Справа №461/2433/14-ц
Провадження № 2/461/1149/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2014 року
м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді
Мисько Х.М.

при секретарі
Коружинець Н.В.,

з участю: представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Золотої О.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» в особі
територіально відокремленого
безбалансового відділення №10013/0289
філії - Львівського обласного
управління публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» про відшкодування збитків,
завданих внаслідок неповернення
грошовий коштів, залучених до банку, -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з
позовом до ПАТ «Державний ощадний банк
України» в особі філії - Львівського
міського відділення № 6319, в якому
просить стягнути з відповідача кошти
на відшкодування матеріальної шкоди у
сумі 1201470,49 грн., в тому числі: 391164,29 грн. -
сума первинних вкладів, 810306,20 грн. -
нараховані проценти; а також просить
стягнути з відповідача моральну шкоду
у розмірі 20000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
покликається на те, що він відкрив
депозитні рахунки в відділеннях
Ощадного банку СРСР м. Львова та
передав за укладеними публічними
договорами заощадження в грошових
одиницях колишнього СРСР на умовах
стокового вкладу з процентною ставкою
5% в загальній сумі 19814,25 радянських
рублів, що підтверджується виданими на
його ім'я ощадними книжками: 16 березня
1991 року в відділенні №8397/021 м. Львів,
рахунок НОМЕР_1 в сумі 4000,00 радянських
рублів, рахунок НОМЕР_2 в сумі 4275,84
радянських рублів та 16 березня 1991 року
в відділенні №8397/043 м. Львів, рахунок
НОМЕР_3 в сумі 11538,41 радянських рублів.
Відповідно до умов цих договорів
Ощадний банк зобов'язався, а держава
гарантувала збереження та повернення
вкладів на першу вимогу вкладника без
жодних обмежень. Вказує, що коли він
звернувся до відповідних відділень ПАТ
«Державний ощадний банк України», який
є правонаступником повноважень та
обов'язків колишнього Ощадного банку
СРСР, йому було відмовлено в поверненні
первинних вкладів в радянських рублях
та наданні реального доходу за
договорами заощадження у вигляді
відсотків від користування майном за
фактичний час зберігання. Керівником
філії - Львівського міського
відділення №6319 АТ «Ощадбанк» йому було
запропоновано отримати інше майно
(гривні), без врахування реальної
вартості його первинних грошових
вкладів станом на 16 березня 1991 року,
однак він відмовився. Таким чином,
вважає, що відповідач зобов'язаний
відшкодувати йому вартість
безпідставно набутого майна, яка
становить 391164,29 грн.; суму нарахованих
процентів - 810306,20 грн. та компенсацію за
завдану моральну шкоду у розмірі 20000,00
грн.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав, дав
пояснення аналогічні доводам,
викладеним у ньому. Просить позов
задоволити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов заперечила з підстав,
викладених у письмових запереченнях.
Доводи відповідача обґрунтовано тим,
що зобов'язання держави перед
громадянами України, які внаслідок
знецінення втратили грошові
заощадження, поміщені в період до
02.01.1992р. в установи Ощадбанку СРСР
визначено Законом України "Про
державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України". Перелік
груп вкладників і черговість виплат
проіндексованих грошових заощаджень, а
також обсяг виплат у межах коштів,
передбачених Державним бюджетом
України, встановлюються Кабінетом
Міністрів України. У 2009 році кошти на
рахунок банку з Державного
казначейства для виплати не поступали,
а у 2010-2011 роках постанови щодо виплати
компенсаційних коштів Кабінетом
Міністрів України не приймались, в
Державному бюджеті України кошти на
виплату компенсації втрат від
знецінення заощаджень не
передбачались, тому виплата
компенсаційних коштів не проводилась.
Просить відмовити в задоволенні
позову.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, оцінивши
надані суду докази в їх сукупності, суд
вважає, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 16.03.1991р. ОСОБА_3
вніс на рахунки, відкриті у відділеннях
Ощадного банку СРСР, грошові кошти, а
саме 4000 радянських рублів на рахунок
НОМЕР_1, 4275,84 радянських рублів на
рахунок НОМЕР_2 та 11538,41 радянських
рублів на рахунок НОМЕР_3. Всього
позивачем внесено на рахунки в Ощадний
банк СРСР 19 814, 25 радянських рублів.

Законом України "Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян
України", визначено зобов'язання
держави перед громадянами України, які
внаслідок знецінення втратили грошові
заощадження, поміщені в період до 2
січня 1992 року в установи Ощадного банку
СРСР.

Згідно ст. 2 вищевказаного Закону
держава зобов'язується забезпечити
збереження та відновлення реальної
вартості заощаджень громадян і
гарантує їх компенсацію у
встановленому порядку.

Положенням ст. 3 цього Закону
встановлено, що заощадження громадян,
зазначені у частині першій статті 1
цього Закону, відновлюються у
співвідношенні 1 карбованець
заощаджень на 1,05 гривні за станом на 1
жовтня 1996 року.

Внаслідок індексації банком сум, що
були поміщені позивачем на банківські
рахунки, позивачу було відкрито
наступні рахунки: до рахунку НОМЕР_1
рахунок НОМЕР_4 - залишок коштів 4365,9
грн., до рахунку НОМЕР_2 рахунок НОМЕР_5 -
залишок коштів 4961,25 грн., до рахунку
НОМЕР_3 рахунок НОМЕР_6 - залишок коштів
13017,9 грн.

Відповідно до ст. 6 Закону компенсація
громадянам України втрат від
знецінення грошових заощаджень
проводиться починаючи з 1997 року в
грошовій формі за рахунок коштів
Державного бюджету України та інших
формах відповідно до законодавства.
Кошти для компенсації заощаджень
громадян визначаються в Державному
бюджеті України окремою статтею.
Порядок проведення компенсації, у тому
числі перерахування коштів,
передбачених у Державному бюджеті
України, установам Ощадного банку
України та колишнього Укрдержстраху,
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Судом встановлено, що позивач частково
отримував компенсаційні виплати у
порядку встановленому вищезазначеним
Законом на підставі прийнятих
Кабінетом Міністрів України постанов.

Зокрема, 02.05.2002р. позивач отримав 50 грн.
компенсації по рахунку НОМЕР_5 та
14.12.2002р. 50 грн. по рахунку НОМЕР_6 на
підставі постанови Кабінету Міністрів
України №471 від 05.04.2002р. "Про виплату у
2002 році громадянам України компенсації
втрат від знецінення грошових
заощаджень, вкладених до 2 січня 1992 року
в установи Ощадного банку СРСР".

03.08.2004р. позивач отримав 50 грн.
компенсації по рахунку НОМЕР_4 на
підставі постанови Кабінету Міністрів
України №306471 від 11.03.2004р. "Про виплату у
2004 році громадянам України компенсації
втрат від знецінення грошових
заощаджень, вкладених до 2 січня 1992 року
в установи Ощадного банку СРСР".

07.08.2012р. позивач отримав 1000 грн.
компенсації по рахунку НОМЕР_5 на
підставі постанови Кабінету Міністрів
України №346 від 23.04.2012р. "Про виплату в
2012 році громадянам України компенсації
втрат від знецінення грошових
заощаджень, вкладених до 2 січня 1992 року
в установи Ощадного банку СРСР".

Відтак, виплата компенсації втрат
здійснювалася частинами окремими
сумами у відповідності до порядку
визначеного Законом України "Про
державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України".

Рішенням Конституційного Суду України
від 10.10.2001р. у справі №1-23/2001
встановлено, що положення ст. 7 Закону
України "Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян
України" відповідно до яких
заощадження повертаються "поетапно",
"залежно від сум вкладу", "у межах коштів
передбачених для цього Державним
бюджетом України на поточний рік", хоча
і обмежують конституційне право
власності громадян, але не суперечать
стаття 13, 41 та 64 Конституції України.

Згідно роз'яснень, наданих Верховним
Судом України №1-5/117 від 15.03.1999р. "Про
деякі питання застосування Закону
України "Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян
України" у разі коли суд встановить, що
Ощадбанку не перераховано з Державного
бюджету України кошти для виплати
компенсаційних втрат від знецінення
грошових заощаджень, він відмовляє у
задоволенні вимог.

Судом встановлено, що у 2014 році
Кабінетом Міністрів України не
приймалось жодної постанови на
виконання положень Закону України "Про
державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України" щодо
виплати коштів по компенсаційних
рахунках. Законом України "Про
Державний бюджет України на 2014 рік"
коштів на компенсацію втрат від
знецінених заощаджень на 2014 рік не
передбачено.

Не передбачено відповідних видатків на
виплату компенсацій і в Законах
України про Державний бюджет на 2010, 2011,
2013 роки.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відтак, позивачем не представлено
жодних доказів того, що кошти, які він
просить стягнути передбачені у
бюджетному законодавстві з
відповідним цільовим призначенням.

Суд не приймає до уваги доводи позивача
щодо відшкодування шкоди на підставах
визначених положенням ст. 1166 ЦК
України, а також щодо повернення
безпідставно набутого майна, оскільки,
спірні правовідносини з приводу
компенсаційних втрат від знецінення
грошових заощаджень регулюються
Законом України "Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян
України".

Крім цього, на думку суду позивач
вільно, на власний розсуд трактує
рішення Європейського суду з прав
людини (справа «Гайдук та інші проти
України») від 02.07.2002 р., а тому
покладення такого в основу своїх
позовних вимог останнім суд вважає
безпідставним.

За таких обставин, відсутні будь-які
правові підставі для задоволення
позову, так як, законодавством
передбачено спеціальний порядок
компенсації втрачених заощаджень,
порушень якого судом в даному випадку
не виявлено, а тому в задоволенні
позову слід відмовити.

Суд також не вбачає жодних підстав для
стягнення моральної шкоди з
відповідача. Позивачем не доведено в
чому полягає завдана йому моральна
шкода та не обґрунтовано її розмір.
Більше того, згідно ч.1 ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Оскільки, судом
встановлено правомірність дій
відповідача та відсутність у спірних
правовідносинах порушення прав
позивача, тож і підстави на
відшкодування моральної шкоди не
містять жодного підтвердження.

Керуючись ст.ст. 4,10,60,61,209,212-215 ЦПК
України, ст.ст.16, 23 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 6
Закону України "Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян
України" суд,

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, а у разі
якщо рішення було проголошено без
участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий суддя
Мисько Х.М.