АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6871/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Слободянюк С.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Кучер
Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 13 березня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Платинум
Банк», Приватного акціонерного
товариства «Ренесанс Життя» про
визнання недійсним кредитного
договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ
«Ренесанс Життя» про визнання
недійсним кредитного договору.

Свої вимоги мотивував тим, що 21.12.2011 між
ним, ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ
«Ренесанс Життя» було укладено
кредитний договір з обслуговуванням
кредитної картки та страхування життя
позичальника №367/4685АСLАРТ, за умовами
якого йому надано кредит у розмірі 10 470
грн. 32 коп. з метою купівлі товарів
повсякденного споживання.

Вважає, що умови кредитного договору
порушують його права, як споживача та
не відповідають вимогам чинного
законодавства. Спірний договір не
містить умов або правил, які б
регулювали відповідальність
відповідача ні за невиконання, ні за
неналежне виконання відповідачем умов
договору, що є суттєвою умовою, тому
договір в цілому суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», а також ст.ст. 18, 21
Закону України «Про захист прав
споживачів», згідно з якими відповідач
не повинен включати в договір зі
споживачем умови, які є
несправедливими, допускати дисбаланс
прав та обов'язків на шкоду споживача
та порушувати принцип рівності сторін
договору.

Також йому не була надана в належній і
зрозумілій формі вся необхідна
інформація про кредит, у тому числі не
було надано розрахунки загальної
вартості кредиту, не зазначено
вартість всіх супутніх послуг.
Кредитний договір взагалі не містить
порядку зміни кредитного договору,
який враховував би інтереси споживача,
та не містить умови про порядок
припинення договору. Розділом 4
оспорюваного договору встановлені
умови, які не дають йому право вибору
укладення страхових договорів зі
страховими компаніями на свій розсуд,
що суперечить Закону України «Про
страхування».

Він не був попереджений про
відсутність в договорі умов, які є
обов'язковими для договорів даного
виду згідно законодавства, про
наявність в договорі умов, які в
порушення законодавства про захист
прав споживачів є незаконними та
несправедливими, обмежують його в
правах та створюють істотний дисбаланс
прав та обов'язків сторін на користь
банку.

Крім цього, в п. 6.3. оспорюваного
договору банку надано право надати
інформацію про позичальника та його
заборгованості в будь-які бюро
кредитних історій, учасником яких є
банк, а також іншим особам згідно з
чинним законодавством України. Разом з
тим, такий пункт суперечить ст. 32
Конституції України, ст. 23 Закону
України «Про інформацію» та ст. 61
Закону України «Про банки і банківську
діяльність», згідно до вимог яких не
допускається поширення конфіденційної
інформації про особу без її згоди.

Зазначає, що банк ввів його в оману щодо
законності укладання оспорюваного
договору на таких умовах, порушивши при
цьому ч. 1 ст. 230 ЦК України та ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Банк також мав передбачити обставини,
при яких можливі тимчасові труднощі з
погашенням кредиту, разом з тим, банк
поставив його та його сім'ю в невигідне
становище, зокрема п. 5.2. кредитного
договору, згідно якого він несе
відповідальність за втрату картки та у
разі прострочення сплати процентів за
користування кредитом та/або частини
суми кредиту у вигляді сплати пені у
розмірі 0,3% від простроченої суми
нарахованих процентів та/або комісії
за обслуговування кредиту за кожен
день прострочення, що суперечить ст. 3
Закону України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

Вважає, що договір є недійсним також і
на підставі того, що строк договору не
встановлений, що прямо суперечить ч. 3
ст. 180 ГК України.

Враховуючи те, що відповідач завідомо
включив у кредитний договір пункти, що
суперечать чинному законодавству та є
несправедливими по відношенню до
нього, просив суд визнати недійсним
кредитний договір з обслуговуванням
кредитної картки та страхування життя
позичальника від 21.12.2011 №367/4685АСLАРТ,
укладений між ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ
«Ренесанс Життя» та ним з моменту його
укладення.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 13 березня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог. Вважає рішення суду
незаконним та необґрунтованим,
оскільки судом не прийнято до уваги
доводи позивача, не надано їм належної
оцінки.

Особи, які приймають участь у справі в
судове в судове засідання не з'явились,
про час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, про
причини неявки суд не повідомили, заяв
про відкладення розгляду справи не
подавали. ПАТ «Платинум Банк» у
запереченнях, поданих через канцелярію
суду, просив розглядати апеляційну
скаргу за відсутності його
представника. Колегія суддів визнала
за можливе розглянути справу за
відсутності вказаних осіб, оскільки їх
неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з
недоведеності заявлених вимог та
відсутності передбачених законом
підстав для визнання недійсним
оспорюваного договору.

Вказані висновки суду є законними і
обґрунтованими, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 21.12.2011 між ПАТ «Платинум
Банк», ОСОБА_2 та ПрАТ «Ренесанс Життя»
укладено кредитний договір зі
страхуванням життя позичальника
№367/4685АСLАРТ, за умовами якого банк
надав позичальнику кредит в сумі 10 470
грн. 32 коп. з відсотковою ставкою 20%
річних, строком кредитування на 18
місяців з кінцевою датою повернення
кредиту 21.16.2013.

Додатком № 1 до оспорюваного
кредитного договору є графік платежів,
під яким позивач поставив свій підпис,
що свідчить про його ознайомлення з
графіком погашення платежів та згоду.

Договір був укладений на підставі
заяви/анкети позичальника від 20.12.2011, з
якої вбачається, що відомості стосовно
умов кредитування були повідомлені
споживачу письмово, перед укладанням
кредитного договору.

Відповідно до власноруч підписаної
заяви/анкети позичальника, підписанням
цієї заяви/анкети він підтверджує, що з
умовами кредитування, зокрема щодо
можливої суми кредиту, строку, на який
кредит може бути одержаний, мети, для
якої кредит може бути використаний,
форми та видів забезпечення тощо, а
також із орієнтовною сукупною вартістю
кредиту (з урахуванням процентної
ставки за кредитом, вартості всіх
супутніх послуг, в тому числі послуг
страхування тощо), наданими йому в
письмовій формі, ознайомлений.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є безпідставними, оскільки зі змісту
кредитного договору від 21.12.2011
вбачається, що він відповідає вимогам
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», містить суму кредиту,
розмір відсоткової ставки, розмір
щомісячного платежу та строк
повернення грошових коштів. Сторони
погодили та визначили усі істотні
умови, додержано його письмової форми,
а підписанням договору, без будь-яких
застережень чи незгоди з його умовами,
сторони підтвердили відповідність
волевиявлення їхній внутрішній волі, й
позивач погодився на отримання у
кредит коштів на умовах, що визначені
договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
встановлено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Таким чином, законодавство України
вказує на те, що умови надання грошових
коштів встановлюються договором і
відповідно позичальник зобов'язаний
повернути кредит (грошові кошти в яких
видано кредит) та сплатити проценти за
їх користування.

Позивач був ознайомлений з умовами
договору, всіма істотними обставинами
та наслідками його підписання, що
підтверджується його особистим
підписом. Спір щодо невідповідності
підпису у кредитному договорі та
графіку платежів за договором між
сторонами відсутній. Посилання
позивача на те, що кредитний договір з
банком укладено із обмеженням його
права на одержання необхідної
інформації про умови кредитування,
позивачем не було доведено та не надано
відповідних доказів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав і з наслідками,
передбаченими законом.

Заявляючи вимогу про визнання
недійсним кредитного договору позивач
посилається на те, що кредитний договір
було укладено під впливом обману,
застосованого щодо неї з боку банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього Кодекс), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України закріплено,
що істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків встановлених
законом.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання правочину
недійсним», правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї із сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Таким чином, для визнання судом
недійсним кредитного договору, як
такого, що укладений під впливом
обману, необхідно було встановити
умисел в діях однієї із сторін
правочину (відповідача) та довести
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману і сам факт
обману, що покладено законом на особу,
яка діяла під впливом обману (позивач).

Також не знайшли свого підтвердження
доводи апеляційної скарги про
невідповідність п. 6.3 кредитного
договору ст. 32 Конституції України, ст.
23 Закону України «Про інформацію» та
ст. 61 Закону України «Про банки і
банківську діяльність», згідно яких не
допускається збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
інформація щодо юридичних та фізичних
осіб, яка містить банківську таємницю,
розкривається банками на письмовий
запит або з письмового дозволу
власника такої інформації.

Згідно до ст. 23 Закону України «Про
інформацію» від 02.10.1992 № 2657-ХІІ, в
редакції, яка діяла на момент укладення
кредитного договору, інформація про
особу - це сукупність документованих
або публічно оголошених відомостей про
особу. Основними даними про особу
(персональними даними) є:
національність, освіта, сімейний стан,
релігійність, стан здоров'я, а також
адреса, дата і місце народження.
Джерелами документованої інформації
про особу є видані на її ім'я документи,
підписані нею документи, а також
відомості про особу, зібрані
державними органами влади та органами
місцевого і регіонального
самоврядування в межах своїх
повноважень. Забороняється збирання
відомостей про особу без її
попередньої згоди, за винятком
випадків, передбачених законом.

Отже, чинним законодавством
встановлено заборону збирати
відомості про особу у разі відсутності
згоди на це самої особи.

Як вбачається з п. 6.3 кредитного
договору, підписанням цього договору
позичальник - позивач по справі
позичальник надає дозвіл банку на
отримання, обробку, зберігання та
конфіденційне використання
інформації, що стосується
безпосередньо позичальника, та яка
стала відомою банку у зв'язку з
діловими стосунками з позичальником.
Цей дозвіл розуміється сторонами як
надання позичальником згоди банку на
збір, зберігання, використання та
поширення через бюро кредитних історій
інформації про нього та відомостей за
цим договором до бюро кредитних
історій, в тому числі і на передачу
одного примірника цього договору
третім особам, які здійснюють
рефінансування банку, а також на
розкриття інформації про позичальника,
включаючи таку, яка відноситься до
банківської таємниці відповідно до
законодавства України будь-яким третім
особам, включаючи, але не обмежуючись,
відповідно до ст. 7 Закону України «Про
організацію формування та обігу
кредитних історій» до ПрАТ «Перше
всеукраїнське бюро кредитних історій».
У випадку розкриття банком інформації
про позичальника третім особам,
позичальник не буде мати жодних
претензій до банку у майбутньому.

Кредитна історія згідно ст. 3 Закону
України «Про організацію формування та
обігу кредитних історій» від 23.06.2005 №
2704-ІУ - це сукупність інформації про
юридичну або фізичну особу, що її
ідентифікує, відомостей про виконання
нею зобов'язань за кредитними
правочинами, іншої відкритої
інформації відповідно до Закону.

Згідно п. п. 1, 2 зазначеного закону бюро
надають інформацію з кредитних історій
у формі кредитних звітів. Кредитні
звіти містять усю інформацію з
кредитної історії, якщо інші обсяги
інформації не передбачені положенням
бюро або договором. Користувачі мають
право звернутися до Бюро за отриманням
кредитних звітів упродовж дії
укладеного правочину між ним та
суб'єктом кредитної історії, а також за
наявності у користувача письмової
згоди суб'єкта кредитної історії на
доступ до його кредитної історії.

При цьому користувачем згідно положень
ст. 3 Закону України «Про організацію
формування та обігу кредитних історій»
від 23 червня 2005 року № 2704-ІУ є юридична
або фізична особа - суб'єкт
господарської діяльності, яка укладає
кредитні правочини та відповідно до
Договору надає і має право отримувати
інформацію, що складає кредитну
історію.

Отже, встановивши вищевказані фактичні
обставини справи та проаналізувавши
означені норми чинного законодавства,
які регулюють виниклі правовідносини,
суд першої інстанції цілком законно та
обґрунтовано дійшов висновку, що
укладення між сторонами кредитного
договору відбулось з дотриманням вимог
закону і прав позивача порушено не
було. Є обґрунтованим висновок суду про
те, що позивачем не надано доказів на
підтвердження обставин, зазначених у
позові щодо необізнаності позивача з
умовами укладеного договору.

Підсумовуючи викладене, слід
зазначити, що суд першої інстанції
повно та всебічно розглянув справу,
надав всім доводам сторін належну
правову оцінку, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та постановив законне,
правильне по суті і справедливе
рішення.

Доводи апеляційної скарги, з
вищенаведених підстав, не ґрунтуються
на вимогах закону. При цьому, слід
зазначити, що доводи апеляційної
скарги були предметом дослідження
судом першої інстанції, висновків суду
не спростовують та на законність
рішення не впливають.

Таким чином, при апеляційному розгляді
справи порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 13 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді