Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Комерційна виробничо-впроваджувальна
фірма «Сапсан» про стягнення
заборгованості, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м.
Києва від 12 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 07 квітня 1994 року
між ОСОБА_4 і товариством з обмеженою
відповідальністю «Комерційна
виробничо-впроваджувальна фірма
«Сапсан» (далі - ТОВ «КВВФ «Сапсан»)
укладено договір позики, згідно з яким
ОСОБА_4 надав у борг товариству 350 000
доларів США, а останнє зобов'язувалось
протягом 16 років повернути борг в сумі
500 000 доларів США. 26 березня 2013 року між
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладено договір
купівлі-продажу права вимоги, за
умовами якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3
придбав право вимоги, належне продавцю
на підставі договору позики. 17 грудня
2012 року ОСОБА_3 як новий кредитор
надіслав ТОВ «КВВФ «Сапсан» вимогу про
погашення заборгованості в
добровільному порядку. Товариство на
зазначену вимогу не відреагувало, борг
не сплатило. Ураховуючи викладене,
ОСОБА_3 просить задовольнити його
позовні вимоги і стягнути з ТОВ «КВВФ
«Сапсан» на його користь 3 954 200 грн. у
рахунок сплати суми боргу, 407 282 грн. 60
коп. у рахунок сплати інфляційних
витрат, 322 402 грн. 72 коп. у рахунок сплати
трьох процентів річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання, а
також судовий збір.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 липня 2013 року
позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «КВВФ
«Сапсан» на користь ОСОБА_3 4 683 885 грн. 32
коп. у рахунок сплати боргу за
договором позики та 3 441 грн. у рахунок
сплати судового збору.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
12 лютого 2014 року рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 16 липня 2013
року скасовано й ухвалено нове рішення
про відмову ОСОБА_3 у задоволенні його
позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишивши в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні його
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що внаслідок
ухвалення судом рішення про стягнення
з ТОВ «КВВФ «Сапсан» суми боргу
вирішено питання про права і обов'язки
ОСОБА_6, який на підставі рішення
господарського суду м. Києва від 25
вересня 2012 року, що набрало чинності,
поновлений в складі учасників ТОВ
«КВВФ «Сапсан» з часткою в статутному
капіталі товариства у розмірі 20 %. На
підтвердження своїх вимог ОСОБА_3 в
якості доказу надано договір позики,
який не є оригіналом, тому такий доказ
не може підтверджувати факт укладення
договору позики від 07 липня 1994
року.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд, у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України, має право скасувати рішення
суду першої інстанції і ухвалити
рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Установлено, що 07 липня 1994 року між
ОСОБА_4 і ТОВ «КВВФ «Сапсан» укладено
договір позики, за умовами якого
ОСОБА_4 надав товариству 350 000
доларів США для будівництва
торгівельного комплексу, товариство
зобов'язувалось протягом 16 років
повернути отримані в позику грошові
кошти у розмірі 500 000 доларів США.

26 березня 2013 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3
укладено договір купівлі-продажу права
вимоги, предметом якого є передання
належного продавцю права вимоги
грошової суми, еквівалентної
500 000 доларів США згідно з договором
позики від 07 липня 1994 року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України положення цього
Кодексу застосовуються до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Вирішуючи спір і зазначаючи, що спірні
правовідносини виникли до 01 січня 2004
року, тому їх правове регулювання
повинно здійснюватися згідно з
положеннями ЦК УРСР (1963 року), суд
апеляційної інстанції не звернув
уваги, що хоча спірні правовідносини і
виникли до набрання чинності ЦК
України, проте вони продовжували
існувати і після набрання ним чинності,
тому спір підлягає вирішенню на
підставі положень ЦК України (2004 року),
які є чинними на час звернення з
позовом до суду.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою, у тому числі
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги). При цьому
до нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом
(статті 512, 514 ЦК України).

У силу положень статей 11, 60 ЦПК України
суд розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Установлено, що при зверненні до суду
із позовом ОСОБА_3, на підтвердження
своїх вимог, надав ксерокопію договору
позики від 07 липня 1994 року (а.с. 14).

Проте, згідно з ч. 2 ст. 64 ЦПК України
письмові докази, як правило, подаються
в оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд за клопотанням
осіб, які беруть участь у справі, має
право вимагати подання оригіналу
зазначеного письмового доказу.

Суд апеляційної інстанції не звернув
уваги, що відповідач не заперечує факт
укладення договору позики, а також факт
отримання ним у борг грошових коштів на
умовах, передбачених договором позики
від 07 липня 2004 року; у порушення ст. 129
Конституції України, ч. 4 ст. 10 ЦПК
України не роз'яснено сторонам їх право
заявити клопотання про подання
оригіналу договору позики від 07 липня
2004 року, що призвело до фактичного
усунення апеляційного суду від
виконання своїх процесуальних
повноважень та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права і обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Установлено, що 03 червня 1993 року ОСОБА_6
і ОСОБА_7 створено ТОВ «КВВФ «Сапсан»,
які були його учасниками в рівних
частках - по 50 % статутного капіталу.

З вересня 1995 року до складу учасників
ТОВ «КВВФ «Сапсан» входили: ОСОБА_6,
якому належало на праві власності 20 %
статутного капіталу товариства, ОСОБА_7
- 5 %, ОСОБА_8 - 12,5 %, ОСОБА_9 - 12,5 %,
ОСОБА_4 - 50 %. Генеральним директором
товариства був ОСОБА_6

29 грудня 2011 року відбулись загальні
збори учасників ТОВ
«КВВФ «Сапсан», оформлені протоколом
зборів учасників (засновників) ТОВ
«КВВФ «Сапсан» від 29 грудня 2011 року №
3/12/11, за результатами яких прийнято
рішення про виключення з числа
засновників товариства ОСОБА_6 та
ОСОБА_7; виключено зі складу учасників
товариства ОСОБА_9 у зв'язку з його
смертю 14 лютого 1998 року;
задоволено рішення учасника
товариства ОСОБА_10 про його
вихід зі складу учасників товариства
та передання належної йому частки у
статутному капіталі у розмірі 12,5 %
учаснику товариства ОСОБА_4; вирішено
вважати ОСОБА_4 єдиним учасником ТОВ
«КВВФ «Сапсан», який зобов'язується у
зв'язку з запобіганням зменшення
статутного капіталу товариства
сформувати статутний капітал до
розміру, встановленому установчими
документами та вирішено вважати ОСОБА_4
учасником товариства, який володіє
100 % статутного капіталу.

04 січня 2012 року внесені зміни до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців щодо
керівника юридичної особи, складу
засновників та місцезнаходження
юридичної особи.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 25 вересня 2012 року, залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від 15
листопада 2012 року, визнано недійсними
рішення, прийняті загальними зборами
учасників ТОВ «КВВФ «Сапсан» 29 грудня
2011 року, оформлені протоколом зборів
від 29 грудня 2011 року № 3/12/11.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців» якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін.

Установлено, що державна реєстрація
змін до установчих документів ТОВ
«КВВФ «Сапсан» згідно з рішенням
господарського суду м. Києва від 25
вересня 2012 року не проведена, згідно з
відомостями Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців засновником
(учасником) товариства є ОСОБА_4, а
ОСОБА_6 не є учасником товариства, ним
не вчинено дій щодо відновлення свого
права на членство в товаристві.

Суд апеляційної інстанції на зазначене
уваги не звернув, зазначивши, що
всупереч вимог закону органом
місцевого самоврядування не
проводиться державна реєстрація змін
до установчих документів ТОВ «КВВФ
«Сапсан», суд апеляційної інстанції
висловив припущення, що є порушенням
норм процесуального права, та крім
цього вказані обставини не є предметом
розгляду цієї справи.

Отже, суд апеляційної інстанції
належним чином не перевірив доводи та
заперечення сторін, не надав оцінки
доказам у справі в їх сукупності,
невірно встановив обставини щодо
порушення прав ОСОБА_6, не роз'яснив
сторонами їх права, не дослідив
оригінал договору позики та дійшов
передчасного висновку про відмову у
задоволенні позову.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
12 лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
О.В.
Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська