., Іваненко
Ю.Г.,розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Димитровського міського
суду Донецької області від 28 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 14 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
даним позовом, зазначивши в його
обгрунтування, що 7 квітня 2008 року між
сторонами укладено кредитний
договір, відповідно до умов якого
останній отримав кредит у розмірі 500
гривень у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитними коштами у розмірі 36% річних
з кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Позивач зазначив, що відповідач
підтвердив свою згоду на те, що
кредитний договір складається із заяви
на отримання коштів і Умов надання
банківських послуг та правил
користування платіжною карткою (далі -
Умови).

Посилаючись на те, що відповідач
належним чином не виконував умови
кредитного договору, у зв'язку з чим
станом на 31 серпня 2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 26952 гривні 32
копійки, яка складається з
заборгованості за кредитом у розмірі 637
гривень 48 копійок, заборгованості по
процентам за користування кредитом у
розмірі 18655 гривень 21 копійка, штрафу
(фіксована частина) у розмірі 500 гривень
та штрафу (процентна складова) у
розмірі 1259 гривень 63 копійки, яку
позивач просив стягнути з відповідача
на свою користь

Рішенням Димитровського міського суду
Донецької області від 28 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 14 березня 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за
кредитним договором станом на 31 серпня
2013 року, а саме: за кредитом у сумі 6537
гривень 48 копійок, за відсотками за
користування кредитом у сумі 18655
гривень 21 копійку, за штрафом в сумі 1759
гривень 63 копійок, а всього 26952 гривні 52
копійки.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив з того, що
сторонами дотримана письмова форма
кредитного договору, що
підтверджується заявою позичальника
та Умовами, з якими він ознайомлений.
Крім цього, зазначив, що строк позовної
давності не сплинув, оскільки п. 9.12 Умов
передбачено пролонгацію кредитного
договору на 12 місяців, якщо жодна із
сторін договору не заявить про
припинення його дії.

Відповідно до ст.ст. 213-214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 2.5 кредитного договору
держатель картки зобов'язаний
щомісячно в строки, визначені
Правилами здійснення операцій за
картковими рахунками, здійснювати
погашення частини суми заборгованості
за кредитною лінією, а також
здійснювати погашення в повному обсязі
заборгованості за овердрафтом та всю
суму пені, яка нарахована за попередній
звітний місяць у разі порушення
строків сплати.

Таким чином, погашення кредитної
заборгованості та строки чергових
платежів визначено місяцями. Отже,
поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст.
254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

Судами встановлено, що згідно з умовами
кредитного договору позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) та щомісячно сплачувати
проценти за користування кредитом, а
також встановлено відповідальність за
порушення їх сплати.

Умовами договору встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, а тому право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу і
початок перебігу позовної давності за
кожний черговий платіж починається з
моменту порушення строку його
погашення.

Оскільки умовами договору погашення
кредиту та процентів повинно
здійснюватися позичальником частинами
кожного місяця, початок позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань, у зв'язку з
чим висновок судів про початок
перебігу строку позовної давності щодо
вимоги про стягнення кредиту та
процентів за користування кредитним
коштами ґрунтується на неправильному
застосуванні норм права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
залишив поза увагою, що відповідно до
пунктів 3.1.1, 5.4 Умов граничний строк дії
картки (місяць і рік) указано на ній і
картка дійсна до останнього
календарного дня такого місяця, строк
погашення процентів за кредитом
визначено щомісячними платежами, а
строк погашення кредиту в повному
обсязі визначено останнім днем місяця
вказаного на картці (поле MONTH), дія якої
закінчилась 7 квітня 2009 року, а банк
звернувся до суду з позовом у вересні
2013 року та дійшов помилкового висновку
про продовження строку дії кредитного
договору, а також дотримання позивачем
строку позовної давності при зверненні
до суду з даним позовом, оскільки
матеріали справи не містять даних, що
після закінчення строку дії платіжної
картки відповідач продовжував нею
користуватися або отримував у ПАТ КБ
«ПриватБанк» нову кредитну картку.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що остання транзакція по
картці відбулася у 2008 році.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої
інстанції не звернув уваги на вказані
вимоги закону та посилання відповідача
про пропуск терміну позовної давності,
а також не з'ясував чи відповідає
наданий позивачем розрахунок
обставинам справи, а апеляційний суд,
перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, в порушення вимог
ст. 303 ЦПК України помилково залишив
рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції та ухвала апеляційного суду
підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України, з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Димитровського міського суду
Донецької області від 28 січня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 14 березня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.І. Євтушенко

Судді:

Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко