АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3454/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Самсонова В. В. Доповідач - Чубуков
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

Судді-головуючого:
Чубукова О.П.

Суддів колегії:
Кочкової Н.О., Максюти Ж.І.

при секретарі Яловій
Ю.О.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5
на рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
20 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_5, Державного
нотаріуса Третьої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори Хилько
Лариси Анатоліївни про визнання
заповіту недійсним ,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
20 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до ОСОБА_5, Державного нотаріуса
Третьої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Хилько Лариси
Анатоліївни про визнання заповіту
недійсним - задоволено.

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_5 подав
апеляційну скаргу в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким у задоволенні позову відмовити в
повному обсязі, посилаючись на
незаконність рішення, зазначивши, що
воно ухвалено з порушенням норм
матеріального, процесуального права та
без вивчення обставин, що мають
значення для справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає
за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду скасувати з
наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер - ОСОБА_10,
що підтверджується свідоцтвом про
смерть серії ІНФОРМАЦІЯ_3, виданим
відділом державної реєстрації смерті
Дніпропетровського міського
управління юстиції у
Дніпропетровській області 29 грудня 2011
року, актовий запис № 8893 (а.с.64).

Після його смерті відкрилася спадщина
на належне йому домоволодіння АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_10, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, Третьою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою 12 січня 2012 року
була відкрита спадкова справа № 19/2012
року (а.с.53-72).

Ще за життя, а саме 26 грудня 2011 року
ОСОБА_10 склав заповіт, який посвідчений
державним нотаріусом Третьої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Хилько Л.А. та
зареєстрований в реєстрі за № 2-3219, в
якому заповів все своє майно, де б воно
не було і з чого б воно не складалося
ОСОБА_5 (а.с.60).

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України,
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

На підставі вищевказаного відповідач
ОСОБА_5 звернувся до Третьої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори з заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за заповітом на його ім'я (а.с.54).
Позивачі також звернулися до Третьої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори з заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
(а.с.63,70)

Позивачі вважають, що померлий ОСОБА_10
не міг усвідомлювати своїх дій та не
мав необхідний обсяг цивільної
дієздатності під час підписання
заповіту, яким він заповідав все своє
майно, де б воно не було і з чого б воно
не складалося ОСОБА_5. У зв'язку з чим
позивачами був пред'явлений даний
позов до ОСОБА_5 про визнання заповіту
недійсним на підставі ст. ст. 225, 1257 ЦК
України.

За результатами проведеної експертизи
Комунальним закладом «Обласна
психіатрична лікарня» Запорізької
обласної ради був складений Акт № 600
повторної посмертної
судово-психіатричної експертизи,
згідно з яким ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
момент складання заповіту 26.12.2011 року,
яким-небудь психічним захворюванням не
страждав, а виявляв психічні розлади у
вигляді помірно вираженого
астенічного синдрому, викликаного
важким соматичним захворюванням -
раком правої легені, що
супроводжується раковою
інтоксикацією, адинамічним і больовим
синдромами. У силу чого він обмежено
міг розуміти значення своїх дій, їх
наслідки і обмежено міг керувати ними
при підписанні заповіту 26.12.2011 року
(а.с.201-208). Також в мотивувальній частині
вказаного акту зазначено, що помірний
астенічний, адінамічний і больовий
синдроми, на тлі наростаючої ракової
інтоксикації, могли вплинути на вільне
волевиявлення при підписанні заповіту
26.12.2011 року, оскільки заповідач
знаходився в залежному стані від
оточуючих та був підвищено
переконуваним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

У зв'язку з вищевказаним, твердження
відповідача, його представника та
свідчення свідків щодо можливості
померлого ОСОБА_10 в момент складання
заповіту усвідомлювати значення своїх
дій та те, що він мав необхідний обсяг
цивільної дієздатності під час
підписання заповіту не знайшли свого
підтвердження у судовому засіданні.

Але з таким висновком погодитись
неможливо з наступних підстав.

Згідно з постанови Верховного суду
України від 29 лютого 2012 року Відповідно
до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила в
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій
справі є лише одним із доказів у справі
і йому слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Згідно з актом посмертної
судово-психіатричної експертизи № 24 в
період складення заповіту 26.12.2011 року
ОСОБА_10 виявляв розлад свідомості
внаслідок інтоксикації, викликаної
важким соматичним захворюванням. За
своїм психічним станом в той період
часу він не міг розуміти значення своїх
дій та керувати ними (а.с.146-148)

Крім того, згідно з актом повторної
посмертної
судово-психолого-психіатричної
експертизи № 600 за своїм психічним
станом ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент
складання заповіту 26.12.2011 року,
яким-небудь психічним захворюванням не
страждав, а виявляв психічні розлади у
вигляді помірно вираженого
астенічного синдрому, викликаного
важким соматичним захворюванням -
раком правої легені, що
супроводжується раковою
інтоксикацією, адинамічним і больовим
синдромами. У силу чого він обмежено
міг розуміти значення своїх дій, їх
наслідки і обмежено міг керувати ними
при підписанні заповіту 26.12.2011 року
(а.с.201-208).

Отже, проведеною у справі експертизою
не зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_10 в момент
складення ним заповіту розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
лише стверджено, що існуючі в той час
порушення його психічної діяльності
істотно впливали на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій і
керувати ними, що саме по собі не є
підставою для визнання складеного в
такому стані заповіту недійсним з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК
України.

Згідно з ухвалами Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 березня, 16 травня та 2
листопада 2011 року, постановлених у
справах про подібні правовідносини,
зазначено, що підставою для визнання
правочину недійсним по ст. 225 ЦК України
може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними і в основу
рішення суду про недійсність правочину
не може покладатися висновок
експертизи, який ґрунтується на
припущеннях.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції дійшов хибного висновку та
не в повному обсязі дослідив всі надані
докази і вважає за необхідне
апеляційну скаргу задовольнити, а
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким у задоволенні позову ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до ОСОБА_5, Державного нотаріуса
Третьої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Хилько Лариси
Анатоліївни про визнання заповіту
недійсним відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 -
задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 20 лютого
2014 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до ОСОБА_5, Державного нотаріуса
Третьої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Хилько Лариси
Анатоліївни про визнання заповіту
недійсним - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Судді колегії: