Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1521/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Тимченко Л. М.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

21.05.2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючої судді - Суровицької Л.В.,

суддів - Авраменко Т.М,
Савченко С.О.

при секретарі - Крисановій Ю.О.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 07 квітня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до закритого
акціонерного товариства
«Енерговугілля» про стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які прибули в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до закритого
акціонерного товариства
«Енерговугілля» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку.

Зазначав, що з 27 листопада 2007 року він
працював черговим електрослюсарем, а
також слюсарем з устаткування 4-го
розряду на розкривній дільниці № 1
Олександрійської філії ЗАТ
«Енерговугілля» розріз
«Костянтинівський». Наказом № 97-к від 04
червня 2008 року з 05 червня 2008 року був
переведений на посаду електрозварника
ручного зварювання 2-го розряду
дільниці тепловодопостачання.

В порушення ст.115 КЗпП України
відповідач заробітну плату вчасно та у
повному обсязі не виплачував, у зв'язку
з чим утворилась заборгованість за
період з грудня 2007 року по серпень 2008
року в сумі 1699 грн.39 коп. Наказом № 134-к
від 22 серпня 2008 року він з 22 серпня 2008
року звільнений з роботи згідно ст.38
КЗпП України за власним бажанням,
проте в день звільнення всі належні
йому до виплати суми відповідачем не
були виплачені.

Посилаючись на ст.117 КЗпП України
просив суд стягнути з відповідача на
його користь середній заробіток за
затримку розрахунку за період з 23
серпня 2008 року по день ухвалення
рішення суду (а.с.2-3).

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 07 квітня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Суд прийшов до висновку, що позивачем
пропущено строк звернення до суду за
захистом прав, передбачений ст.233 КЗпП
України (а.с.22-23).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати з підстав порушення норм
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову (а.с.27-29).

В судовому засіданні апеляційної
інстанції позивач підтримав доводи
апеляційної скарги .

Представник відповідача, який
належним чином повідомлений про час та
місце розгляду справи в судове
засідання апеляційної інстанції не
прибув.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України його
неявка не перешкоджає розглядові
справи.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалене у справі
судом першої інстанції рішення не
відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що
позивачем пропущено тримісячний строк
для звернення до суду із заявою про
вирішення трудового спору.

До такого висновку суд прийшов з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Судом встановлено, що позивач з 27
листопада 2007 року по 22 серпня 2008 року
працював у розрізі «Костянтинівський»,
який є структурним підрозділом ЗАТ
«Енерговугілля», електрослюсарем
(слюсарем) черговим та з ремонту
устаткування для роботи в розрізі на
розкривній дільниці, електрозварником
ручного зварювання. З 22 серпня 2008 року
наказом № 134-к від 22 серпня 2008 року
звільнений з посади електрозварника
ручного зварювання 2-го розряду
дільниці тепловодопостачання за ст.38
КЗпП України (за власним бажанням), що
підтверджено записами у трудовій
книжці (а.с.5).

В день звільнення з позивачем не
було проведено повного розрахунку,
зокрема, не виплачено заборгованість
із заробітної плати, яка утворилась за
період з грудня 2007 року по 22 серпня 2008
року, що підтверджується довідкою
підприємства від 21січня 2014 року (а.с.6).

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник у день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. У
разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен у зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Таким чином, закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок,
виплатити всі суми, що належать йому; у
разі невиконання такого обов'язку з
вини власника або уповноваженого ним
органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність. За своєю
суттю середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні є
компенсаційною виплатою за порушення
права на оплату праці, яка
нараховується в розмірі середнього
заробітку.

Висновок суду про відмову в позові з
тих підстав, що позивачем пропущено
тримісячний строк для звернення до
суду з вимогою про розрахунок, не
відповідає матеріалам справи та не
ґрунтується на нормах матеріального
права, тому рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову.

Статтею 233 КЗпП України передбачено,
що працівник може звернутися із заявою
про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

В п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що не проведення
розрахунку з працівником у день
звільнення або, якщо в цей день він не
був на роботі, наступного дня після
його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України. У
цьому разі перебіг тримісячного строку
звернення до суду починається з
наступного дня після проведення
зазначених виплат незалежно від
тривалості затримки розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду
України від 22 лютого 2012 року у справі №
1-5/2012 вирішено, що в аспекті
конституційного звернення положення
ч.1ст.233КЗпП України у взаємозв'язку з
положеннями ст.ст.116, 117, 237-1 цього
кодексу слід розуміти так, що для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Тобто, початок перебігу тримісячного
строку звернення до суду починається з
наступного дня після проведення
зазначених виплат незалежно від
тривалості затримку розрахунку, а не з
дня звільнення.

Вказана правова позиція
висловлена в постанові №6-77 цс 11 від 26
грудня 2011 року Верховного Суду України.

Таким чином, установивши під час
розгляду справи про стягнення
середнього заробітку у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі,- наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а в разі не
проведення його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Зазначена правова позиція
висловлена в постанові № 6 -60цс13 від 03
липня 2013 року Верховного Суду України.

Відповідно до ст.34 Закону України
«Про судоустрій і статус суддів», ч.1 ст.
360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів
владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що позов про
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні
підлягає задоволенню за період з 23
серпня 2008 року по день ухвалення
рішення апеляційним судом, тобто по 21
травня 2014 року.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України "Про оплату праці" за правилами,
передбаченими Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм,
середньомісячна заробітна плата
працівника обчислюється виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата. Відповідно до п.
5 розд. ІV Порядку основою для
визначення загальної суми заробітку є
середньоденна заробітна плата
працівника, яка згідно з п. 8 цього
Порядку визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.

Згідно довідки ЗАТ «Енерговугілля»
заборгованість підприємства перед
ОСОБА_3 по заробітній платі складає 1699
грн.39 коп. (а.с.6).

Звільнення позивача відбулося 22
серпня 2008 року, кількість робочих днів
у червні становить 19 робочих днів, у
серпні - 16 робочих днів, всього
відпрацьовано 35 робочих днів перед
звільненням, середньоденна заробітна
становить 15 грн.97 коп.( 558,85 грн.: 35 р.дн.).

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку,
яка обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді.

Позивач просив суд стягнути середній
заробіток за час затримки розрахунку
по день ухвалення рішення.

За період з 23 серпня 2008 року по 21
травня 2014 року кількість робочих днів
згідно з щорічним розрахунком норм
тривалості робочого часу становить 1422
дні.

За таких обставин на користь
позивача необхідно стягнути середній
заробіток за 1422 робочі дні, що
становить 22 709 грн.34 коп. з розрахунку:
15,97 грн. х 1422 р.дн..

Розрахунок середнього заробітку за
час затримки розрахунку, наданий
позивачем, в якому зазначено
середньоденна заробітна плата в сумі 279
грн.42 коп., колегія суддів не може
прийняти до уваги, оскільки вказаний
розрахунок не ґрунтується на
положеннях ст.27 Закону України «Про
оплату праці» та правилах,
передбачених Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100.

Докази відсутності вини у затримці
розрахунку при звільненні,
відповідачем ні в суді першої
інстанції, ні в суді апеляційної
інстанції не надано.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної частини
вимог необхідно стягнути судовий збір
в сумі 227 грн.09 коп.

На підставі викладеного, керуючись
п.2 ч.1 ст. 307, п.3, п.4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст.314, ст.316
ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Скасувати рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 07 квітня 2014 року.

Позов ОСОБА_3 до закритого
акціонерного товариства
«Енерговугілля» про стягнення
середньої заробітної плати за затримку
розрахунку при звільненні,
задовольнити.

Стягнути із закритого акціонерного
товариства «Енерговугілля» м. Донецьк
на користь ОСОБА_3 середній заробіток
за затримку розрахунку при звільненні
в сумі 22 709 грн. 34 коп..

Стягнути із закритого акціонерного
товариства «Енерговугілля» м. Донецьк
в дохід держави судовий збір в сумі 227
грн.09 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: