АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4236/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Подорець О.Б. Доповідач - Каратаєва
Л.О. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Козлова С.П.,
Прозорової М.Л.

при секретарі - Кочержинській А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 18 березня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення позики та
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
третя особа: ОСОБА_5 про визнання
розписки безгрошовою, договору позики
недійсним, -

в с т а н о в и л а:

18 березня 2013 року Амур -
Нижньодніпровським районним судом м.
Дніпропетровська ухвалено рішення про
відмову у задоволені позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення позики.
Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
третя особа ОСОБА_5, про визнання
розписки безгрошовою, а договору
позики недійсним - задоволено, а саме
визнано недійсним договір позики від 29
жовтня 2010 року укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Заходи забезпечення позову у
вигляді заборони вчиняти будь-які дії
направлені на відчуження в будь-який
спосіб нерухомого майна земельної
ділянки площею 0,1118 га, кадастровий
номер 0-02-001-0324 розташованої по
АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_6 та земельної ділянки
площею 0,1487 га, кадастровий номер
0-02-001-0325 розташованої по АДРЕСА_2,
яка належить на праві власності ОСОБА_5,
накладені ухвалою
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2013
року - скасовано.

Не погодившись з вказаним
рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове по суті
позовних вимог. Зустрічний позов
ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити
з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 20
серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
було укладено договір позики,
відповідно до якого ОСОБА_5 отримала у
борг 10000 доларів США строком до 20
вересня 2008 року, про що власноруч
написала розписку.

Дані обставини не заперечуються
сторонами по справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5

20 лютого 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
укладено ще один договір позики на суму
10000 доларів США строком до 01 вересня 2009
року із сплатою10% щомісячно за
користування кредитом.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

За приписами ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

При розгляді справи судом першої
інстанції відповідач ОСОБА_5 та її
представник ОСОБА_8 заявили про пропуск
позивачем ОСОБА_4 строку звернення до
суду та просили застосування наслідки
пропуску цього строку.

Позивач ОСОБА_4 при зверненні з позовом
до ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договорами позики від 20 серпня 2008 року
та від 20 лютого 2009 року вимоги про
поновлення строків звернення до суду
не заявляв, не зазначив причини
пропуску такого строку.

З огляду на зазначене, суд першої
інстанції обґрунтовано прийняв до
уваги, що строк виконання договорів
позики від 20 серпня 2008 року сплив 20
вересня 2008 року, а від 20 лютого 2009 року -
01 вересня 2009 року.

Як роз'яснив у пункті 11 своєї постанови
від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі» Пленум
Верховного Суду України, встановивши,
що строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про відмову ОСОБА_4 у
задоволенні позову до ОСОБА_5 в частині
позовних вимог щодо стягнення боргу за
договорами позики від 20 серпня 2008 року
та від 20 лютого 2009 року у зв'язку із
пропуском позивачем строку звернення
до суду є обгрунтованим та відповідає
нормам матеріального та
процесуального права.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_6 про стягнення боргу за
договором позики від 29 жовтня 2010 року
та зустрічного позову ОСОБА_6 про
визнання цього договору недійсним,
колегія суддів виходить з наступного.

Загальні вимоги, дотримання яких є
необхідним для чинності правочину,
викладені в ст. 203 ЦК.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом
(нікчемний правочин) або якщо він не
визнаний судом недійсним (оспорювані
правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна зі сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
установлених законом, то згідно з ч. 3
ст. 215 ЦК такий правочин може бути
визнаний недійсним (оспорюваний
правочин), а не таким, що є неукладеним.

Договір позики укладається в письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047
ЦК).

Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при
укладенні договору позики в письмовій
формі (крім випадків укладення його під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошевість такого договору не може
ґрунтуватись на поясненнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59
ЦПК).

29 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6
укладено договір позики про отримання
останнім в борг суми в розмірі 69000
доларів США зі сплатою щомісячно
процентів в сумі 2500 доларів США строком
до 01 січня 2012 року. Сторонами - ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 в судовому засіданні
підтверджено та визнано, що 29 жовтня 2010
року грошові кошти по даній розписці в
розмірі 69000 доларів США не
передавалися.

Даючи оцінку наданим позивачем на
підтвердження укладення договору
позики від 29 жовтня 2010 року письмовим
доказами (розписці), тому факт, що
позивач за первісним позовом ОСОБА_4 та
відповідач за первісним позовом ОСОБА_6
визнали факт того, що 29 жовтня 2010 року
грошові кошти в розмірі 69000 доларів США
не передавалися, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
дана розписка є безгрошовою.

Вказані обставини є безперечною
підставою для відмови у задоволенні
позову ОСОБА_4 щодо стягнення з ОСОБА_6
69000 доларів США та задоволення
зустрічного позову ОСОБА_6 та визнання
недійсним договору позики від 29 жовтня
2010 року укладеного між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4, що було зроблено судом першої
інстанції.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність рішення
суду першої інстанції, оскільки
позивачу ОСОБА_4 відмовлено у
задоволенні його позовних вимог через
пропуск строку позовної давності та
визнання ним факту того що гроші по
розписці передані не були
(безгрошевість договору). Вказані
висновки суду апелянтом не
спростовано.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів вважає рішення суду таким, що
відповідає чинному законодавству.
Судом вірно встановлено всі обставини
на які посилаються сторони, тому
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду першої інстанції
залишенню без змін..

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 303, 307, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді