Справа №489/850/14-ц 18.06.2014 18.06.2014 18.06.2014
Провадження №22-ц/784/1709/14
Головуючий у І інстанції Коваленко І.В.
Доповідач апеляційної інстанції
Ухвала

Іменем України

18 червня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.В.,

суддів: Локтіонової О.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Свіщук О.В.,

з участю:

- представника позивача ОСОБА_2,

- відповідачки ОСОБА_3, її
представника - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою
ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 06 травня 2014 року,
ухваленого

за позовом

виконавчого комітету Миколаївської
міської ради до ОСОБА_3, яка одночасно
діє в своїх інтересах та в інтересах
малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6, треті
особи: Житлово-комунальне підприємство
Миколаївської міської ради "Південь"
(далі - ЖКП ММР "Південь"), Служба в
справах дітей адміністрації
Ленінського району Миколаївської
міської ради, про виселення без надання
іншого житлового приміщення та

за зустрічним позовом

ОСОБА_3, яка одночасно діє в своїх
інтересах та інтересах малолітніх
дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до Виконавчого
комітету Миколаївської міської ради
(далі - Виконком ММР), третя особа -
Служба у справах дітей адміністрації
Ленінського району Миколаївської
міської ради, про визнання права
користування житловим приміщенням

встановила:

07 лютого 2014 року Виконком ММР
звернувся до суду з вищезазначеним
позовом, який уточнював та
обґрунтовував наступним.

Трикімнатна квартира АДРЕСА_1
належала на праві власності ОСОБА_7, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Через відсутність спадкоємців,
спадщину, до складу якої входила
вказана квартира, рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 23 грудня 2012, яке набрало
законної сили, визнано відумерлою та
передано квартиру до територіальної
громади м. Миколаєва в особі
Миколаївської міської ради.

Позивач зазначав, що в квартирі
без законних підстав на умовах
тимчасових мешканців проживає
відповідачка з дітьми.

Посилаючись на ці обставини та
положення ст. ст. 98, 99 ЖК України,
позивач просив виселити відповідачів з
квартири АДРЕСА_1, без надання іншого
жилого приміщення.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3,
в своїх інтересах та в інтересах
малолітніх дітей, звернулася до суду із
зустрічним позовом до Виконкому ММР, в
якому просила визнати за нею право
користування спірною квартирою.

-2-

Відповідачка вказувала, що з дня
народження проживала у АДРЕСА_3 разом
із своїми батьками, які зловживали
спиртними напоями. Після зникнення
батька та матері, останню рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 05 червня 2006 року
оголошено померлою, єдиною близькою
людиною залишилася її хрещена матір -
власниця спірної квартири ОСОБА_7.

У 2002 році, в віці 14 років, ОСОБА_7
забрала її до себе. Фактично вони
мешкали однієї сім'єю в спірній
квартирі, а квартиру АДРЕСА_3 здавали в
оренду. Однак, через хворобу ОСОБА_7,
вона вимушена була продати квартиру
батьків, а отримані кошти витратити на
лікування хрещеної та побутові
потреби.

Посилаючись на те, що з 2002 року
постійно проживала в спірній квартирі,
як член сім'ї ОСОБА_7, сплачувала
комунальні послуги та відсутність
іншого житла, ОСОБА_3 просила
задовольнити зустрічний позов.

Ухвалою Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 16 квітня 2014 року
вказані позови об'єднані в одне
провадження.

Представник позивача
заперечувала проти зустрічного позову,
посилаючись на його необґрунтованість.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 06 травня 2014 року
задоволений позов виконавчого
комітету Миколаївської міської ради та
відмовлено у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3

Вирішено питання розподілу
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на те, що суд не повно
з'ясував обставини, що мають істотне
значення для правильного вирішення
спору та його висновки не відповідають
обставинам справи, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні первісного позову
відмовити та задовольнити її
зустрічний позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Суд першої інстанції, в межах
заявлених вимог, повно з'ясував
обставини справи, дав належну оцінку
доказам, які були представлені
сторонами, і дійшов правильного
висновку про те, що відповідачі як
тимчасові мешканці без законних
правових підстав проживають в спірній
квартирі, в добровільному порядку
звільнити квартиру відмовляються, а
тому підлягають виселенню в судовому
порядку.

Відповідно до вимог ст. ст. 156, 64 ЖК
України, члени сім'ї власника жилого
будинку (квартири), які проживають
разом з ним, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням. До
членів сім'ї власника належать дружина
власника, їх діти і батьки. Членами
сім'ї власника може бути визнано й
інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з власником і ведуть з
ним спільне господарство.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 818
ЦК України, тимчасові мешканці не мають
самостійного права користування
житлом. Тимчасові мешканці повинні
звільнити житло після спливу
погодженого з ними строку проживання
або не пізніше семи днів від дня
пред'явлення до них наймачем або
наймодавцем вимоги про звільнення
помешкання.

Відповідно до статей 98, 99 ЖК
України особи, які вселилися в жиле
приміщення на правах тимчасового
мешканця, самостійного права на
займане жиле приміщення не набувають,
незалежно від часу їх проживання і
підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення.

Судом першої інстанції
встановлено, що спірною є трикімнатна
квартира АДРЕСА_1, яка на підставі
свідоцтва про право приватної
власності на житло від 30 грудня 2004 року
належала ОСОБА_7, яка в ній постійно
проживала та була зареєстрована з 04
лютого 1992 року.

-3-

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 померла.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 23 грудня 2010 року,
яке набрало законної сили 03 січня 2010
року, визнано спадщину, а саме спірну
квартиру, яка відкрилася після смерті
ОСОБА_7, відумерлою та передано її
територіальній громаді м.
Миколаєва в особі виконавчого комітету
Миколаївської міської ради.

ОСОБА_3 не мала родинних відносин
з ОСОБА_7 та була зареєстрована в
спірній квартирі з 26 травня 2009 року. 01
лютого 2011 року вона зареєструвала в
квартирі сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та 03
січня 2013 року - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У червні 2010 року ОСОБА_3
звернулась до суду із заявою про
встановлення факту проживання однією
сім'єю на правах члена сім'ї з ОСОБА_7 з
2004 року по день смерті останньої. Свої
вимоги мотивувала тим, що встановлення
факту їй необхідно для оформлення
спадщини, що відкрилася після смерті
ОСОБА_7 З 2002 року вона вселилася до
квартири зі згоди власниці квартири.
Проживали вони однією сім'єю, вели
спільне господарство та мали спільний
бюджет.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2010 року,
яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 16 лютого 2011 року, в
задоволенні заяви ОСОБА_3 про
встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю з ОСОБА_7
відмовлено за недоведеністю (а.с. 30-34).

Вказаним рішенням суду
встановлено, що ОСОБА_3 не проживала
однією сім'єю з ОСОБА_7 і відносини між
нею і спадкодавцем не мали характерні
сімейні ознаки, пов'язані спільним
бюджетом, наявністю взаємних прав та
обов'язків членів сім'ї, зумовлених їх
спільним проживанням. ОСОБА_3 до
вересня 2005 року проживала та навчалася
у загальноосвітній школі
Врадіївського району Миколаївської
області у своїх родичів. Вона була
зареєстрована та проживала у належній
їй на праві власності квартирі АДРЕСА_3
і лише 26 травня 2009 року, у зв'язку з
продажем належної їй квартирі
зареєструвалась в квартирі ОСОБА_7

Зазначені обставини є
преюдиціальними фактами та не
підлягають доказуванню при розгляді
інших справ (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Сама по собі реєстрація
відповідачки в спірній квартирі не
свідчить про виникнення у неї право
користування жилим приміщенням.

У пункті 15 постанови Пленуму
Верховного суду України від 12 квітня 1985
року № 2 "Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя" наявність або відсутність
прописки самі по собі не можуть бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилася
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Отже, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що у
даному випадку, правове значення має
правомірність проживання відповідачів
у спірній квартирі, яка не залежить від
їхньої реєстрації.

До того ж, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_3 не перебуває на
обліку осіб, які потребують поліпшення
житлових умов.

Між тим, у 2011 році виконком ММР
пропонував відповідачці інше житлове
приміщення меншої площі, з чим вона
погодилася.

Зі слів представника позивача,
запропоноване інше житло не було
надане, оскільки ОСОБА_3 не подала такої
заяви для її розгляду виконкомом.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
позивачка не була членом сім'ї померлої
ОСОБА_7, самостійного права на
проживання в АДРЕСА_1 з дітьми не має,
вони є тимчасовими мешканцями та в силу
ст. 99 ЖК України мають бути виселені із
спірної квартири без надання іншого
жилого приміщення.

-4-

У зв'язку з цим, суд вірно
задовольнив позов виконкому ММР та
відмови у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3

Отже, доводи апеляційної скарги,
що оскаржене рішення є незаконним,
необґрунтованим та ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права не заслуговують
на увагу та спростовуються матеріалами
справи.

Враховуючи викладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду є
законним і обґрунтованим, а тому
відсутні підстави для його скасування.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити, а рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 06
травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: