Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 червня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючого судді
- Шклярука Д.С.

при секретарі
- Пугач Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську справу
за позовом ОСОБА_1 до Державного
закладу "Дніпропетровська медична
академія Міністерства охорони здоров'я
України", про стягнення моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська із позовною заявою
до Державного закладу
"Дніпропетровська медична академія
Міністерства охорони здоров'я України"
в якій просить суд стягнути з
відповідача на її користь моральну
шкоду в розмірі 112962,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог
ОСОБА_1 зазначається, що згідно
судового рішення від 16.04.2013 року вона до
17 жовтня 2013 року працювала доцентом
кафедри фтизіатрії відповідача.

В вересні 2012 року вона вступила у
конфлікт з відповідачем, що був
зумовлений тим, що вона написала на ім'я
ректора відповідача рапорт про те, що
асистент кафедри ОСОБА_2
демонстративно змінив без повторної
здачі диференційованого заліку оцінку,
виставлену нею у заліковій книжці
студента ОСОБА_4, з «задовільно» на
«відмінно», точно знаючи про те, що вона
не погоджується з такою зміною оцінки,
у крайній мірі без повторного
проведення заліку. При цьому, змінюючи
таку оцінку без повторної здачі заліку,
асистент ОСОБА_2 зберіг її підпис,
підтверджуючи своїм підписом, що вона
начебто в реалії оцінила знання
студента не на «задовільно», а на
«відмінно», що прямо та відверто не
відповідає дійсності.

В результаті таких дій ОСОБА_2 на
нього було накладено дисциплінарне
стягнення. А все те, що здійснювалося
відповідачем у майбутньому було його
помстою на її принципову поведінку.

Починаючи з вересня 2012 року по
відношенню до неї відповідачем
приймався ряд заходів явно
протиправного та незаконного
характеру, грубо порушуючи її право на
працю і позбавивши її суттєвої частини
засобів до існування.

У 2012 році їй, одразу ж після
зазначених вище подій, незаконно були
знижені виплати заробітної плати, що
встановлено рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська.

Тоді ж, відповідач діючи з
особливим цинізмом видав наказ, яким
зокрема, саме на відповідь на
пред'явлені законні вимоги про виплату
їй сум належних за рішенням суду, в
якості стягнення оголосив
попередження, а потім і догану.

Обидва цих накази були визнані
незаконними рішенням Індустріального
районного суду м.
Дніпропетровська.

Продовжуючи протиправну
діяльність по відношенню до неї,
відповідач не виплатив їй у визначені
строки грошові кошти, належні до
виплати не пізніше, ніж за три дні до
дня початку чергової відпустки. Окрім
того, відповідач зробив спробу здолати
судові рішення, видавши наказ № 409-о,
яким знизив їй заробітну плату
ретроактивно.

Вона, не маючи наміру на подальші
трудові стосунки із відповідачем, який
систематично і грубо порушував її
права, направила відповідачу заяву про
звільнення з роботи у відповідності до
ч. 1 і ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

На цей час вона знайшла
альтернативну роботу, що видно з листа
Київського міського
протитуберкульозного диспансеру від
02.09.2013 року вих. № 1053/1.

Відповідач протиправно
відмовився її звільнити за її заявою.
Разом із тим, відповідач звільнив її
під час перебування у стані
непрацездатності за прогул, при чому
також ретроактивно.

З-за незаконної відмови у
звільненні вона втратила можливість
працевлаштування на те місце роботи,
куди її мали намір прийняти.

Систематичне, грубе і цинічне
порушення її прав відповідачем
призвели до того, що вона була змушена
проходити лікування на денному
стаціонарі з цього приводу з 29 жовтня
2013 року по 29 листопада 2013 року. При
цьому, із виписки слідує, що
психотравмуючим фактором сталася саме
ситуація на роботі. А остання як раз і
пов'язана з грубими і протиправними
діями відповідача.

Таким чином, викладене свідчить,
що відповідач, діючи з метою порушення
її прав, позбавлення засобів до
існування, здійснив ряд умисних
незаконних дій, які призвели до
серйозної психічної травми, яку вже
треба було лікувати медичним
втручанням з госпіталізацією на денний
стаціонар більш ніж на 21 день.
Відповідно вона в результаті
незаконних і протиправних умисних дій
відповідача, пов'язаних із порушенням
її трудових прав, понесла моральну
шкоду, яка підлягає компенсації.

Вона оцінює вказану моральну
шкоду по аналогії з оцінкою
компенсації порушення трудових прав у
справі «Кудешкіна проти Росії» (ЄСПЛ,
скарга № 29492/05) в 10000,00 євро, що
відповідно до курсу НБУ становить 112962,00
грн.

В судовому засіданні позивач та
її представник позовні вимоги
підтримали та просили пред'явлений
позов задовольнити у повному обсязі.
Обґрунтовуючи позовні вимоги
посилалися на обставини викладені у
позовній заяві та письмових доказах.

Представники відповідача позовні
вимоги не визнали, а у пред'явленому
позові просили відмовити, вважаючи
вимоги ОСОБА_1 незаконними і
необґрунтованими, такими, що не
відповідають дійсності.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
їхніх представників, допитавши
свідків, вивчивши матеріали справи та
надані письмові докази, встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Так, ОСОБА_1 наказом № 5-о від 03.01.2006
року була прийнята на посаду асистента
кафедри сімейної медицини в ДЗ «ДМА МОЗ
України». ОСОБА_1 рішенням Спеціальної
вченої ради Дніпропетровської
державної медичної академії МОЗ
України та інституту
гастроентерології АМН України від 13
квітня 2006 року присуджено наукову
ступінь кандидата медичних наук, що
підтверджено дипломом серії ДК № 033542.

Наказом відповідача № 624-0 від 31
серпня 2010 року ОСОБА_1, к.м.н., асистента
кафедри фтизіатрії, було переведено на
посаду доцента цієї кафедри за
строковим трудовим договором,
укладеним на період з 01 вересня 2010 року
по 31 серпня 2011 року.

Наказом ДЗ «Дніпропетровська
медична академія МОЗ України» № 519-о
від 29 липня 2011 року ОСОБА_1 к.м.н.,
доценту кафедри фтизіатрії,
продовжено роботу на цій же посаді цієї
ж кафедри за строковим трудовим
договором з 01 вересня 2001 року по 31
серпня 2014 року без змін умов та оплати
праці.

Вказаний наказ був виданий на
підставі заяви позивача, поданої 22
червня 2011 року у зв'язку із закінченням
строку трудового договору 31 серпня 2012
року, про продовження роботи на тій
смій посаді на тій же кафедрі, і саме
таку заяву відповідач вважає строковим
трудовим договором.

На підставі наведених наказів у
трудову книжку позивача, внесені
відповідні записи № 10-14.

Позивач була ознайомлена під
підпис із наказом № 519-о та із посадовою
інструкцією доцента від 01.09.2010 року.
Таким чином, між сторонами було
обумовлено оплату праці позивача,
виходячи з попереднього окладу доцента
кафедри, тобто за посадою, яку вона
займала вже з 01 вересня 2010 року.

Разом із тим, відповідач,
керуючись підзаконним нормативним
актом стосовно оплати праці позивача -
Інструкцією затв. наказом МОЗУ № 90 від
02.04.1993 року та встановлюючи оклад
позивачу з 01 вересня 2012 року у розмірі
окладу асистента кафедри за тарифним
розрядом 16, в порушення виог ст. 32, 103
КЗпП України, додержання яких є
обов'язковим у випадку зміни умов
оплати праці в бік погіршення, що мало
місце у зв'язку зі зменшенням в
односторонньому порядку окладу
позивача з окладу доцента (розряд 19) до
окладу асистента (розряд 16), не
попередив позивача про істотну зміну
умов оплати праці в установлений строк
- за два місяці до зміни, будь-якого
наказу з цього питання не видав, не
попередив про умови збереження
попередньої оплати праці як доценту
кафедри, як і не повідомив ОСОБА_1 про її
право у разі незгоди з новими умовами
оплати праці на звільнення, що є грубим
порушенням прав працівника з боку
відповідача, в наслідок чого ним
допущена неправомірна недоплата
заробітної плати. Недоотримана
позивачем заробітна плата за період
починаючи з 01 вересня 2012 року становить
2111,00 грн.

Зазначені обставини
підтверджуються рішенням Апеляційного
суду Дніпропетровської області від 15
травня 2014 року (пров. № 22-ц/774/4679/14), яким
фактична недоплата відповідачем
заробітної плати позивачу визнана
незаконною та стягнуто на користь
позивача 2111,00 грн.

Окрім того, рішенням
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 17 жовтня 2013 року
п. 4 наказу ДЗ «ДМА МОЗ України» № 403-о
від 06.06.2013 року про попередження
доцента кафедри «Фтизіатрія» ОСОБА_1
про необхідність виконання посадової
інструкції, а саме виконання
лікувально-діагнозтичної роботи та
недопущення порушень трудового
законодавства, а також наказ
відповідача № 414-о від 11.06.2013 року про
оголошення догани ОСОБА_1, кандидату
медичних наук, доценту кафедри
фтизіатрії, були визнані незаконними.

Допитаний у судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_2 підтвердив
обставини щодо конфлікту із
позивачкою, що виник на кафедрі з
зазначених у пред'явленому позові
підстав та зазначив, що в дійсності він
вніс виправлення у залікову книжку
студента Пашковського, за наслідком
чого отримав догану.

Свідок ОСОБА_3 в судовому
засіданні підтвердив, що він був
присутній під час з'ясування
конфліктних стосунків разом із ОСОБА_1
у ДЗ «ДМА МОЗ України», та підписував
акт від 03 вересня 2014 року, наявний у
матеріалах справи у копії. Зауважив на
правдивості викладених у акті
обставинах щодо відмови представників
адміністрації відповідача виконати
законні вимоги ОСОБА_1

Такі, що в дійсності мали місце,
порушення, в т.ч. й грубі, трудових прав
ОСОБА_1, з боку відповідача, що були
вчинені за період з 2012 - 2013 рр. призвели
до того, що ОСОБА_1 16 серпня 2013 року
звернулася до адміністрації
Державного навчального закладу
"Дніпропетровська медична академія
Міністерства охорони здоров'я України"
із заявою у відповідності ч.1, ч. 3 ст. 38
КЗпП України про її звільнення з 27
серпня 2013 року у зв'язку з переїздом на
нове місце проживання та у зв'язку з
невиконанням відповідачем укладеного
із нею трудового договору. Дана заява
була прийнята канцелярією відповідача,
про що свідчить відбиток печатки
канцелярії та напис на заяві із
зазначенням дати прийняття заяви від 16
серпня 2013 року та посади особи, яка
прийняла відповідну заяву.

Заява позивачки була обґрунтована
посиланнями на ч. 1 і ч. 3 ст. 38 КЗпП
України, а також тим, що на той час вона
знайшла альтернативну роботу, що
підтверджується листом Київського
міського протитуберкульозного
диспансеру від 02.09.2013 року вих. № 1053/1.

Натомість, відповідач не
звільнив ОСОБА_1 за умов, що були
викладені у її письмові заяві, а 17
жовтня 2013 року по Державному
навчальному закладу "Дніпропетровська
медична академія Міністерства охорони
здоров'я України" видав наказ № 811-о про
звільнення з 27 серпня 2013 року ОСОБА_1,
кандидата медичних наук, доцента
кафедри фтизіатрії, за прогул без
поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України.

Зазначені дії відповідача, що
полягали у незаконному притягненні
ОСОБА_1 до дисциплінарної
відповідальності, незаконній
недоплаті позивачці заробітної плати,
призвели до погіршення стану здоров'я
позивача, у зв'язку з чим з 29 жовтня 2013
року по 29 листопада 2013 року вона
перебувала на стаціонарному лікуванні
у закладі охорони здоров'я -
Комунальному закладі
«Дніпропетровський спеціалізований
психоневрологічний центр» ДОР із
діагнозом: змішаний
тривожно-дипрессивний розлад F41.2, що
підтверджується листком
непрацездатності та випискою із
історії хвороби № 662, наявними у
матеріалах справи у копіях.

Як встановлено статтею 43 Конституції
України кожен має право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується. Право на
своєчасне одержання винагороди за
працю захищається законом.

Частина 2 ст. 4 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод
передбачає, що ніхто не може бути
присилуваний виконувати примусову чи
обов'язкову працю.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Завдання моральної шкоди іншій особі, з
огляду на п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним
із способів захисту цивільних прав та
інтересів є відшкодування моральної
шкоди.

За змістом ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній особі…
відшкодовується особою, яка її
завдала…

Згідно із вимогами постанови Пленуму
Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 р.
суди при розгляді цивільних справ про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди повинні керуватися наступним: п. 4
позивач повинен зазначити, в чому саме
полягає шкода, якими неправомірними
діями чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується; п. 5
ч. 2 - відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні; п. 9 -
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Враховуючи, що відповідач у 2012-2013 рр.
вчинив незаконні дії стосовно
позивача, допустив порушення її
трудових прав у зв'язку з прийняттям
незаконних рішень про притягнення
ОСОБА_1 до дисциплінарної
відповідальності та недоплачував їй
заробітну плату, суд вважає, що позовні
вимоги про стягнення із відповідача на
користь позивача моральної шкоди
законні обґрунтовані та підлягають
частковому задоволенню, оскільки
внаслідок порушення трудових прав
ОСОБА_1 відчувала переживання та
душевні страждання, перебувала у стані
хвилювання та стресу, пов'язані із
позбавленням можливості реалізовувати
своє законне право на працю, та
отримати заробітну плату у повному
обсязі, що також безумовно негативно
вплинуло на її моральний стан, здоров'я,
в решті вона не могла вести звичний для
себе образ життя, не мала змоги повною
мірою забезпечувати як свої особисті
потреби так і потреби своєї родини,
підтримувати життєві зв'язки та була
змушена прикладати додаткових зусиль
для організації свого життя. Позивачка
зверталася за медичною допомогою та
знаходилася на стаціонарному
лікуванні у Комунальному закладі
«Дніпропетровський спеціалізований
психоневрологічний центр» ДОР із
діагнозом: змішаний
тривожно-дипрессивний розлад F41.2.

Однак, суд вважає, що зазначена
позивачем сума в розмірі 112962,00 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди
є завищеною, а грошові кошти в розмірі
20000,00 грн., на думку суду, повною мірою
компенсують її моральні страждання та
переживання у зв'язку із порушенням її
трудових прав з боку відповідача.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
судові витрати відносяться на рахунок
відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державного
закладу "Дніпропетровська медична
академія Міністерства охорони здоров'я
України", про стягнення моральної шкоди
- задовольнити частково.

Стягнути з Державного закладу
«Дніпропетровська медична академія
Міністерства охорони здоров'я України»
(і.к. 02010681) на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в
рахунок відшкодування моральної шкоди
20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Державного закладу
«Дніпропетровська медична академія
Міністерства охорони здоров'я України»
(і.к. 02010681) в дохід держави судовий збір
в сумі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подачі апеляційної
скарги через суд першої інстанції
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Д.С.
Шклярук