інстанції Гапоненко А.П.Провадження №
22-ц/780/3021/14 Доповідач у 2
інстанції ЯворськийКатегорія 41
УХВАЛА

Іменем України

10 червня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

Головуючого судді:
Яворського М.А.,

суддів:
Кашперської Т.Ц.,
Фінагєєва В.О.,

при секретарі:
Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 18 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа - служба у справах дітей
Білоцерківської міської ради
Київської області про виселення
тимчасового мешканця без надання
іншого жилого приміщення,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із вказаним позовом та просила у
відповідності до норм ст. 391 ЦК України
та ст.ст. 99, 150 ЖК Укоаїни виселити
відповідача ОСОБА_1 разом із малолітнім
сином ОСОБА_3 з належної їй квартирі, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона
являється власником трикімнатної
квартири за вищезазначеною адресою. З
липня 2003 р. по листопад 2011 р. у вказаній
квартирі на підставі її усної згоди
безоплатно та тимчасово проживав її
двоюрідний брат - ОСОБА_4 разом з
дружиною ОСОБА_1 та з синами ОСОБА_3, 2003
р. н. і ОСОБА_5, 2008 р.н.

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розірвано
згідно рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 05.03.2012 р. Із початку листопада 2011 р.
по даний час відповідач разом із
старшим сином ОСОБА_3 залишаються
безоплатно проживати у належній їй
квартирі, а брат - ОСОБА_6 разом з меншим
сином ОСОБА_5 проживають за іншою
адресою: АДРЕСА_2. Наприкінці вересня 2013
р. позивачка у телефонній розмові, а
згодом рекомендованим листом
повідомила відповідача про наміри
продати квартиру і у зв'язку з цим
необхідно звільнити квартиру не
пізніше 10.12.2013 року. У разі відмови
звільнення квартири добровільно
вимушена буде проводити виселення в
судовому порядку. Оскільки
відповідачка квартиру не звільнила і
продовжує в ній проживати без будь-яких
правових підстав.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 18 березня 2014 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з
малолітнім сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3
із належної ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1
без надання іншого жилого приміщення
та стягнуто судові витрати з оплати
судового збору у розмірі 229,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, відповідачка подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 18 березня 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову у повному обсязі, посилаючись на
те, що судом не взято до уваги той факт,
що відповідачем за час проживання у
квартирі проведено капітальний ремонт
майже всіх жилих кімнат, що тягне за
собою переважне право на придбання
цього житла та оформлена неналежним
чином довіреність позивачки, тому
рішення ухвалено з порушенням норм
процесуального та матеріального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК
України, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення залишенню без
змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 являється власником
трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину законом від 17.06.2000 р. ( а.с. 6).

Відповідачка ОСОБА_1 та її малолітній
син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 не являються
членами сім'ї власника квартири,
договору найму жилого приміщення та
попереднього договору купівлі-продажу
квартири між сторонами не укладалося.
Відповідачка разом з дітьми проживала
тимчасово за усною домовленістю з
власником квартири, яка попередила про
необхідність звільнення квартири.

Також встановлено та підтверджено
ОСОБА_6, батьком неповнолітнього
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що у разі
задоволення позовних вимог права
дитини на житло не будуть порушені,
оскільки дитина буде жити у нього.

Вирішуючи вказаний спір та
задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції мотивував свій
висновок тим, що відповідач та її
дитина, які проживають у квартирі
позивача без належних правових
підстав, чинять перешкоди останній у
користуванні та розпорядженні
належною їй квартирою, тому вказане
право позивачки підлягає захисту
відповідно до вимог ст. 41 Конституції
України та ст. 391ЦК України .

Колегія суддів погоджується з
вищевказаними висновком суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 17.06.2000 р. серія АВК №827979
ОСОБА_2 належить трикімнатна квартира,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1

З липня 2003 р. по листопад 2011 р. на
підставі усної угоди у вищевказаній
квартирі безоплатно та тимчасово
проживав двоюрідний брат позивачки -
ОСОБА_4 разом з дружиною ОСОБА_1 та з
синами ОСОБА_3 і ОСОБА_5

Шлюб подружжя було розірвано згідно
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 05 березня 2012 року.

Із листопада 2011 р. по даний час
відповідачка разом із старшим сином
ОСОБА_3 залишаються безоплатно
проживати у належній позивачу
квартирі, а брат - ОСОБА_6 разом з меншим
сином ОСОБА_5 проживають за іншою
адресою: АДРЕСА_2.

25.11.2013 р. відповідачу направлено
повідомлення про негайне звільнення
приміщення належної позивачці
квартири, однак дане прохання
проігноровано. ( а.с. 7,8)

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутись до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Статтею 41 Конституції України та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до Закону
України від 17.07.1997 року «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7
та 11 до Конвенції» закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право у особи
на безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Непорушність права власності
закріплена також в ст. 321 ЦК України,
згідно якої право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї.

У відповідності до вимог ст. 391 ЦК
України, власник майна вправі вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном. Таким чином , за правилами
даної норми закону власник за
допомогою негаторного позову може
вимагати усунення будь-яких порушень
його права користування та
розпорядження власним майном .

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або у судовому
порядку.

Відповідно до ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Згідно до вимог ст. 169 ЖК України у разі
припинення договору найму жилого
приміщення в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, наймач і особи,
які проживають разом з ним, зобов'язані
звільнити жиле приміщення, а в разі
відмовлення - підлягають виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Відповідно до ст. 191 ЖК України житлові
спори вирішуються судом відповідно до
закону.

Отже, слід зробити висновок, що в
належній позивачу квартирі проживає
без будь-яких правових підстав
відповідач з дитиною, що обмежує право
позивача на вільне володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, призводить до втручання в її
особисте життя.

Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених ЦПК України.

Що ж стосується доводів апелянта щодо
недійсності довіреності, як такої, що
не містить апостиля, так як оформлена
та видана у Російській Федерації слід
зазначити, що в матеріалах справи
міститься оформлена належним чином
довіреність, укладена на території
України, що не суперечить чинному
законодавству (а.с.24).

Таким чином, викладені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
у відповідності до норм ст. 308 ЦПК
України відповідає обставинам справи,
ухвалено з додержанням вимог закону і
не може бути скасовано з підстав,
викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись 16,
316-321, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 98, 109, 150, 169
, 191 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 36, 40, 57, 60, 61, 307,
308, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія
суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 18 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя :
М.А.Яворський

судді:

Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагєєв