Справа №173/728/14-ц
Провадження №2/173/620/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Шевченко О.Ю.,

при секретарі судового засідання
Демяненко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до дочірнього
підприємства «Верховина-1», товариства
з обмеженою відповідальністю
«Вікторія» про визнання договору
купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області з позовом до
дочірнього підприємства «Верховина-1»,
товариства з обмеженню
відповідальністю «Вікторія» про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним. В обґрунтування позовних
вимог зазначено, що в провадженні
Верхньодніпровського районного суду
знаходиться цивільна справа за позовом
дочірнього підприємства «Верховина-1»
до ОСОБА_1 про витребування майна із
чужого незаконного володіння, усунення
перешкод в користуванні майном.
Дочірнє підприємство «Верховина-1»
вважає, що воно, начеб то, є власником
виробничого обладнання на підставі
договору купівлі-продажу № 01/03-2 від 1
березня 2011 року. Позивач вважає даний
договір купівлі-продажу незаконним і
таким, що порушує його права, як
власника нерухомого та рухомого майна,
придбаного на законних підставах.
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Вікторія» виступало
майновим поручителем товариства з
обмеженою відповідальністю
«Союз-Агро-Січ» відповідно до договору
іпотеки № 551/08/1-07 від 5 квітня 2007 року. У
зв'язку з невиконанням товариством
перед Банком зобов'язань приватним
нотаріусом було вчинено виконавчий
напис № 2522 про звернення стягнення на
нерухоме майно, а саме комплекс
будівель та споруд, розташованих за
адресою: вул. Островського, 2, м.
Верхівцеве Верхньодніпровський район
Дніпропетровської області. 25 лютого 2013
року було проведено прилюдні торги з
реалізації арештованого нерухомого
майна товариства з обмеженою
відповідальністю «Вікторія»,
переможцем яких став ОСОБА_1, який потім
зареєстрував право власності на
придбане майно. Таким чином ОСОБА_1
придбав нерухоме та рухоме майно, а сам
комплекс будівель та споруд, а також
обладнання, яке є вмонтованим в
нерухоме майно. Позивач зазначає, що це
обладнання не може бути відокремлено
від технологічного циклу, оскільки все
воно бере участь у виробництві. Договір
купівлі-продажу, укладений між
відповідачами, на думку позивача,
суперечить ч.1, 4 ст. 203 Цивільного
кодексу України, оскільки він
суперечить актам цивільного
законодавства та моральним засадам
суспільства та не був направлений на
реальне настання наслідків. Дана угода
була укладена в період дії арешту
всього майна товариства з обмеженою
відповідальністю «Вікторія». Також СВ
Верхньодніпровського РВ ГУМВС України
в Дніпропетровській області
проводилось досудове розслідування у
відношенні ОСОБА_1 за ознаками злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 356 Кримінального
кодексу України. Постановою слідчого
від 4 травня 2014 року дане провадження
було закрито у зв'язку з відсутністю в
діях ОСОБА_1 ознак кримінального
правопорушення та зазначено, що майно -
обладнання маслоцеху, на яке претендує
дочірнє підприємство «Верховна-1» є
невідємною частиною будівлі -
нерухомого майна. У зв'язку з тим, що
дочірнє підприємство «Верховина-1»
намагається в незаконний спосіб
заволодіти належним позивачу майном та
порушити його право власності ОСОБА_1
просив суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу виробничого
обладнання № 01/03-2 від 1 березня 2011 року,
укладений між товариством з обмеженою
відповідальністю «Вікторія» та
дочірнім підприємством «Верховина-1».

В судовому засіданні представники
позивача позов підтримали та просили
суд задовольнити позовні вимоги,
підтвердили обставини, викладені в
позовній заяві. Також представник
позивача зауважив, що відповідачем не
надано доказів того, що дане майно було
ним придбано, а саме, що було сплачено
грошові кошти та воно знаходиться на
балансі підприємства. Договір фактично
не було укладено, а зроблено це було
пізніше з тією метою, щоб забрати дане
обладнання у позивача. Без даного
обладнання придбане майно є лише
стінами, яке не має ніякої матеріальної
цінності.

