Справа № 161/1272/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Присяжнюк Л.М. Провадження №
22-ц/773/789/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнкa А. А.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В.,
Веремчук Л.М.,

при секретарі Кирилюку О.О.,

з участю: представника позивача
ОСОБА_1,

представника
відповідача Курила Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль», третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
- ОСОБА_5, про припинення договору
поруки за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1
на рішення Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 07 квітня 2014
року,

встановила:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 07 квітня 2014 року
у задоволенні позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
(далі - ПАТ) «Райффайзен Банк Аваль» про
припинення договору поруки відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду
представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій,
просила у зв'язку з порушенням судом
першої інстанції норм процесуального
права, неправильним застосуванням норм
матеріального права, неповнотою
з'ясування фактичних обставин справи
скасувати вищевказане рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

В ході апеляційного розгляду даної
справи представник позивача ОСОБА_1
підтримала апеляційну скаргу з
наведених у ній підстав, тоді як
представник відповідача Курило Р.М.
просив відхилити подану апеляційну
скаргу з огляду на її безпідставність
та залишити без змін рішення суду
першої інстанції, вважаючи його
законним і справедливим.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь справі, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Звертаючись до суду з вищевказаним
позовом ОСОБА_3 свої вимоги мотивував
тим, що 01 жовтня 2007 року між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5
укладена генеральна кредитна угода
№ 010/08-11/1972 про надання кредиту
на загальну суму 5100000 грн. за
відсотковою ставкою не більше 19 %
річних.

На підставі даної угоди між тими самим
сторонами було укладено кредитні
договори №010/08-11/1972-1 від 01.10.2007 року на
суму 600000 грн., №010/08-11/1972-2 від 01.10.2007 року
на суму 1100000грн., №010/08-11/1972-3 від 09.10.2007
року на суму 600000 грн., №010/08-11/1972-4 від
01.10.2007 року на суму 2800000 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_5 за вищевказаними кредитними
договорами 01 жовтня 2007 року між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було
укладено договір поруки № 010/08-11/1972/1.

18.07.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_3 була укладена
додаткова угода № 010/08-11/1972/П-1 до
зазначеного договору поруки, якою було
погоджено збільшення відсоткової
ставки відповідно до вищезазначених
кредитних договорів в рамках
генеральної кредитної угоди.

Проте, рішенням Луцького
міськрайонного суду від 27 листопада 2012
року, яке набрало законної сили,
додаткова угода №010/08-11/1972/П-1 від 18.07.2008
року визнана недійсною.

Покликаючись на ту обставину, що
відсоткову ставку за кредитними
договорами було збільшено без згоди
поручителя, внаслідок чого збільшився
обсяг його відповідальності, ОСОБА_3
просив суд на підставі ч.1 ст.559 ЦК
України визнати припиненим договір
поруки № 010/08-11/1972/1 від 01 жовтня 2007 року,
укладений між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
збільшення обсягу забезпеченого
порукою кредитного зобов'язання не
відбулося, оскільки, генеральною
кредитною угодою було встановлено
граничну межу процентної ставки за
користування кредитом до 19 % річних, а
отже на укладення додаткових кредитних
договорів в межах даної відсоткової
ставки не була потрібна згода
поручителя.

Зазначені висновки суду першої
інстанції, з якими погоджується і
колегія суддів, ґрунтуються на
встановлених обставинах справи та
відповідних їм нормах матеріального
права.

Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.553 ЦК
України, за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку частково або у повному
обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука
припиняється, зокрема, у разі зміни
зобов'язання без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності.

Судом першої інстанції встановлено, що
01 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен
Банк Аваль», правонаступником якого є
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5
укладена генеральна кредитна угода №
010/08-11/1972 на загальну суму 5100000 грн. (п.1.2)
терміном до 30 вересня 2017 року (п.1.3) за
відсотковою ставкою не більше 19 %
річних п.2.2.2 (а.с.4-6).

На підставі даної генеральної
кредитної угоди між тими ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було
укладено кредитні договори: №010/08-11/1972-1
від 01.10.2007 року на суму 600000 грн.,
№010/08-11/1972-2 від 01.10.2007 року на суму
1100000грн., №010/08-11/1972-3 від 09.10.2007 року на
суму 600000 грн., №010/08-11/1972-4 від 01.10.2007 року
на суму 2800000 грн., за умовами кожного з
яких процентна ставка за користування
кредитними коштами становила 12,5 %
річних (а.с.9-11, 17-21, 28-34, 38-47).

01.10.2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» було укладено
договір поруки № 010/08-11/1972/1, згідно з п.1.2
якого ОСОБА_3 зобов'язувався на
добровільних засадах солідарно
відповідати перед банком у повному
обсязі за своєчасне та повне виконання
ОСОБА_5 кредитних зобов'язань, які
виникають з генеральної кредитної
угоди № 010/08-11/1972 від 01.10.2007 року та
додаткових угод до неї, укладених між
банком та позичальником, а саме:
повернути кредит в сумі 5100000 грн.,
проценти за його користування,
комісійну винагороду, неустойку (пеню,
штрафи), в розмірі, строки та у випадках,
передбачених кредитними договорами, а
також виконати інші умови кредитних
договорів у повному обсязі.

З наведеного вище вбачається, що
встановлена вищевказаними кредитними
договорами процентна ставка в розмірі
12,5 % річних не виходить за межі
граничної процентної ставки,
визначеної п.2.2.2 генеральної кредитної
угоди (19% річних), а тому суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що укладення згаданих кредитних
договорів не призвело до збільшення
обсягу кредитного зобов'язання
позичальника ОСОБА_5, а отже - на їх
укладення не була потрібна додаткова
згода поручителя ОСОБА_3

У зв'язку з цим та обставина, що
рішенням Луцького міськрайонного суду
від 27 листопада 2012 року, яке набрало
законної сили, визнана недійсною
укладена 18.07.2008 року між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3
додаткова угода № 010/08-11/1972/П-1 до
договору поруки, якою було погоджено
збільшення відсоткової ставки за
вищевказаними кредитними договорами,
не впливає на правильність наведених
вище висновків суду першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що шляхом
укладення між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_5 31 серпня 2009 року та 26
березня 2010 року додаткових кредитних
угод до вищевказаних кредитних
договорів (а.с.11-16, 22-27, 35-38) відбулося
збільшення процентної ставки до 18 %
річних не заслуговують на увагу,
оскільки зі змісту таких додаткових
угод вбачається, що ними взагалі не
встановлювалась будь-яка інша
процентна ставка, а лише змінювались
графіки погашення кредиту та суми
щомісячних платежів.

Разом з тим, позивач у своїй позовній
заяві взагалі не покликався на дану
обставину та всупереч вимогам ст.ст.10, 60
ЦПК України жодним чином не довів того,
що внаслідок укладення між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 31
серпня 2009 року та 26 березня 2010 року
додаткових кредитних угод збільшився
загальний обсяг забезпечених порукою
кредитних зобов'язань ОСОБА_5

Таким чином, виходячи із визначених у
ст.303 ЦПК України меж розгляду справи
апеляційним судом, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
зазначені в ньому висновки
відповідають дійсним обставинам
справи, а отже підстави для його зміни
чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 07 квітня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили .

Головуючий

Судді