АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4361/14 Справа: №
640/225/14-ц Категорія: «договірні
правовідносини» Головуючий 1
інстанції: Сенаторов В.М.
Доповідач: Малінська С.М.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Даниленка В.М.,

Швецової Л.А.,

при секретарі - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Київського районного
суду м. Харкова від 16 травня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
треті особи: шоста Харківська державна
нотаріальна контора, Державна
реєстраційна служба Харківського
міського управління юстиції про
визнання договору довічного утримання
недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з названим позовом, в
обґрунтування якого зазначала, що вона
є рідною дочкою ОСОБА_4, який проживав
за адресою: АДРЕСА_1, з яким вони завжди
підтримували родинні відносини.
Позивачка допомогла батьку продуктами
харчування, грошовими коштами на
оплату медикаментів, оскільки він
страждав гіпертонічною хворобою, а
також сплачувала комунальні послуги.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Оскільки
інших родичів у нього не було, витрати
по похованню позивач взяла на себе.
Після смерті батька вона знайшла в його
квартирі договір довічного утримання
від 26 червня 2013 року, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, засвідчений
державним нотаріусом Шостої
Харківської державної нотаріальної
контори Головащенко О.Л. Відповідно до
цього договору ОСОБА_4 передав у
власність, а відповідач отримав у
власність квартиру АДРЕСА_1. Відповідач
зобов'язався довічно утримувати
ОСОБА_4, тобто забезпечувати грошовими
ресурсами у розмірі 500 грн. на місяць
для задоволення потреб та створення
умов для нормальної життєдіяльності,
на які відчужував самостійно буде
забезпечувати себе харчуванням,
одягом, лікарськими засобами,
необхідними послугами та всім
необхідним для повноцінного життя.
Крім вищезазначених сум, відповідач
зобов'язався щомісячно сплачувати
комунальні послуги та здійснювати
поховання ОСОБА_4 після його смерті.
Оскільки позивачка вважає, що
відчужувачем спірної квартири є її
батько, який на теперішній час помер,
вона, як спадкоємиця позбавлена права
успадкувати квартиру після смерті
батька, який перебував на її утриманні,
ОСОБА_2 просила визнати недійсним
договір довічного утримання, укладений
26 червня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
посвідчений Шостою Харківською
державною нотаріальною конторою за
реєстровим № 1-684, сторони за договором
довічного утримання повернути в
первісний стан, скасувати Державну
реєстрацію речових прав спірної
квартири.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 16 травня 2014 рок у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
скасувати та постановити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

За договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно ст.744 ЦК
України).

Судовим розглядом встановлено, що 26
червня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
було укладено договір довічного
утримання.

Умовами вищезазначеного договору
непередбачено, що ОСОБА_4 передає у
власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, а
той зобов'язується сплачувати
комунальні платежі, надавати грошове
утримання. На а.с. 56 міститься розписка
, відповідно до якої ОСОБА_4 одержав 23000
грн. від ОСОБА_3 в рахунок одноразової
виплати згідно договору довічного
утримання. Ця обставина також
підтверджується завідуючою шостої
Харківської державної нотаріальної
контори Головащенко О.Л. у листі №
903/01-16 від 04.03.2014 року (а.с.41 ).

Таким чином , відповідач виконував
умови вищевказаного договору.

Батько позивачки - ОСОБА_4 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Звертаючись до суду з позовом за
захистом своїх прав ОСОБА_2 поставила
питання про визнання недійсним
вказаного договору довічного
утримання від 26 червня 2013 року.

За правилами ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 11, ч. 1 ст. 61 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, які передбачають
рівність прав сторін щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості та
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. Обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Позивачкою не надано доказів на
підтвердження того, що договір
довічного утримання, укладений між її
батьком та відповідачем 26 червня 2013
року суперечив ст. 203 ЦК України, якою
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Підстави для
визнання договору довічного утримання
недійсним, передбачені главою 16 ЦК
України позивачкою не надані.

Способи захисту, які застосовуються
судом встановлені ст.4 ЦПК України, в
якій зазначено, що здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Посилання ОСОБА_2 на те що ОСОБА_3 не
виконував умови договору довічного
утримання, а саме вона доглядала свого
батька, також не можуть бути визнані
обґрунтованим,оскільки невиконання
набувачем умов договору є відповідно
до ст. 755 ЦК України підставою для його
розірвання , а не для визнання його
недійсним.

Згідно п.1 ч.1 ст.755 ЦК України договір
довічного утримання (догляду) може бути
розірваний за рішенням суду на вимогу
відчужувача або третьої особи, на
користь якої він був укладений, у разі
невиконання або неналежного виконання
набувачем своїх обов'язків, незалежно
від його вини, що встановлено.

За час життя ОСОБА_4 сторони
укладеного договору не ставили
питання про його розірвання.

Враховуючи викладене, рішення суду
першої інстанції постановлено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права і підстав для
його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317,
319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 16 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді