Справа № 449/69/13
Головуючий у 1 інстанції: Борняк
Провадження № 22-ц/783/3601/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 21 березня
2013 року,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_2,
третя особа - Перемишлянський районний
центр зайнятості про поновлення її на
роботі, зобов»язання відповідача
видати наказ про надання їй відпустки
по догляду за дитиною до досягнення
трирічного віку та стягнення 10000 грн.
моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково, визнано
розірвання трудового договору
укладеного між СПД ФО ОСОБА_2 та ОСОБА_4
та зареєстрованого Перемишлянським
районним центром зайнятості 01.04.2010р. за
№9 - незаконним, вважати трудовий
договір, укладений між СПД - ФО ОСОБА_2
та ОСОБА_4, зареєстрований
Перемишлянським районним центром
зайнятості 01.04.2010р. за №9
розірваним на підставі п.1 ч.1 ст.40 КзПП -
у зв»язку з ліквідацією підприємства,
стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживаючого по АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючої по
АДРЕСА_2 мінімальну заробітну плату за
період з 25.01.2012р. по 25.01.2013р. в розмірі 11444
грн., стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4
на відшкодування заподіяної моральної
шкоди в розмірі 5000 грн.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржив ОСОБА_2.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що позивач на момент закінчення
лікарняного із заявою про надання
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення трирічного віку не
зверталась, після закінчення
лікарняного без жодного повідомлення
не виходила на роботу і тому її
звільнено за прогул. Також апелянт
зазначає, що судом першої інстанції не
враховано що позивачем порушено норму
ст. 233 КзПП України, зокрема пропущено
встановлений місячний строк звернення
до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній
мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, визнавши
незаконним звільнення ОСОБА_4 на
підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, а
саме, за прогул, враховуючи те, що на
момент ухвалення судом оскаржуваного
рішення СПД ФО ОСОБА_2 припинив свою
діяльність, що робило неможливим
поновлення позивачки на роботі, визнав
розірвання договору незаконним та
прийшов до висновку про те, що трудовий
договір, укладений між СПД - ФО ОСОБА_2
та ОСОБА_4 є розірваним на підставі п.1
ч.1 ст.40 КзПП - у зв»язку з ліквідацією
підприємства, та стягнув з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 мінімальну заробітну
плату за період з 25.01.2012р. по 25.01.2013р. в
розмірі 11444 грн. та 5000 грн. моральної
шкоди.

Однак погодитись з таким висновком
суду в повній мірі не можна з огляду на
наступне.

Стаття 3 ЦПК України передбачає, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності, можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

З трудового договору між працівником
та фізичною особою, зареєстрованого
Перемишлянським РЦЗ 01.04.2010р. за №9,
вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
було укладено безстроковий договір,
згідно з яким ОСОБА_4 зобов»язалась
виконувати роботу продавця, а ОСОБА_2
зобов»язався її оплачувати. У цьому ж
договорі є запис про розірвання
сторонами трудового договору 30.12.2011 р.
за згодою сторін на підставі п.1 ст.36
КЗпП України. В подальшому, 26.01.2012 р.,
такий запис закреслений із зазначенням
«виправленому вірити» за підписом
директора Перемишлянського РЦЗ Барана
В. і внесено запис про припинення
договору на підставі п.4 ст. 40 КЗпП
України - за прогул.

Як вбачається з матеріалів справи,
звільнення ОСОБА_4 за прогул ФОП ОСОБА_2
мотивував її невиходом на роботу після
закінчення, 29.12.2011 р., відпустки у
зв»язку з вагітністю і пологами, у якій
позивачка перебувала з 26.08.2011 р.

Листком непрацездатності серії АВИ
№646072, виданого 26.08.2011р. Перемишлянською
районною поліклінікою та обмінної
карти пологового будинку відділення
патології вагітності Львівської
обласної клінічної лікарні від 12.11.2011р.,
підтверджується, що ОСОБА_4 дійсно з
26.08.2011р. до 29.12.2011р. перебувала у
відпустці у звязку з вагітністю і
пологами, а ІНФОРМАЦІЯ_4р. народила сина
- ОСОБА_8 ( свідоцтво про народження
НОМЕР_1).

Відповідно до ст. ст. 18, 20 Закону України
«Про відпустки» після закінчення
відпустки у зв'язку з вагітністю та
пологами за бажанням жінки їй
надається відпустка для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку. Відпустка для догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку
надається за заявою жінки або осіб,
зазначених у ч.3 ст.18 цього Закону,
повністю або частково в межах
установленого періоду та оформляється
наказом (розпорядженням) власника або
уповноваженого ним органу.

З оглянутих матеріалів справи
вбачається, що 27.12.2011р. ОСОБА_4
зверталась із заявою до ПП ОСОБА_2 про
надання їй відпустки по догляду за
дитиною до досягнення нею трьохрічного
віку, однак наказ про надання такої
відпустки відповідачем не був виданий,
у зв»язку з чим позивачка із
запізненням оформила допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трьохрічного віку, яку почала
отримувати з березня 2012 року.

Оскільки відпустка по догляду за
дитиною до досягнення нею трьох
річного віку надається за бажанням
жінки, і надання такої відпустки не
залежить від волевиявлення
роботодавця, відмова у видачі наказу
про надання такої відпустки та
ненадання такої ПП ОСОБА_2 суперечить
чинному трудову законодавству.

Як вбачається із записів у трудовому
договорі такий було розірвано з ОСОБА_4
на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за
прогул, і як пояснив представник ОСОБА_2
за невихід на роботу після закінчення
відпустки у зв»язку з вагітністю та
пологами. Тобто, позивачка була
звільнена відповідачем за вчинення
дисциплінарного проступку. Однак
звільняючи позивачку за вчинення
дисциплінарного проступку, відповідач
не дотримався правил і порядку
накладення дисциплінарних стягнень,
встановлених ст. ст.ст. 147-1,148, 149 КЗпП.

Згідно з п. п. 22, 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» у справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясувати, в чому конкретно проявилось
порушення, що стало приводом до
звільнення, чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за п. 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП
чи додержані власником або
уповноваженим ним органом передбачені
ст.ст. 147-1,148, 149 КЗпП правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень,
зокрема, чи не закінчився встановлений
для цього строк, чи застосовувалось вже
за цей проступок дисциплінарне
стягнення, чи враховувались при
звільненні ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяна ним шкода,
обставини, за яких вчинено проступок, і
попередня робота працівника.

Враховуючи незаконність дій
відповідача при вирішенні питання
надання позивачці відпустки по догляду
за дитиною до досягнення нею трьох
річного віку, те, що позивачка не
вчиняла прогулів без поважних причин,
її вини у відсутності на роботі не було,
враховуючи відсутність наказу про
звільнення із зазначенням днів і часу
прогулу, суд першої інстанції прийшов
до вірного висновку про незаконність
розірвання трудового договору,
укладеного 01.04.2010 року між СПД ФО ОСОБА_2
та ОСОБА_4, оскільки її звільнення
відбулося без законних на це підстав та
з порушенням встановленого
законодавством порядку.

Відповідно до ст. 240-1 КЗпП України у
разі коли працівника звільнено без
законної підстави або з порушенням
встановленого порядку, але поновлення
його на попередній роботі неможливе
внаслідок ліквідації підприємства,
установи організації, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов»язує
ліквідаційну комісію або власника
(орган, уповноважений управляти майном
ліквідованого підприємства, установи,
організації, а у відповідних випадках -
правонаступника), виплатити
працівникові заробітну плату за весь
час вимушеного прогулу. Одночасно
орган, який розглядає трудовий спір,
визнає працівника таким, якого було
звільнено за пунктом1 статті 40 Кодексу.

Оскільки на час ухвалення
оскаржуваного рішення судом першої
інстанції підприємницька діяльність
СПД ФО ОСОБА_2 була припинена, що
підтверджується довідкою з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, виданою
21.03.2013 р., поновлення ОСОБА_4 на
попередній роботі внаслідок
припинення підприємницької діяльності
СПД ФО ОСОБА_2, є неможливе, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про розірвання трудового договору на
підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

За змістом статті 237-1 КЗпП України
підставою для відшкодування моральної
шкоди є порушення роботодавцем будь -
яких із передбачених законом прав
працівника у сфері трудових відносин,
якщо таке порушення поєднане з його
моральними стражданнями, втратою ним
нормальних життєвих зв» язків і
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно з п.13 Постанови Пленуму ВСУ від
31.03.1995р. №4 „Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (зі змінами і
доповненнями) судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Згідно з п.9 зазначеної Постанови
розмір моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховується стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити з засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 5000
грн. моральної шкоди, суд першої
інстанції, виходячи з засад розумності,
виваженості та справедливості,
враховуючи моральні переживання
позивачки, її душевні страждання, яких
вона зазнала у зв»язку з незаконним
звільненням за прогул, її переживання з
приводу того, що звільнення за
порушення трудової дисципліни може
перешкодити її працевлаштуванню у
майбутньому, беручи до уваги те, що у
зв»язку зі звільненням вона втратила
душевний спокій, тривогу через
фінансову нестабільність і
невпевненість у майбутньому,
враховуючи її психологічний стан після
народження дитини, те, що з вини
відповідача позивачці не була
своєчасно призначена допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трьохрічного віку, яку вона почала
отримувати лише з березня 2012 року,
враховуючи наявність порушеної
кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за
ч.2 ст. 172 КК України, який вироком
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 11.12.2013 р.
визнаний винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч.2 ст.172 КК України,
потерпілою від злочину визнана ОСОБА_4,
суд першої інстанції вірно стягнув на
користь позивачки 5000 грн. моральної
шкоди.

Враховуючи положення ч.1 ст.233 КЗпП
України, відповідно до якої працівник
може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки, з»ясувавши ту
обставину, що відповідач з наказом про
звільнення ОСОБА_4 не ознайомив,
трудову книжку їй не видав, про
звільнення їй стало відомо лише 30.01.2012р.
з листа Перемишлянського РЦЗ, колегія
суддів погоджується з судом першої
інстанції про поновлення позивачці
строку для звернення до суду з даним
позовом, оскільки згідно з ч.1 ст.234 КЗпП
України у разі пропуску з поважних
причин строків, установлених ст.233
цього Кодексу, районний, районний у
місті, міський чи міськрайонний суд
може поновити ці строки.

Доводи апеляційної скарги про
незаконність рішення суду першої
інстанції в частині визнання
незаконним розірвання трудового
договору, укладеного між СПД ФО ОСОБА_2
та ОСОБА_4, визнання ОСОБА_4 такою, що
звільнена на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП у
зв»язку з ліквідацією підприємства та
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 5000
грн. моральної шкоди не спростовують
висновків суду першої інстанції в цій
частині, а відтак рішення суду в цій
частині позовних вимог слід залишити
без змін.

За загальним правилом відповідно до ч.1
ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна з яких
відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Суд зобов»язаний вирішувати спори лише
в межах заявлених фізичною особою
вимог.

І оскільки ОСОБА_4, як позивачка, вправі
розпоряджатися своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд, і як
вбачається з позову, вона з позовними
вимогами про стягнення з відповідача
заробітної плати за час вимушеного
прогулу не зверталася, задоволення
судом першої інстанції позовних вимог
про стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 мінімальної заробітної плати за
період з 25.01.2012 року по 25.01.2013 року в
розмірі 11444 грн., є виходом суду за межі
позовних вимог, що суперечить принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, а відтак оскаржуване
рішення суду в цій частині підлягає
скасуванню.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 21 березня
2013 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 мінімальної заробітної
плати за період з 25.01.2012 р. по 25.01.2013 р. в
розмірі 11444 грн. скасувати.

В решті рішення Перемишлянського
районного суду Львівської області від
21 березня 2013 року - залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.