АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/6522/2014
інстанції: Кричина А.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Меєчко Д.П.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Оболонського районного суду міста
Києва від 21 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що на прохання
ОСОБА_2 20 вересня 2010 року він сплатив за
нього страховий внесок в сумі 850 євро, а
в свою чергу 9 листопада 2010 року ОСОБА_2
написав боргову розписку, згідно якої
зобов'язувався повернути йому грошові
кошти в сумі 850 євро до 21 березня 2011
року.

Посилаючись на те, що відповідач
ухиляється від повернення грошових
коштів, позивач просив суд стягнути з
нього суму боргу за договором позики в
розмірі 9128 грн. 49 коп., три проценти
річних від простроченої суми в розмірі
736 грн., а також судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду
міста Києва від 21 березня 2014 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за
договором позики в розмірі 8789 грн. 00
коп., три проценти річних від
простроченої суми в розмірі 528 грн. 78
коп., а також судові витрати в розмірі 579
грн. 40 коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову. Скаржник
зазначає, що позивач не передавав йому
грошові кошти у власність, а сплатив за
нього страховий внесок, тому розписку
він написав під впливом обману з боку
позивача; також скаржник бажав укласти
договір страхування, а не договір
позики, саме на це було направлено його
волевиявлення, тобто він розраховував
на настання наслідків відповідно до
договору страхування, а не договору
позики.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в суді
апеляційної інстанції підтримав
апеляційну скаргу з наведених в ній
підстав.

ОСОБА_1 заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, вважав, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Рішення суду в частині незадоволених
позовних вимог сторонами не
оскаржується, тому в силу ст. 303 ЦПК
України не переглядається.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого у справі рішення, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судом установлено, що згідно розписки
від 9 листопада 2010 року ОСОБА_2 отримав
від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 850
євро та зобов'язувався їх повернути до
21 березня 2011 року.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не буди
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК
України).

Заперечуючи факт отримання коштів,
ОСОБА_2 посилався на те, що фактично
грошей він не отримував, а також на те,
що розписку він написав під впливом
обману з боку позивача.

Проте, зі змісту ст. 1047 ЦК України
виплаває, що письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних права та обов'язків.
Правочини можуть бути односторонніми
та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Аналогічна правова позиція наведена в
постанові Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Частина перша статті 1049 ЦК України
передбачає, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 свої
зобов'язання по поверненню боргу за
договором позики не виконав, то суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про необхідність стягнення
суми боргу за договором позики з
урахуванням трьох процентів річних від
простроченої суми та обґрунтовано
задовольнив позов ОСОБА_1

Під час дослідження доказів та
встановлення зазначених фактів судом
першої інстанції не були порушені
норми процесуального права, рішення
суду відповідає вимогам матеріального
права та встановленим обставинам
справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість ухвалення рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом
обставини, рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, що відповідно до
ст. 308 ЦПК України є підставою для
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду
міста Києва від 21 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий
Я.В. Головачов

Судді:
О.В. Шахова

Л.Д.Поливач