Дата документу 16.06.2014
Справа № 501/1543/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року Іллічівський міський
суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Петрюченко М.І.

при секретарі - Ковтонюк Г.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Іллічівську
Одеської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про вселення, визначення
порядку користування квартирою та
зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1
про позбавлення права користування та
зняття особи з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про вселення, стверджуючи, що він
перебував в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_2 з березня 1970 року по квітень 2007
року.

Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_4

З квітня 1976 року позивач проживав і
зареєстрований по теперішній час в
квартирі АДРЕСА_1.

Позивач вказує, що спірна квартира була
отримана в 1976 році на нього і членів
його сім'ї, яка в подальшому була
приватизована на трьох осіб та 31.07.2002
року він (позивач) та дружина
подарували 2/3 частки доньці ОСОБА_4

Також позивач зазначає, що в жовтні 2013
року ОСОБА_4 поміняла замки у вхідних
дверях спірної квартири, у зв'язку з цим
він не має доступу до неї, хоча там
залишилися його речі, він не має іншого
житла, яке б належало йому на праві
влааності та вказана квартира була
постійним місцем його проживання.

У зв'язку з цим позивач звернувся до
суду з даним позовом та просить суд
вселити його в квартиру АДРЕСА_1,
зобов'язавши ОСОБА_4 надати йому ключі
від вхідних дверей квартири та
визначити порядок користування
квартирою, за яким виділити йому
(позивачу) у користування жилу кімнату
площею 9,3 кв.м. кухню, ванну кімнату,
туалет і коридор залишити у спільному
користуванні.

В судовому засіданні ОСОБА_4 надала до
суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про
позбавлення права користування та
зняття особи з реєстраційного обліку,
стверджуючи, що позивач прописаний у
вказані квартирі ще з 1976 року, після
отримання нею у 2002 році права власності
на всю квартиру, питання про зняття з
реєстрації не ставилося, вона
сплачувала всі комунальні послуги за
квартиру. Також позивачка вказує, що
ОСОБА_1 має власне житло - будинок, який
знаходиться у АДРЕСА_2.

Позивачка зазначає в зустрічному
позові, що неможливістю проживання
позивача є те, що ОСОБА_1 систематично
порушує громадський порядок, наносить
їй тілесні ушкодження, що було
підставою її звернення до органів
міліції. Також причиною її (позивачки)
незгоди на мешкання відповідача ОСОБА_1
у її квартирі є також ті обставини, що
ОСОБА_1 хворів і хворіє досі, є
соціально небезпечною хворобою, що
загрожувало її здоров'ю та здоров'ю її
дитини, яка мешкає разом із нею.

У зв'язку з цим позивачка за зустрічним
позовом звернулася до суду з даним
позовом та просить суд визнати ОСОБА_1
таким, що втратив право користування
квартирою, розташованою за адресою:
АДРЕСА_1 та зняти ОСОБА_1 з
реєстраційного обліку за адресою:
АДРЕСА_1.

Ухвалою Іллічівського міського суду
від 17 квітня 2014 року прийнято
зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
позбавлення права користування та
зняття особи з реєстраційного обліку
до спільного розгляду з первісним
позовом.

В судовому засіданні позивач за
первісним позовом ОСОБА_1 та його
представник позов підтримали в повному
обсязі, просили суд його задовольнити
та заперечили проти задоволення
зустрічного позову, ОСОБА_1 надав до
суду письмові заперечення (а.с.62-63),
мотивуючи безпідставністю позову та
недоведеністю фактів, на якій
посилається позивачка.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник,
відповідачка ОСОБА_2 зустрічний позов
підтримали, просили суд його
задовольнити та відмовити в
задоволенні первісного позову ОСОБА_1,
посилаючись на підстави, зазначені в
зустрічному позові.

Відповідачка ОСОБА_5 була належним
чином повідомлена про день і час
судового розгляду справи, однак до суду
не з'явилася, причини свої відсутності
до суду не надала.

Заслухавши присутніх сторін по справі,
вивчивши матеріали цивільної справи,
суд приходить до висновку про
задоволення зустрічного позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення,
визначення порядку користування
квартирою, однак в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1
про визнання відповідача таким, що
втратив право користування квартирою,
розташованою за адресою: АДРЕСА_1 та
зняття його з реєстраційного обліку,
слід відмовити з наступних підстав.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.2 Постанови від 18 грудня 2009
року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

В судовому засіданні встановлено і це
не заперечується сторонами, що ОСОБА_1
перебував в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_2 з березня 1970 року по квітень 2007
року. Від шлюбу вони мають доньку
ОСОБА_4

Також, з матеріалів справи вбачається,
що згідно копії свідоцтва про право
власності на житло від 24 червня 1993 року
(а.с.8), квартира за адресою: АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та членам його родини
ОСОБА_4, ОСОБА_2

Вказана квартира видана ОСОБА_1 на
підставі ордеру №230 серії ИГ від 12
березня 1976 року (а.с.19).

Відповідно до копії договору дарування
від 31 липня 2002 року (а.с.9-10), ОСОБА_1,
ОСОБА_2 подарували ОСОБА_4 2/3 частки
квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира
складається з трьох кімнат, загальна
площа квартири становить 55,6 кв.м.,
житлова площа становить 36,4 кв.м.

Згідно копії довідки ЖЕУ №3
м.Іллічівська від 13.01.2014 року №98 (а.с.7)
вказано, що ОСОБА_1 проживає АДРЕСА_1
разом із колишньою дружиною ОСОБА_2,
донькою ОСОБА_4, онукою ОСОБА_5

Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від
11.12.2003 року, реєстрація місця
проживання чи місця перебування особи
або її відсутність не можуть бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

Вищезазначені обставини вказують на
те, ОСОБА_1 проживаючи в квартирі, як
член сім'ї власника житла, згідно ч.1
ст.405 ЦК України набув право
користування цим житлом. Аналогічні
положення, щодо виникнення у позивача
за первісним позовом права
користування житловою площею в спірній
квартирі, визначені ст.156 ЖК України.

Так, згідно ст.156 ЖК Української РСР,
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно. До
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
ч.2 ст.64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Відповідно до вимог ст.65 ЖК Української
РСР, члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються на рівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. Повнолітні
члени сім'ї несуть солідарну з наймачем
майнову відповідальність за
зобов'язаннями, що випливають із
зазначеного договору. До членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано і інших осіб, якщо
вони постійно поживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо особи зазначені в
частині другій цієї статті, перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщені, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї.

Статтею 47 Конституції України та ст.9 ЖК
України гарантовано право громадянина
на житло.

Такого права він може бути позбавлений,
але лише при наявності законних
підстав.

Згідно п.13 Правових позицій Верховного
суду України щодо розгляду судами
окремих категорій справ (Житлове право)
від 26 травня 2001 року, за змістом ст.ст.64,
65 Житлового кодексу України, наймач і
члени сім'ї, що проживають разом з ним,
набувають право користування одним
жилим приміщенням у будинку державного
або громадського житлового фонду.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться в
п.9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 02 квітня 1985 року №2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування ЖК Української РСР (зі
змінами), при розгляді спорів про право
користування жилим приміщенням особи,
які вселилися до наймача, суд повинен
з'ясувати порядок, встановлений при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи прописані вони в цьому приміщенні,
чи було це приміщення постійним місцем
їх проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість їх
проживання, чи не обумовлювалося
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

У силу статей 71, 72 ЖК Української РСР
при тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом. Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України" від 12 квітня
1985 року №2 передбачено, що у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (стаття
71 ЖК Української РСР), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду тощо), суд може продовжити
пропущений строк.

Таким чином, під час вирішення питання
про втрату членом сім'ї наймача права
на користування жилим приміщенням
з'ясуванню підлягають термін його
відсутності та поважність причин такої
відсутності.

В судовому засіданні встановлено, що
після розлучення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 між
сторонами встановилися конфліктні
стосунки, у тому числі і з приводу
користування спірним майном. Вказане
підтверджується також і матеріалами
перевірки за зверненням ОСОБА_1 від
25.02.2014 року (а.с.35-52).

Отже, позивач вселився в спірне
помешкання у 1976 році, як особа, якій
була видана вказана квартира та членам
його сім'ї, на підставі ордеру №230 серії
ИГ від 12 березня 1976 року (а.с.19). ОСОБА_1
зареєстрований у спірній квартирі з 20
квітня 1976 року (а.с.6). Вказані обставини
дають підстави для визнання за ним
права користування цим приміщенням.

Суд критично оцінює акт від 15.04.2014 року
(а.с.26), складений мешканцями будинку
АДРЕСА_1, на який посилається позивачка
за зустрічним позовом, як підставу для
задоволення позовних вимог, з
наступних підстав.

