Справа № 148/5423/13-ц Провадження №
22-ц/772/1896/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Ковганич С. В.Категорія:
27Доповідач: Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області у
складі:

головуючої: Шемети Т.М.,

суддів: Марчук В.С., Сопруна В.В.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

за участю: представника позивача
Сілагіна Г.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Апеляційного суду Вінницької області
апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Ощадбанк» в
особі філії - Вінницьке обласне
управління публічного акціонерного
товариства «Ощадбанк» на рішення
Тульчинського районного суду
Вінницької області від 13 травня 2014 року

у цивільній справі за позовом
публічного акціонерного товариства
«Ощадбанк» в особі філії - Вінницьке
обласне управління публічного
акціонерного товариства «Ощадбанк» до
ОСОБА_3 про стягнення кредитної
заборгованості , -

в с т а н о в
и л а :

04.07.2013 року позивач публічного
акціонерного товариства «Ощадбанк» в
особі філії - Вінницьке обласне
управління публічного акціонерного
товариства «Ощадбанк» звернулася до
суду з вказаним позовом та ставив
вимогу: стягнути з ОСОБА_3 на користь
банку заборгованість за кредитним
договором №79 від 11.06.2001 року в сумі 38 343
грн. 25 коп.

В обґрунтування позову посилається на
те, що згідно пунктів 1.1.,1.2. Кредитного
договору відповідачу Банком було
надано кредит в сумі 30 000 грн. на 12
місяців, під 31 % річних за користування
кредитом, на придбання трактора Т-150, з
погашенням кредиту не пізніше 11.06.2002
року.

Рішенням Тульчинського районного суду
Вінницької області від 13 травня 2014
року у задоволенні позову АТ
«Ощадбанк» в особі філії - Вінницьке
обласне управління АТ «Ощадбанк» до
ОСОБА_3 про стягнення кредитної
заборгованості - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, поивач подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення норм
процесуального права та
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
скасувати прийняте рішення та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги мотивовані
тим, що суд дійшов хибного висновку про
відмову в задоволенні позову, а також
безпідставно стягнув з Банку на
користь відповідача витрати за
проведення почеркознавчої експертизи
в розмірі 1230 грн.. В ході розгляду
справи було встановлено, що відсутній
платіжний документ, який підтверджує
сплату вартості експертизи
відповідачем. Оскільки понесені
Позичальником витрати не
підтвердженні документально, то і
прийняте рішення в частині стягнення з
Банку 1230 грн. є незаконним. Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог, суд
виходив з того, що банком пропущено
встановлений законом строк позовної
давності на звернення до суду, однак
судом не були прийняті до уваги
представлені банком докази, а саме
заява на переказ готівки № 8316246 від
01.11.2010 р. на суму 500 грн., та заява на
переказ готівки № 14534123 від 25.05.2011 р. на
суму 100 грн. про сплату позичальником
частини заборгованості, які свідчать
про визнання боргу та переривання
перебігу строку позовної давності. Суд
дійшов хибного висновку, що вказані
платіжні документи не можуть бути
доказами, так як містять ознаки
підробки. Згідно «Інструкції про
касові операції в банках України»
затвердженої постановою правління
Національного банку України від 14.03.2003
р. №768/8089, яка була чинною на момент
проведення платежів, в обов'язки
касового працівника не входить
ідентифікація клієнта банку, чи
перевірка документів тому інформацію
необхідну для оплати кредитного боргу,
а саме П.І.Б. позичальника, номер
кредитного договору та дату його
укладання могли бути надані іншій
особі самим позичальником. Саме тому,
підпис на заяві на переказ готівки №
8316246 від 01.11.2010 р. на суму 500 грн. може не
відповідати підпису позичальника, крім
того висновок експерта щодо підписання
заяви на переказ готівки № 14534123 від
25.05.2011 р. на суму 100 грн. не містить
категоричних тверджень, що підпис
вчинений не позичальником. Тому суд
першої інстанції не врахував. Що з
огляду на останній платіж, датою
закінчення процесуального строку є
25.05.2014 р. Позов банком було подано 15.07.2013
р., отже в межах строку позовної
давності.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник позивача подану
апеляційну скаргу підтримав з
викладених у ній підстав. ОСОБА_3 в
судове засідання не з'явився, подав
заяву про розгляд справи у його
відсутність та письмові заперечення на
апеляційну скаргу, в якому посилається
на те, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, а доводи апеляційної
скарги не відповідають фактичним
обставинам справи, які були
встановлені судом.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, заслухавши пояснення
представника позивача Сілагіна Г.А.
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути закон ним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підт верджуються,
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давнос ті, тощо), що
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвер дження, які
правовідносини випливають із
встановлених обставин, яка пра вова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судом було встановлено наступні факти
та відповідні їм правовідносини:

11.06.2001 р. між АТ «Ощадбанк» в особі філії
- Вінницьке обласне управління АТ
«Ощадбанк» та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір №79 (а.с.5-6).

Згідно пунктів 1.1.,1.2. Кредитного
договору відповідачу Банком було
надано кредит в сумі 30 000 грн. на 12
місяців, під 31 % річних за користування
кредитом, на придбання трактора Т-150, з
погашенням кредиту не пізніше 11.06.2002
року.

Станом на 24.05.2013 року заборгованість
позичальника перед банком за кредитним
договором становить 38 343 грн. 25 коп., що
підтверджується розрахунками
заборгованості за договором (а.с. 11-12).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з того, що кредит було надано в
строк до 11.06.2012 року, тому строк
позовної давності слід обраховувати
саме з цієї дати, а відтак він сплинув
12.06.2005 року. Відповідачем було подано
заяву про застосування наслідків
пропущення строку позовної давності
(а.с.61), яка судом була задоволена та
пропуск строку позовної давності став
підставою для відмови у позові.

-2-

При цьому суд першої інстанції навів
достатні та переконливі докази чому
він не взяв до уваги надані позивачем
докази платежів від 01.11.2010 р. та 25.05.2011
р.(а.с.73-74): висновком почеркознавчої
експертизи (а.с.87-90) доведено, що підпис
від імені ОСОБА_3 в графі «Підпис
платника» в заяві на переказ готівки
№8316246 від 01.11.2010 р. про сплату 500 грн.
(а.с.73),- виконаний не самим ОСОБА_3, а
іншою особою. Цим же висновком
зазначено. що встановити чи виконаний
підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Підпис
платника» в заяві на переказ готівки
№14534123 від 25.05.2011 р. на суму 100 грн. (а.с.74)
ОСОБА_3,- не представилось можливим.

За таких обставин, суд першої
інстанції, керуючись нормами ч.1 ст. 261,
ч.ч. 3. 4 ст. 267 ЦК України, цілком
обґрунтовано прийшов до висновку про
відмову у стягненні кредитної
заборгованості у зв'язку із
застосування строків позовної
давності, а наведене в апеляційній
скарзі не спростовує викладеного в
оскаржуваному рішенні.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправомірності стягнення судом
першої інстанції з позивача витрат,
понесених відповідачем на оплату
вартості експертизи спростовуються
наступним: актом здачі-приймання
висновку судового експерта (а.с.91),
листом-повідомленням ВВ КНДІСЕ від
03.03.2014 року (а.с.93), квитанцією від 28.03.2014
року (а.с.95) доведено, що відповідач
поніс витрати за проведення експертизи
в сумі 1 230 грн., тому суд першої
інстанції підставно, вирішуючи питання
розподілу судових витрат, з
урахуванням відмови у позові, стягнув з
позивача понесені та документально
підтверджені судові витрати
відповідача (ст.ст. 79, 86, 88 ЦПК України).

Таким чином, розглядаючи справу за
апеляційною скаргою на оскаржуване
рішення, колегія суддів приходить до
висновку, що суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив і оцінив фактичні
обставини у справі, подані сторонами
докази, вірно визначився з характером
спірних правовідносин та застосував
відповідні норми права. Судом першої
інстанції виконані вимоги ст. 212 ЦПК
України, судове рі шення мотивовано,
наведене в апеляційній скарзі
висновків суду першої інстанції не
спростовує, а тому підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.
З огляду на це, понесені позивачем АТ
«Ощадбанк» в особі філії - Вінницьке
обласне управління АТ «Ощадбанк»
витрат по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги (а.с. 112) в
розмірі 191 грн. 72 коп. стягненню з
відповідача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319,
324, 325 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Ощадбанк» в
особі філії - Вінницьке обласне
управління публічного акціонерного
товариства «Ощадбанк» на рішення
Тульчинського районного суду
Вінницької області від 13 травня 2014 року
відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду
Вінницької області від 13 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча:
Т. М. Шемета

Судді:
В.С. Марчук

В.В.Сопрун