Представник відповідача, дочірнього
підприємства «Верховина-1» в судовому
засіданні позов не визнав, просив суд
відмовити у задоволенні позовних
вимог, оскільки позивачем не доведено
право власності на обладнання, а він є
власником лише нерухомого майна.
Будь-яких документів, які б
підтверджували право власності на
рухоме майно позивач не має. Разом з тим
дочірнє підприємство «Верховина-1» є
повноправним власником рухомого майна
(обладнання), а спірний договір не
порушує прав позивача.

Представник відповідача, товариства з
обмеженою відповідальністю «Вікторія»
в судове засідання не з'явився, про час
та місце розгляду справи за своїм
зареєстрованим місцем знаходження у
відповідності до ч. 5 ст. 74 Цивільного
процесуального кодексу України
повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
брали участь у справі, допитавши
свідка, дослідивши матеріали справи та
оцінивши докази в їх сукупності
приходить до наступних висновків.

Судом встановлено такі обставини та
відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, а
саме комплексу будівель і споруд, по
АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з
Державного реєстру прав власності на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності (а.с.12-13).

В листопаді 2013 року ДП
«Верховина-1» звернулася до
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області з позовом
про витребування від ОСОБА_1 рухомого
майна, а саме обладнання, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке
належить йому на підставі договору
купівлі-продажу №01/03-2 від 1 березня 2011
року, укладеному з товариством
обмеженою відповідальністю «Вікторія»
(а.с.6-7).

ОСОБА_1 не погодився з даним позовом та
звернувся до суду з позовом про
визнання даного договору
купівлі-продажу недійсним з підстав
невідповідності його актам цивільного
законодавства, моральним засадам
суспільства та у зв'язку з тим, що даний
правочин не був направлений на реальне
настання наслідків.

Відповідно до ст.. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним. Згідно
зі ст. 215 Цивільного кодексу України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Суд не знаходить правових підстав
вважати даний договір нікчемним, а тому
його недійсність підлягає доведенню в
суді на підставі належних та
допустимих доказів, наданих сторонами.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі» визначено, що оскільки правом
на звернення до суду за захистом
наділена особа в разі порушення,
невизнання або оспорювання саме її
прав, свобод чи інтересів, а також у
разі звернення до суду органів та осіб,
яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб або
державні та суспільні інтереси, суд
повинен встановити, чи були порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси цих осіб, а якщо були, то
вказати, чи є залучений у справі
відповідач відповідальним за це.

Згідно зі ст.60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач на підтвердження того, що він є
власником обладнання посилається лише
на свідоцтво право власності на
нерухоме майно, яке було придбано ним
на публічних торгах та на витяг з
державного реєстру прав на нерухоме
майно. Разом з тим в даному переліку
об'єктом нерухомого майна зазначено
комплекс будівель і споруд та наведено
перелік будівель. Жодних інших
документів, які б підтверджували право
власності ОСОБА_1 на обладнання
позивачем не було надано.

Суд не приймає до уваги доводи
представників позивача про те що дане
нерухоме майно не несе будь-якої
майнової цінності без обладнання,
оскільки це не доводить право
власності, не доводить, що дане майно є
складною річчю у розумінні ст. 188
Цивільного кодексу України, а також, що
дане обладнання було предметом
публічних торгів та покупець сплачував
грошові кошти за нього. Посилання
представника позивача на те, що ОСОБА_1
придбав комплекс будівель і споруд як
один об'єкт, і це підтверджує право
власності ОСОБА_1 на обладнання, яке
знаходиться всередині будівель, на
думку суду, є лише суб'єктивною думкою
позивача та його представників з
огляду на наступне.

Комплекс будівель та споруд як об'єкт
нерухомого майна, який було придбано
ОСОБА_1 складається з кількох будівель
та споруд, право власності на які
переходить в цілому, як на об'єкт
нерухомого майна, а не на кожну будівлю
окремо та не свідчить про перехід
права власності на все інше майно, яке
знаходиться в будівлях та спорудах,
незалежно від того вмонтоване воно чи
ні. Жодних правових підстав вважати, що
з переходом права власності на
нерухоме майно до нового власника
переходить право власності на все інше
майно, яке знаходиться в середині
нерухомого майна суд не вбачає.

Посилання позивача на постанову про
закриття кримінального провадження
від 31 червня 2013 року, в який зазначено,
що під час обшуку було встановлено, що
обладнання масло цеху є невід'ємною
частиною будівлі, суд вважає
необґрунтованим, оскільки в даній
постанові не зазначено, яке це
конкретно майно, і чи є це тим самим
майном, яке було предметом спірного
договору купівлі-продажу.

Разом з тим, слід звернути увагу, що в
цій же постанові зазначено, що згідно
зі свідоцтвом ОСОБА_1О має право
власності на об'єкти нерухомого майна,
а саме комплекс будівель та споруд. До
даного майна не відноситься
обладнання, устаткування,
товарно-матеріальні цінності та інше
(а.с.15).

Окрім того суд звертає увагу на
правовий висновок Верховного Суду
України, викладений в постанові від 7
листопада 2012 року у справі № 6-107цс12,
згідно з яким у разі, якщо особа, яка
вважає себе власником майна, не може
належним чином реалізувати свої
правомочності у зв'язку з наявністю
щодо цього сумнівів або претензій
третіх осіб, то відповідно до ст.. 392
Цивільного кодексу України права такої
особи підлягають захисту шляхом
пред'явлення позову про визнання права
власності на належне цій особі майно.

Також Верховний Суд України у
постанові від 3 жовтня 2011 року у справі
№ 6-36цс11 зробив правовий висновок про
те, що права особи, яка вважає себе
власником майна, не підлягають захисту
шляхом пред'явлення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 215, 216
Цивільного кодексу України. Такий
захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову у
разі, якщо існують підстави,
передбачені ст. 388 Цивільного кодексу
України, що дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Відповідно до частини 5 ст. 12 Цивільного
кодексу України добросовісність
набувача презюмується.

Згідно з ч.1 ст. 360-7 Цивільного
процесуального кодексу України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

З урахуванням правових висновків
Верховного Суду України, які є
обов'язковими для суду, суд приходить
до переконання, що позивачем обрано
неправильний спосіб захисту.

Також судом встановлено, що майно, яке
було предметом спірного договору
(обладнання) знаходиться у володінні та
користуванні позивача, що не
заперечувалось сторонами в судовому
засіданні. У зв'язку з чим суд приходить
о висновку, що права позивача спірним
договором не порушуються. Доводи
представника позивача про те, що на
дане майно незаконно претендує дочірнє
підприємство «Верховина-1»,
звернувшись до суду з позовом про
витребування майна від ОСОБА_2 свідчить
лише про можливість порушення права
власності ОСОБА_1 та не може бути
підставою для звернення до суду з
позовом про визнання договору
купівлі-продажу недійсним.

Суд приймає до уваги відомості з
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна про те, що на час укладення
спірного договору було накладено арешт
на все майно товариства з обмеженою
відповідальністю «Вікторія» (а.с.186-187),
а тому дане майно не могло бути
відчужено власником.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що він був
одним із учасників товариства з
обмеженою відповідальністю
«Вікторія». Про укладення такого
договору йому нічого не було відомо. На
момент укладення спірного договору
ОСОБА_4 була виконуючим обов'язки
директора та не могла розпоряджатися
даним майном без згоди загальних
зборів учасників товариства. Свідок
також підтвердив, що на все майно
товариства було накладено арешт, проте
договір купівлі-продажу товариство не
оспорювало.

Однак суд не може приймати дані докази
як підтвердження недійсності
правочину, оскільки даний договір
сторонами договору або кредитором у
встановленому законом порядку не
оспорювався, питання про його
недійсність не вирішувалось, а тому він
є дійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням встановлених судом
обставин суд вважає позовні вимоги
необгрунтованими, а тому в позові
необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 203, 215 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 212-215
Цивільного процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до дочірнього
підприємства «Верховина-1», товариства
з обмеженою відповідальністю
«Вікторія» про визнання недійсним
договору купівлі-продажу недійсним -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подання апеляційної
скарги через Верхньодніпровський
районний суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які приймали
участь у справі, проте не були присутні
під час проголошення рішення суду,
мають право оскаржити його протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.Ю.Шевченко