Так, у відповідному акті складеному
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 вказано, що
ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1
зареєстрований, але з 01.06.2013 року за
даною адресою не проживає за сімейними
обставинами.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9,
сусід ОСОБА_1 пояснив, що він при
складанні акту не був та акт не
підписував, в квартиру за адресою:
АДРЕСА_1 ніколи не заходив, не знає, чи є
в ній речі ОСОБА_1 та йому не відомо чому
ОСОБА_1 не проживає в цій квартирі.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та
ОСОБА_8, сусіди сторін по справі,
пояснили, що вони підписали акт на
прохання їхньої сусідки ОСОБА_2, однак в
квартиру не заходили, не знають, чи є в
ній речі ОСОБА_1 та пояснили, що ОСОБА_1
не проживає в цій квартирі за сімейними
обставинами, однак пояснити, що це за
сімейні обставини не змогли. Також в
судовому засіданні вказані свідки не
підтвердили факт систематичних
порушень громадського порядку ОСОБА_1
та вчинення насильства в сім'ї, на які
посилалася ОСОБА_4 в своєму позові.

Згідно з п.3 ч.2 ст.16 ЦК України,
способами судового захисту цивільних
прав та інтересів є, зокрема,
припинення дії, яка порушує право.

Тож, щоб право особи у цей спосіб
підлягало захисту судом, особа має
довести наявність у неї такого права, а
також, має бути підтверджено наявність
дії, яка порушує це право. Крім того,
певні обставини повинні відповідно до
процесуального законодавства
доказуватись належними доказами.

Відповідно до ст.57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст.58 ЦПК України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України зазначено,
що обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Посилання позивачки за зустрічним
позовом на неправомірні дії ОСОБА_1, а
саме те, що він систематично порушує
громадський порядок, наносить їй
тілесні ушкодження, що було підставою
її звернення до органів міліції,
спростовуються копією постанови про
закриття кримінального провадження
від 05.11.2013 року, згідно якої кримінальне
провадження, внесене до ЄРДР
№0001770 від 22.10.2013 року закрито на
підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за
встановленою відсутністю складу
кримінального правопорушення.

Також позивачка вказує в позові та
наполягала в суді, що причиною її
незгоди на мешкання відповідача ОСОБА_1
у її квартирі є також ті обставини, що
ОСОБА_1 хворів і хворіє досі, соціально
небезпечною хворобою, що загрожувало
її здоров'ю та здоров'ю її дитини, яка
мешкає разом із нею.

Суд звертає свою увагу на те, що
позивачка не надала до суду жодного
належного доказу, який би підтвердив
факт соціально небезпечної хвороби, на
яку хворіє, або хворів ОСОБА_1 та не
доведено загрозу її здоров'ю та
здоров'ю її дитини, яка мешкає разом із
нею.

Самі по собі неприязні стосунки між
сторонами, ймовірна хвороба батька
ОСОБА_4 - ОСОБА_1 не можуть бути
підставами для визнання ОСОБА_1 таким,
що втратив право користування
квартирою та зняття його з
реєстраційного обліку у
непередбачений законом спосіб.

Отже, позивачка за зустрічним позовом
ОСОБА_4 визнала факт перешкоджання нею
у користуванні та проживання ОСОБА_1 у
спірній квартирі, що є підставою для
задоволення вимог ОСОБА_1 про вселення.

Також, суд вважає, що запропонований
позивачем порядок користування
квартирою, за яким виділити ОСОБА_1 у
користування жилу кімнату площею 9,3
кв.м. кухню, ванну кімнату, туалет і
коридор залишити у спільному
користуванні, узгоджується із
загальними засадами цивільного
законодавства щодо справедливості і
розумності (ст.3 ч.1 п.6 ЦК України) та з
нормами сімейного і житлового
законодавства України.

За ст.ст.4, 5 СК України кожна особа має
право на повагу до свого сімейного
життя; держава охороняє сім'ю,
дитинство, материнство, батьківство, і
створює умови для зміцнення сім'ї.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.57-60, 212-215 ЦПК України, ст.65, 71, 72, 116
ЖК Української РСР, ст.ст.383, 405 ЦК
України, ст.ст.4, 5, 116 СК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про вселення, визначення порядку
користування квартирою - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1,
зобов'язавши ОСОБА_4 надати йому ключі
від вхідних дверей квартири.

Визначити порядок користування
квартирою, за яким виділити ОСОБА_1 у
користування жилу кімнату площею 9,3
кв.м. кухню, ванну кімнату, туалет і
коридор залишити у спільному
користуванні.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_1
таким, що втратив право користування
квартирою, розташованою за адресою:
АДРЕСА_1 та зняття ОСОБА_1 з
реєстраційного обліку за адресою:
АДРЕСА_1 - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через
Іллічівський міський суд шляхом подачі
апеляційної скарги, яка подається
протягом 10 днів з дня оголошення
рішення, або отримання його копії.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області

М.І.Петрюченко