Справа № 466/61/11
Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/3092/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого
судді Мікуш Ю.Р.

Суддів:
Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар Гацій
І.І.

З участю:позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3, представників
ПрАТ «Ірокс», представника ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 05 березня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ
«Ірокс» , ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи:
ОСОБА_7, відділ державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби ЛМУЮ, про
визнання права власності, витребування
майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 05 березня
2014 року відмовлено у задоволенні
позову за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що
вважає рішення суду таким, що ухвалене
з порушенням норм матеріального права,
а обставини, викладені в рішенні не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що є рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 25.06.2009 року,
що набрало законної сили, яким визнано
право власності ОСОБА_4 на квартиру
АДРЕСА_1, а тому дійшов висновку, що
ОСОБА_5 правомірно набула право
власності на спірне житло, та таке не
може бути вилучене із її володіння.

Однак, вважає, що такий висновок суду є
помилковим.

Стверджує, що на час ухвалення даного
рішення спірна кватира була під
арештом, а відтак висновок суду про те,
що спірна квартира не може бути
витребувана у ОСОБА_5, оскільки остання
набула її правомірно, суперечить
вимогам законодавства, оскільки,
навіть, у випадку добросовісності її
набуття, така може бути витребувана за
наявності підстав, передбачених ст.388
ЦК України.

Окрім цього, ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_5
умисно пішли на зговір з директором ЗАТ
«Ірокс» і відразу ж після реєстрації
даної квартири оформили договір
дарування.

Зазначає, що суд безпідставно дійшов
висновку про правомірність набуття
квартири ОСОБА_4, посилаючись виключно
на рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 червня 2009 року та не
врахувавши рішення Апеляційного суду
Львівської області від 06 грудня 2013 року
та інших процесуальних документів у їх
сукупності.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити повністю.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2
та його представника ОСОБА_3 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення з приводу
апеляційної скарги представників ПрАТ
«Ірокс» Тильчика В.П. та Грици О.М.,
заперечення з приводу апеляційної
скарги представника відповідачів
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6,
вивчивши матеріали цивільних справ,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом
встановлено, що 28.11.2006 року між ЗАТ
«Ірокс» та позивачем по справі ОСОБА_2
укладено договір пайової участі у
будівництві житла із замовленням та
безпосереднім фінансуванням останнім
двохкімнатної квартири АДРЕСА_1
загальною площею 63 кв. м., що
розташована на другому поверсі. ( а.с.3
т.1).

На виконання умов договору згідно
квитанцій до прибуткового касового
ордера позивачем було внесено кошти в
розмірі 200 124 грн.( а.с.15 т.1).

14.03.2007 року між ЗАТ «Ірокс» та ОСОБА_2
було підписано акт приймання-передачі
квартири АДРЕСА_1 ( а.с.5).

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
17.08.2010 року двохкімнатна квартира
АДРЕСА_1 на третьому поверсі житлового
будинку. Даним висновком встановлено,
що внаслідок влаштування магазину в
колишньому цокольному поверсі ( на
даний час на першому поверсі) змінилась
нумерація квартир та поверховість
будови.

Відповідно до рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 25.06.09 року
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 19 липня 2010 року задоволено позов
ОСОБА_4 та визнано за нею право
власності на квартиру АДРЕСА_1

19.08.2009 року ОСОБА_4 подарувала спірну
квартиру своїй дочці ОСОБА_5

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 23.09.2013 року, що
набрало законної сили, позивачу ОСОБА_2
відмовлено у задоволенні позову про
визнання недійсним договору дарування
спірної квартири .

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області від 06 грудня 2013 року
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 23.09.2013 року в частині
визнання договору дарування квартири
АДРЕСА_1, укладеного між дарувальником
ОСОБА_4 та обдарованою ОСОБА_5 залишено
без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 березня 2014
року рішення апеляційного суду
Львівської області від 06 грудня 2013 року
залишено без змін ( а.с. 71-72 т.3).

Виходячи із зазначених вище обставин,
суд підставно виходив із вимог ч.3 ст.61
ЦПК України про те, що обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді справ, у яких беруть участь ті
самі особи або особа, щодо якої
встановлено ці обставини.

Оскільки право власності є непорушним,
відтак ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні, що передбачено ст. 321
ЦК України.

Так як ОСОБА_5 набула право власності на
спірне житло правомірно, суд не може
вилучити його з її володіння.

Посилання апелянта на ч.3 ст. 388 ЦК
України про те, що якщо майно було
набуте безвідплатно в особи, яка не
мала права його відчужувати, власник
має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках, колегією суддів не може бути
взяти до уваги, оскільки ОСОБА_2 не є
власником спірної квартири.

Сам договір про пайову участь та акт
прийому - передачі спірної квартири не
є правовстановлюючими документами.
Визнати право власності за позивачем
ОСОБА_2 на спірну квартиру не
представляється можливим, так як
житловий будинок по АДРЕСА_1 не зданий в
експлуатацію відповідачем по справі
ПрАТ «Ірокс».

Виходячи із наведеного вище, колегія
суддів вважає, що оскаржуване рішення
суду є законним, обґрунтованим та
справедливим, постановленим у
відповідності до вимог ст. ст. 213,214 ЦПК
України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Підстав для скасування оскаржуваного
рішення, яке відповідає вимогам
матеріального та процесуального права
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 314 ч.1 п.1, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в і д х и л и т
и .

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 05 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена до
Вищого Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
Ю.Р. Мікуш

Судді:
А.В. Ніткевич

О.Ф. Павлишин