Справа № 465/2565/11
Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/2232/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Тропак О.В.,
Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Франківського районного суду
м.Львова від 26 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, з участю
третьої особи П'ятої Львівської
державної нотаріальної контори, про
визнання недійсним договору -,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_5 звернулася з позовом до
ОСОБА_3 про продовження терміну
звернення до суду та визнання частково
недійсним договору дарування частини
квартири АДРЕСА_1 у м.Львові. В
обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що відповідач по
справі є її матір'ю. З 1986 року вона
проживала та була зареєстрована разом
з мамою, батьком та бабусею у спірній
квартирі, яка ними була приватизована.
У 2004 році вона вступила на денну форму
навчання до Київського національного
університету культури і мистецтв та
знята з реєстрації у спірній квартирі
на час навчання. У 2007 року відрахована з
університету. Після повернення до
Львова мати не впустила її в квартиру
для проживання. У 2008 році їй стало
відомо про укладення оспорюваного
договору дарування її частини квартири
відповідачу. Такий договір вона вважає
укладеним внаслідок помилки. Просить
позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду
м.Львова від 26 грудня 2013 року
відмовлено у задоволенні уточнених
позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, з
участю третьої особи П'ятої Львівської
державної нотаріальної контори про
продовження терміну звернення до суду
та визнання недійсною угоди про зміну
форми власності на квартиру від 9
жовтня 2003 року та визнання недійсним
договору дарування 2/4 частин квартири
за адресою: АДРЕСА_1 від 9 жовтня 2003 року
у зв'язку із спливом та пропуском
строку позовної давності.

Рішення оскаржила ОСОБА_5

Апелянт, посилаючись на незаконність
оскаржуваного рішення, яке ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, при неповно
з'ясованих обставинах справи, просить
його скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.
Стверджує, що оспорюваний договір
уклала під впливом помилки. Про договір
дізналася у 2008 році.

ОСОБА_3 та її представник, посилаючись
на законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення, просять
відхилити апеляційну скаргу та
залишити рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції; колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити, оскільки суд
першої інстанції зробив свої висновки
без належних підстав, справу вирішено
без достатньої перевірки
обґрунтованості позовних вимог та
наданих на їх обґрунтування доказів;
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи,
встановленим на підставі повної і
всебічної перевірки доказів, їх
дослідження і правильної оцінки; тому з
висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. На
підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Рішення вважається
обґрунтованим, якщо воно ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим
вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Встановлено, що позивач 8 липня 2011 року
звернулася з позовом про визнання
частково недійсним договору
дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 у
м.Львові від 9 жовтня 2003 року (а.с.7-8). 3
березня 2012 року вона подала заяву в
порядку ст. 31 ЦПК України про визнання
недійсною угоди про зміну форми
власності на спірну квартиру, визнання
недійсним договору дарування 2/4 частин
цієї квартири, продовження терміну
звернення до суду у зв'язку з поважною
причиною пропуску такого (а.с.72-73). В
судовому засіданні 6 серпня 2012 року
відмовлено у прийнятті уточненої
позовної заяви (а.с.82). 14 листопада 2012
року позивач подала уточнену позовну
заяву, прийняту судом, про визнання
частково недійсним (в частині ?)
договору дарування 2/4 частин спірної
квартири та повернення у її власність ?
частини такої, продовження терміну
звернення до суду у зв'язку з поважною
причиною його пропуску (а.с.93-94).

Судом встановлено, що сторони, а також
ОСОБА_7 і ОСОБА_8 одержали спірну
квартиру у спільну сумісну власність
шляхом приватизації житла із
державного житлового фонду, про що їм
видано свідоцтво про право власності №
202 від 6 вересня 1995 року. Позивач
народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на час
приватизації квартири їй виповнилося 10
років (а.с.11,16,68,70). З 1986 року позивач була
зареєстрована у спірній квартирі і
знята з реєстрації у ній 10 березня 2006
року у м.Київ на навчання. Вона
навчалася Київському національному
університеті культури та мистецтв з 1
вересня 2004 року і відрахована з 6
вересня 2007 року (а.с.20,54-56,59).

9 жовтня 2003 року нотаріально
посвідчено укладення двох договорів
щодо спірної квартири: угоди про зміну
форми власності на квартиру і договір
дарування 2/4 частин цієї квартири
(а.с.67-69).

Відповідно до угоди про зміну форми
власності на квартиру співвласники
такої уклали договір про зміну форми
власності із спільної сумісної на
спільну часткову власність та визнання
за кожним права на ? частину квартири.
Угода посвідчена нотаріально,
зареєстрована в реєстрі під № 1-1922.

Згідно з договором дарування 2/4 частин
квартири ОСОБА_7 і ОСОБА_5 подарували, а
ОСОБА_3 прийняла в дар 2/4 частини
спірної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер (а.с.89).

Із листів Обласного комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
№ 9098 від 27 жовтня 2008 року та № 2717 від 17
березня 2011 року позивач дізналася, що
спірна квартира зареєстрована за
відповідачем на підставі договорів
дарування (а.с.17,58).

Відповідно до висновку судово -
психіатричної експертизи (акт № 605)

ОСОБА_5 стійким психічним розладом не
страждає, виявляє розлад особистості
та поведінки внаслідок раннього
органічного ураження головного мозку з
емоційно-вольовою нестійкістю. За
своїм психічним станом може
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними. У момент підписання
договору усвідомлювала значення своїх
дій та керувала ними. Їй властиві такі
індивідуально-психологічні
особливості, як довіра до близьких,
дружелюбність, велике бажання мати
справжню сім'ю та родину, за
будь-якихобставин, велике бажання
віддавати та брати людське тепло,
активність, переживання за родинні
стосунки в майбутньому, образливість,
застрягання на значимих емоційних
переживаннях та навіювання зі сторони
значимих осіб, особливо батьків, які
вплинули на її рішення при підписанні
договору дарування.
Індивідуально-психологічні
особливості ОСОБА_5 та абсолютна
відсутність життєвого досвіду, щодо
безпеки житла та його наявності,
суттєво вплинули на її поведінку та
усвідомлення реального змісту під час
підписання договору дарування. Сімейна
ситуація (хвороба батька, згідно
діагнозу - рак ротової порожнини, який
помер через місяць після підписання
договору), та
індивідуально-психологічні
особливості, емоційний стан
(розгубленості, відчаю) вплинули на її
відчуття щодо благополуччя та безпеки
житла. Оцінка ситуації ОСОБА_5 під час
підписання договору дарування
повністю залежала від впливу на неї
батьків. На момент укладання
договору у ОСОБА_5 відмічались
відхилення психологічного розвитку у
виді нестійкості та незрілості психіки
через наявні у неї психічні влади, при
достатніх розумових завдатках. Під час
підписання договору дарування ОСОБА_5
за своїм психологічним станом не могла
правильно розуміти значення своїх дій
(а.с.124-128).

Відповідно до ч.1 ст. 243 ЦК
Української РСР в редакції 1963 року,
який був чинний на час виникнення
спірних правовідносин, за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність. За своєю правовою природою
договір дарування є безоплатним.

Згідно з ч.ч.1 і 2 ст. 56 цього
Кодексу угода, укладена внаслідок
помилки, що має істотне значення, може
бути визнана недійсною за позовом
сторони, яка діяла під впливом помилки.
Якщо така угода визнана недійсною, то
кожна з сторін зобов'язана повернути
другій стороні все, одержане за угодою.

Правочин, вчинений під впливом
помилки, відноситься до правочину з
вадами внутрішньої волі, оскільки вона
формується в умовах спотвореного
уявлення особи про обставини, що мають
істотне значення для вчинення
правочину. Помилкове уявлення особи
про певні обставини, що мають значення
для правовідносин, які складаються
внаслідок вчинення правочину, було
сформоване самою особою, її
світоглядом, власними уявленнями та
оцінками. Помилці сприяла відсутність
належної обачності позивача та
життєвого досвіду.

Позивач, укладаючи оспорюваний
правочин, внаслідок свого віку,
психологічного стану, що
підтверджується наведеним вище
висновком експертизи, допустила
помилку щодо природи, умов договору,
прав і обов'язків сторін та наслідків
договору дарування, який був вчинений
одночасно із договором про зміну форми
власності на спірну квартиру.

Правовим наслідком визнання
оспорюваного недійсним правочину,
вчиненого під впливом помилки, є
повернення сторін до первісного стану.

З матеріалів справи вбачається,
що позивач із листа бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
дізналася про вчинення оспорюваного
договору 27 жовтня 2008 року, із позовом
про визнання цього договору недійсним
вона звернулася 8 липня 2011 року. Ці
обставини підтверджуються письмовими
доказами. Докази про те, що позивачеві
достовірно було відомо раніше про
вчинення оспорюваного договору
відсутні. Позиція, що позивачеві було
відомо про вчинення оспорюваного
договору 6 жовтня 2007 року - з часу
виникнення конфліктів між сторонами
щодо користування спірною квартирою,
не спростовує наведеного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Наведені вище обставини свідчать про
те, що строк позовної давності
позивачем не пропущений.

Стаття 214 ЦПК України вимагає від
суду під час ухвалення рішення
об'єктивно вирішити всі питання щодо
обставин, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та визначити
якими доказами вони підтверджувалися.

Оспорюваний договір дарування
належної до цього позивачеві частини
квартири з підстави, що такий вчинений
під впливом помилки, слід визнати
недійсним із застосуванням наслідків
недійсності правочину - повернення
сторін до попереднього стану.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення не відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, висновки суду першої
інстанції, викладені у оскаржуваному
рішенні, не відповідають обставинам
справи, що полягає у неправильній
оцінці встановлених судом фактичних
обставин і помилковому визначенні
юридичних наслідків цих обставин. Суд
ухвалив рішення і щодо вимог, які ним не
розглядалися. Таким чином, суд першої
інстанції неправильно застосував
норми матеріального права, що
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування судового
рішення та ухвалення нового рішення
про відмову в позові.

Керуючись ст.303, п. 2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309,
313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення Франківського районного суду
м.Львова від 26 грудня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити. Визнати частково
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1 у м.Львові від 9 жовтня 2003 року -
в частині дарування ? частини вказаної
квартири ОСОБА_5 ОСОБА_3, із
застосуванням наслідків недійсності
правочину.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і з цього часу може бути
оскарженим у касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: