Єдиний унікальний номер 205/3664/13-ц
12 червня 2014 року
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:
судді Мовчан Д.В.
секретарі Волкобоєвої
за участю: позивача - ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2,
представника відповідача - Неклеса В.Б.,
третя особа - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу
«Дніпропетровська станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради, третя особа, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача: ОСОБА_4,
про скасування наказів, поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та моральної
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся
до суду з позовом до Комунального
закладу «Дніпропетровська станція
швидкої медичної допомоги»
Дніпропетровської обласної ради, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача: ОСОБА_4, про скасування
наказів, поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди.
В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що він,
ОСОБА_1, 01.01.2012 року Наказом № 790-к від
03.01.2012 року, був прийнятий на роботу на
посаду лікаря невропатолога швидкої та
невідкладної медичної допомоги
спеціалізованої неврологічної бригади
спеціалізованої підстанції
Комунального закладу
«Дніпропетровська Станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради (далі - Відповідач). Далі
позивач зазначає, що Наказом № 52 від
27.02.2013 року його було відсторонено від
виконання службових обов'язків, а
Наказом № 38-ЗВ від 14.03.2013 року було
звільнено на підставі п.3 ст.40 КЗпП
України за систематичне невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
правилами внутрішнього трудового
розпорядку. З наказом про звільнення
позивач вказує, що був ознайомлений
22.03.2013 року, того ж числа і отримав копію
даного наказу. Позивач також зазначає,
що підставою для звільнення був
висновок службової перевірки, на час
проведення якої його було відсторонено
від роботи. Зазначений наказ та
відсторонення його від роботи вважає
незаконним, та таким, що суперечить
чинному законодавству України, а саме:
ні зазначений висновок, ні наказ про
звільнення не містять відомостей, в
чому конкретно проявилось порушення
правил внутрішнього трудового
розпорядку, в той час, як постанова
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.1992 року (з послідуючими змінами)
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» п. 22 звертає увагу на
необхідність з'ясування, в чому
конкретно проявилось порушення, що
стало приводом до звільнення, чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору за п.3 ст.40 КЗпП
України. Окрім цього, ст. 43 Конституції
України передбачено, що кожен
громадянин має право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає, або
на яку вільно погоджується. Проте,
позивач вказує, що відповідач
незаконно позбавив його гарантованого
Конституцією України права на працю та
можливість заробляти собі та своїй
родині на життя. Окрім цього, згідно ст.
23 ЦК України особа має право на
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, завданої внаслідок порушення її
права. Таким чином, з урахуванням
глибини фізичних та моральних
страждань, ступеня вини відповідача,
позивач вважає, що відповідач повинен
відшкодувати йому моральну шкоду, яку
він оцінює у розмірі 10 000 (десять тисяч)
У зв'язку з вищевикладеним, позивач
змушений звернутися до суду та просити
суд, визнати незаконним Наказ № 52 від
27.02.2013 року головного лікаря
Комунального закладу
«Дніпропетровська станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради, про відсторонення його,
ОСОБА_1, від виконання службових
обов'язків лікаря невропатолога
швидкої та невідкладної медичної
допомоги спеціалізованої
неврологічної бригади спеціалізованої
підстанції, також, визнати незаконним
Наказ № 38-ЗВ від 14.03.2013 року головного
лікаря Комунального закладу
«Дніпропетровська станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради про звільнення його,
ОСОБА_1, з посади лікаря невропатолога
швидкої та невідкладної медичної
допомоги спеціалізованої
неврологічної бригади спеціалізованої
підстанції, поновити його, ОСОБА_1, на
посаді лікаря невропатолога швидкої та
невідкладної медичної допомоги
спеціалізованої неврологічної бригади
спеціалізованої підстанції
Комунального закладу
«Дніпропетровська станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради, стягнути з відповідача
на його, ОСОБА_1, користь моральну шкоду
у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.
Після початку розгляду цивільної
справи по суті, позивач звернулася до
суду із уточненою позовною заявою, в
якій просить також суд в межах даної
справи розглянути вимоги про стягнення
компенсації за вимушений прогул та
відсторонення від роботи.
Ухвалою суду від 30.04.2014 року клопотання
позивача ОСОБА_1 про прийняття судом
для розгляду в межах даної справи
уточненої позовної заяви було
задоволено, та прийнято до розгляду
разом із первісним позовом уточненої
позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального
закладу «Дніпропетровська станція
швидкої медичної допомоги»
Дніпропетровської обласної ради» про
стягнення компенсації за вимушений
прогул та відсторонення від роботи.
Позивач та його представник в
судовому засіданні підтримали
уточнений позов в повному обсязі та
просили його задовольнити, з підстав,
що викладені у позовній заяві.
Представник відповідача в судовому
засіданні уточнені позовні вимоги не
визнав, просив суд у задоволенні даного
позову відмовити з огляду на його
безпідставність та необґрунтованість.
Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: ОСОБА_4, в судовому
засіданні уточнені позовні вимоги не
визнала, просила суд у задоволенні
даного позову відмовити з огляду на
його безпідставність та
Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, з'ясувавши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, вважає, що в задоволені
позову ОСОБА_1 до Комунального закладу
«Дніпропетровська станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача: ОСОБА_4,
про скасування наказів, поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та моральної
шкоди необхідно відмовити з огляду на
Так, судом встановлені наступні
обставини справи та визначені виниклі
відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що Наказом № 790-к
від 03.01.2012 року Комунальним закладом
«Дніпропетровська станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради (а.с. 5), було прийнято з
01.01.2013 року на роботу ОСОБА_1 на посаду
лікаря невропатолога швидкої та
невідкладної медичної допомоги
спеціалізованої неврологічної бригади
спеціалізованої підстанції
Комунального закладу
«Дніпропетровська Станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради, про що у трудовій книжці
зроблено відповідний запис (а.с.18).
Судом встановлено, що Наказом № 38-ЗВ
від 14.03.2013 року ОСОБА_1 було звільнено
із займаної ним посади на підставі п.3
ст. 40 КЗпП України у зв'язку з
систематичним невиконанням
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
правилами внутрішнього трудового
розпорядку, про що у трудовій книжці
зроблено відповідний запис (а.с.19).
Відповідно до вимог ст. 149 КЗпП України
за кожне порушення трудової дисципліни
може бути застосовано лише одне
дисциплінарне стягнення. До таких
видів стягнень згідно із ч. 1 ст. 147 КЗпП
України належать: догана та звільнення.
Звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП
України є видом дисциплінарного
Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП трудовий
договір може бути розірвано в разі
систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо раніше до нього застосовувались
заходи дисциплінарного стягнення.
Недопустимо звільнення робітника за п.3
ст.40 КЗпП України за відсутності вини
Таким чином, для звільнення працівника
саме за пунктом 3 статті 40 КЗпП є
обов'язковою наявність у їх сукупності
таких складників: 1) невиконання
працівником своїх трудових обов'язків
за що до нього можуть застосувати
передбачені законодавством заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення; 2) наявність вини працівника
у невиконанні таких обов'язків; 3)
наявність систематичності такого
невиконання у вигляді застосування до
працівника раніше відповідних
дисциплінарних стягнень.
Тому при звільненні працівника з
підстав, передбачених пунктом 3 статті
40 КЗпП, роботодавець повинен навести
конкретні факти допущеного
працівником невиконання обов'язків,
зазначити, коли саме вони мали місце, в
чому полягає вина працівника, та які
проступки вчинив працівник після
застосування до нього стягнення та
В свою чергу, у справі про звільнення за
п. 3 ст. 40 КЗпП України суд повинен
з'ясувати, чи передував безпосередньо
звільненню дисциплінарний проступок,
за який не застосовувалися інші заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення, чи можна вважати у зв'язку з
вчиненням його систематичним
невиконанням працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.
Так. щодо невиконання позивачем без
поважних причин обов'язків, покладених
на нього трудовим договором або
правилами внутрішнього трудового
розпорядку та наявної вини позивача у
вчинені таких дій, суд зазначає про
Статтею 139 КЗпП передбачено, що
працівники зобов'язані працювати чесно
і сумлінно, вчасно і точно виконувати
розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової і технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
За загальним правилом під терміном
«невиконання працівником обов'язків»
розуміють вчинення працівником певних
діянь, які мають протиправний характер.
Тобто йдеться про вчинення дій, які
працівник відповідно до законодавства,
колективного договору, правил
внутрішнього трудового розпорядку,
трудового договору не мав права
вчиняти, або, навпаки, про невчинення
певних дій, які працівник на підставі
зазначених актів зобов'язаний був
учинити. У пункті третьому статті 40
КЗпП під терміном «невиконання
працівником обов'язків» треба розуміти
вчинення працівником винної
протиправної дії, тобто
дисциплінарного проступку, за що до
нього можуть застосувати передбачені
законодавством заходи дисциплінарного
чи громадського стягнення.
Трудові обов'язки лікаря станції
(відділення) швидкої та невідкладної
медичної допомоги є такими, що
визначаються сторонами і
закріплюються безпосередньо в самому
трудовому договорі, а також похідними,
які вже установлені законодавством про
працю, колективними договорами і тому
не потребують додаткового закріплення
у трудовому договорі. Зокрема такі, що
визначені у тому числі Положенням про
лікаря станції (відділення) швидкої та
невідкладної медичної допомоги, що
затверджене Наказом Міністерства
охорони здоров'я України «Про заходи
щодо удосконалення надання екстреної
медичної допомоги населенню в Україні»
№ 500 від 29.08.2008 року.
Зокрема, п. 2.1. такого положення
передбачене, що лікар зобов'язаний
забезпечити на місці виклику
кваліфіковану допомогу, обстеження,
хворих і потерпілих, діагностування
невідкладних станів, які загрожують
життю чи здоров'ю хворого (потерпілого).
Пунктом 2.28 такого Положення
передбачено обов'язок лікаря вжити
заходів щодо госпіталізації хворих і
потерпілих, які потребують
стаціонарної невідкладної медичної
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 22 постанови від 6 листопада
1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів», у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
необхідно з'ясувати, в чому конкретно
виявилося порушення, яке стало
приводом до звільнення; чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП
України; чи додержано власником або
уповноваженим ним органом
передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП
України правил і порядку застосування
дисциплінарних стягнень.
Із матеріалів даної цивільної справи
вбачається, що Наказом № 52 від 27.02.2013
року було призначено службову
перевірку відносно ОСОБА_1 - лікаря
невропатолога швидкої та невідкладної
медичної допомоги спеціалізованої
неврологічної бригади спеціалізованої
підстанції Комунального закладу
«Дніпропетровська Станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради, у строк до 12.03.2013 року.
Згідно Висновку службової перевірки
від 12.03.2013 року комісія вважає за
доцільне за порушення трудової
дисципліни, несумлінне ставлення до
виконання функціональних обов'язків,
лікаря невропатолога швидкої та
невідкладної медичної допомоги
спеціалізованої неврологічної бригади
спеціалізованої підстанції
Комунального закладу
«Дніпропетровська Станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради, ОСОБА_1 звільнити на
підставі п.3 ст. 40 КЗпП України (т.1.,
Матеріалами перевірки було
встановлено, у тому числі, що 20.02.2013 року
позивачем не було обстежено хворого
ОСОБА_5 згідно протоколу, таких хворий
просто був залишений у приймальному
відділені лікарняного закладу (т.1, а.с.
Суд зауважує, що матеріалами
вищеозначеної перевірки також були
встановлені аналогічні випадки, коли
ОСОБА_1 неодноразово доставляв хворих
із судомами до ДЗ «СМСЧ» № 6
Міністерства охорони здоров'я без
необхідного обстеження. Також комісією
було встановлено, що із 22 викликів
медична допомога позивачем не
надавалась жодного разу незважаючи на
стан хворого, та наведені відповідні
приклади з цього приводу (т.1, а.с. 204-208).
Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надали суду
аналогічні за своїм змістом пояснення
щодо того, що позивач не дбало ставився
до своїх трудових обов'язків,
відмовився підписувати свою посадову
інструкцію, допускав некоректні
вислови на адресу пацієнтів та своїх
колег, ігнорував вказівки керівництва
з приводу належної організації своєї
трудової діяльності.
Згідно з ч. 1 ст. 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмове пояснення. Разом з цим, судом
встановлено, що позивач відмовився від
надання будь-яких пояснень з цього
приводу, про що було складено
відповідний акт від 13 березня 2013
року(т.1, а.с. 209).
Таким чином, суд вважає доведеним
обставину неналежного виконання
позивачем своїх трудових обов'язків
через не забезпечення ним на місці
виклику кваліфікованої медичної
допомоги та відповідного обстеження
хворого, та діагностування
невідкладного стану, які загрожують
життю чи здоров'ю такого пацієнта. На
думку суду таке порушення трудової
дисципліни за своїм характером є
тяжким, адже воно пов'язане із не
вжиттям особою, уповноваженою на
вчинення таких дій, необхідних
організаційних заходів
лікувально-діагностичного процесу, має
ознаки непрофесійних дій лікаря, які не
сприяють зменшенню випадків
смертності та обрання правильної
тактики лікування, що є неприпустимим
та не сумісними із званням
лікаря-невропатолога швидкої медичної
допомоги вищої кваліфікаційної
категорії, а тому такий дисциплінарний
проступок може бути підставою для
розірвання трудового договору за п. 3
ст. 40 КЗпП України.
Щодо систематичності невиконання
позивачем трудових обов'язків, суд
зазначає про наступне.
За загальним правилом під
систематичним невиконанням трудових
обов'язків розуміється неодноразове
(тобто два і більше разів) здійснення
цих вчинків. Проте умовою звільнення за
пунктом 3 статті 40 КЗпП України є факт
повторного здійснення працівником
протиправної винної дії після того, як
до нього вже застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення за вчинення таких дій раніше.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду у
пункті 23 постанови «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від 6
листопада 1992 року № 9 , у таких випадках
беруть до уваги ті заходи
дисциплінарного стягнення, які
установлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або зняті достроково (ст. 151 КЗпП
України), а також громадські стягнення,
які застосовані до працівника за
порушення трудової дисципліни
відповідно до положення або статуту, що
визначає діяльність громадської
організації, і з дня накладення яких до
видання наказу про звільнення минуло
не більше одного року.
Судом встановлено, що протягом року до
дня винесення спірного наказу про
звільнення, до позивача було двічі
застосоване дисциплінарне стягнення у
Так, наказом № 69 від 02 квітня 2012 року за
порушення функціональних обов'язків,
що виразилось у відмові в
транспортуванні до стаціонару хворого
та встановлення невірного діагнозу,
позивачеві було оголошено догану. (т.1,
Також відповідним наказом № 179 від 21
листопада 2012 року за порушення
функціональних обов'язків, що призвели
до відстрочення госпіталізації
хворого, позивачеві було оголошено
догану (т.1., а.с. 15).
Означені дисциплінарні стягнення на
час звільнення позивача не були зняті
достроково, та у встановленому законом
порядку такою особою, що бере участь у
справі, не оскаржувались.
Таким чином, суд доходить висновку, що
дії ОСОБА_1 у вигляді невиконання ним
своїх трудових обов'язків у вигляді не
забезпечення ним на місці виклику
кваліфікованої медичної допомоги та
відповідного своєчасного обстеження
хворого, мали систематичний характер.
Частина 2 ст.149 КЗпП України надає
власнику право обирати вид
дисциплінарного стягнення, однак
зобов'язує його враховувати при цьому
ряд факторів: 1) ступінь тяжкості
вчиненого проступку, яка включає в себе
форму вини; 2) спричинена порушником
шкода; 3) обставини, при яких вчинено
проступок; 4) попередню роботу
З наведеного вбачається, що звільнення
є крайнім заходом дисциплінарного
стягнення за систематичне невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо раніше до нього застосовувались
заходи дисциплінарного стягнення.
Відповідно до цієї норми матеріального
закону працівника можна звільнити лише
тоді, коли він після застосування до
нього стягнення не виправився і знову
допустив порушення трудової
Суд зазначає, що в даному випадку
обставини, з якими пов'язувалось
звільнення позивача, дають підстави
вважати, що позивачем було допущено
систематичне невиконання без поважних
причин своїх трудових обов'язків, адже
маючи відповідні чинні дисциплінарні
стягнення за вчинення аналогічних
дисциплінарних проступків, позивач
знов допустив порушення своїх трудових
Таким чином, у даному випадку
відповідач при застосуванні такого
крайнього заходу, як звільнення,
обмежився не лише загальним посиланням
на систематичне невиконання без
поважних причин позивачем посадових
обов'язків, а й навів відповідні
обставини на підтвердження своїх
доводів, а також й врахував положення ч.
3 ст. 149 КЗпП, згідно з яким при обранні
виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
Відмовляючи в задоволені позову, суд
доходить висновку про те, що під час
розгляду даної цивільної справи по
суті не було встановлено порушень, які
б потягли за собою скасування наказів
про застосуванні до позивача
дисциплінарних стягнень, правові
підстави для визнання його звільнення
незаконним, поновлення на роботі.
Твердження позивача про те, що
відповідач порушив процедуру при
застосуванні до нього дисциплінарних
стягнень, при проведенні службових
перевірок з цих питань, формування
комісій та дії їх членів, є
безпідставними, та такими, що не
заслуговують на увагу суду, оскільки ця
обставина не виключає в діях позивача
складу виявлених дисциплінарних
правопорушень і відповідно не може
бути правовою підставою для скасування
наказу про звільнення.
Ствердження позивача та його
представника, про те, що при прийомі на
роботу його не ознайомили з умовами
праці та правилами внутрішнього
трудового розпорядку, суд відхиляє з
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
Так, в матеріалах справи міститься акт
від 28.01.2012 року про те, що лікар ОСОБА_1
відмовився підписувати посадову
інструкцію лікаря швидкої та
невідкладної медичної допомоги (т.1. а.с.
Також, відповідно до ст. 142 КЗпП України
трудовий розпорядок на підприємствах,
в установах, організаціях визначається
правилами внутрішнього трудового
розпорядку, які затверджуються
трудовими колективами за поданням
власника або уповноваженого ним
органу і виборним органом первинної
профспілкової організації
(профспілковим представництвом) на
основі типових правил.
Згідно п. 7.70 Правил внутрішнього
трудового розпорядку, узгоджених із
колективом Комунального закладу
«Дніпропетровська станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради та затверджених головним
лікарем такого комунального закладу
охорони здоров'я, зазначені правила
вивішуються у відділеннях структурних
підрозділах на видному місці (т.1, а.с.
165). Факт виконання такого пункту
Правил, як і обставину доведення змісту
таких правил до всіх працівників в
публічному порядку, надійшов своє
відображення у поясненні свідків
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, допитаних під час
розгляду справи по суті. Суд зазначає,
що на підтвердження зворотнього
позивач не надав суду жодного
належного чи допустимого доказу. В силу
вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях.
Окрім цього, Положення про лікаря
станції (відділення) швидкої та
невідкладної медичної допомоги, що
затверджене Наказом Міністерства
охорони здоров'я України Про заходи
щодо удосконалення надання екстреної
медичної допомоги населенню в Україні
№ 500 від 29.08.2008 року є схваленим у
нормативному порядку, обнародуваним та
За таких обставин, суд доходить
висновку, що роботодавцем були
здійснені усі можливі та необхідні
заходи щодо ознайомлення позивача з
його трудовими обов'язками. Само по
собі не бажання позивача підписувати
посадову інструкцію, чи ухилення від
ознайомлення із змістом вищеозначених
документів не може бути розцінено
судом як не ознайомлення позивача з
умовами праці та правилами
внутрішнього трудового розпорядку.
Щодо позовних вимог позивача про
визнання наказу № 52 від 27.02.2013 року
головного лікаря Комунального закладу
«Дніпропетровська станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради, про відсторонення
позивача ОСОБА_1, від виконання
службових обов'язків лікаря
невропатолога швидкої та невідкладної
медичної допомоги спеціалізованої
неврологічної бригади спеціалізованої
підстанції та призначення службової
перевірки, суд зазначає про наступне.
На підставі ст.46 КЗпП України
відсторонення працівників від роботи
власником або уповноваженим ним
органом допускається у разі: появи на
роботі в нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння;
відмови або ухилення від обов'язкових
медичних оглядів, навчання,
інструктажу і перевірки знань з
охорони праці та протипожежної
охорони; в інших випадках, передбачених
Суд зазначає, що безпосереднього
вказівка у ст.46 КЗпП України до інших
випадках, передбачених законодавством
є за своїм видом є банкетною нормою
права, тобто такою що має загальний
зміст, та відсилає до інших
нормативно-правових актів без
конкретно їх визначення. Тобто таке
питання щодо відсторонення лікарів від
виконання своїх трудових обов'язків не
має чіткого нормативного врегулювання.
Відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України якщо
спірні відносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом
відносини (аналогія закону), а за
відсутності такого - суд виходить із
загальних засад законодавства
(аналогія права). Тому суд вважає за
можливе вирішити даний спір із
посиланням на закон, що регулює подібні
правовідносини. Зокрема, відповідно до
Порядку проведення службового
розслідування стосовно державних
службовців, затвердженого постановою
КМУ від 13.06.2000 р. № 950 (далі - Порядок
проведення службового розслідування),
підставами для відсторонення є:
невиконання або неналежне виконання
службових обов'язків, перевищення
держслужбовцем своїх повноважень, що
призвело до людських жертв або
заподіяло значної матеріальної чи
моральної шкоди громадянинові,
державі, підприємству, установі,
організації чи об'єднанню громадян;
Оцінивши надані докази, суд приходить
до висновку, що з урахуванням специфіки
роботи позивача, дії відповідача не
суперечать вимогам ст. 46 КЗпП України,
адже така службова перевірка та
відсторонення позивача від роботи були
похідними від наявних дій позивача у
вигляді неналежного ним виконання
своїх трудових обов'язків, наслідком
чого могли стати втрати
нематеріального характеру у вигляді
спричиненої шкоди здоров'ю та життю
Стосовно відсутності згоди
профспілкового органу на звільнення
позивача за п.3 ст. 40 КЗпП України, суд
зазначає про наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.
Стаття 43-1 КЗпПУ передбачає, що
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого органу без згоди
виборного органу первинної
профспілкової організації
допускається у випадку коли працівник
не є членом профспілки.
Судом встановлено, що позивач не є
членом профспілкової організації
Комунального закладу
«Дніпропетровська станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради (т.1., а.с.202, 203), а тому й
згода останньої на його звільнення із
вказаних підстав не є обов'язковою в
силу вказаних норм чинного
Враховуючи наведене, суд вважає, що
відповідачем при звільненні позивача
була дотримана передбачена чинним
законодавством процедура застосування
дисциплінарного стягнення та
звільнення позивача із займаної
посади. З огляду на те, що наказ про
звільнення позивача визнається судом
законним, не підлягають задоволенню й
вимоги про поновлення позивача на
посаді, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, які є
похідними від первісної вимоги про
поновлення на роботі. Оскільки судом не
встановлено порушень відповідачем
трудових прав позивача, для
застосування ст.237-1 КЗпП України і
стягнення з відповідача моральної
шкоди законних підстав, також не має.
Оскільки, позивач звільнений від
сплати судового збору на підставі п. 1 ч.
1 ст. 5 Закону України «Про судовий
збір», тому відповідно до ст.88 ЦПК
України судовий збір необхідно
віднести за рахунок держави.
На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 43, 43-1, 47, 116, 142, 149, 237-1, 241-1, КЗпП
України, ст. 24 Закону України «Про
оплату праці», ст.ст. 2,10, 11, 57-60, 81,88, 110, 130,
174, 212-215, 218 ЦПК України, -
1. В задоволені позову ОСОБА_1 до
Комунального закладу
«Дніпропетровська станція швидкої
медичної допомоги» Дніпропетровської
обласної ради, третя особа, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача: ОСОБА_4,
про скасування наказів, поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та моральної
2. Судові витрати по даній цивільній
справі віднести за рахунок держави.
Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в 10-ти
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10-ти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Д.В. Мовчан