Справа № 203/1979/14-ц
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

26 березня 2014 року          Кіровський
районний суд м. Дніпропетровська

Суддя Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська Маймур Ф.Ф.,
розглянувши матеріали позовної заяви
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бюро швидкого
кредитування» до ОСОБА_1 про стягнення
суми боргу за договором позики, –

ВСТАНОВИВ:

25 березня 2014 року до Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська
надійшла вищезазначена позовна заява,
ознайомившись із матеріалами якої,
вважаю за необхідне повернути її
позивачу на підставі нижчевикладеного.

Так, відповідно до ст.109 ЦПК України
позови до фізичної особи
пред'являються в суд за зареєстрованим
у встановленому законом порядку місцем
її проживання або за зареєстрованим у
встановленому законом порядку місцем
її перебування, за винятком випадків
виключної підсудності та підсудності
за вибором позивача, визначених
нормами ст.ст.110, 114 ЦПК України.

Згідно ст.110 ч.8 ЦПК України позови, що
виникають з договорів, у яких зазначено
місце виконання або виконувати які
через їх особливість можна тільки в
певному місці, можуть пред'являтися
також за місцем виконання цих
договорів.

Згідно п.3.4 договору позики №1/2013/004/76
від 05 липня 2013 року, заборгованість за
яким позивач просить стягнути з
відповідача, позичальник проводить
погашення позики та процентів за
користування позикою через касу
позикодавця за її місцезнаходженням у
відповідні робочі дні та години.

Посиланням саме на вказаний пункт
договору в контексті норми ст.110 ч.8 ЦПК
України позивач обґрунтовує подання
даної позовної заяви до Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська,
вказуючи, що місцезнаходження каси
позивача, який є юридичною особою, є
місцезнаходженням самого позивача та
знаходиться на території Кіровського
району м. Дніпропетровська. Однак, з
таким визначенням підсудності
погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.532 ЦК України
зобов’язання може бути виконане в
іншому від вказаного в договорі місці,
якщо це встановлено актами цивільного
законодавства або випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Згідно ст.80 ЦК України, ст.ст.3, 55, 62 ГК
України юридична особа, яка є
суб’єктом господарювання, окрім
іншого, обов’язково повинна мати
печатку із своїм найменуванням та
ідентифікаційними кодом, а також
рахунки в установах банків.

Положеннями п.1.8, 5.1 Інструкції про
порядок відкриття, використання і
закриття рахунків у національній та
іноземних валютах, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 12 листопада 2003 року №
492, визначено, що банки відкривають
своїм клієнтам за договором
банківського рахунку поточні рахунки,
за договором банківського вкладу –
вкладні (депозитні) рахунки. Поточний
рахунок – рахунок, що відкривається
банком клієнту на договірній основі
для зберігання грошей і здійснення
розрахунково-касових операцій за
допомогою платіжних інструментів
відповідно до умов договору та вимог
законодавства України. За поточними
рахунками, що відкриваються банками
суб'єктам господарювання в
національній валюті, здійснюються всі
види розрахунково-касових операцій
відповідно до умов договору та вимог
законодавства України.

За змістом ст.ст.1, 4, 7 Закону України
«Про платіжні системи та переказ
коштів в Україні» переказ коштів – рух
певної суми коштів з метою її
зарахування на рахунок отримувача або
видачі йому у готівковій формі. Для
проведення переказу можуть
використовуватися кошти як у
готівковій, так і в безготівковій
формі.

Згідно ст.5 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» суб'єктами правових відносин,
що виникають при здійсненні переказу
коштів, є учасники, користувачі
(платники, отримувачі) платіжних
систем.

За змістом ст.ст.1066, 1068 ЦК України,
ст.ст.9, 21, 24, 27, 30 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні», а також положень Інструкції
про безготівкові розрахунки в Україні
в національній валюті, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 21 січня 2004 року №22, в
тому числі п.1.8, 2.32, розрахунки/перекази
грошових коштів у національній валюті
на рахунки кредитора у банківських
установах, зокрема задля погашення
заборгованості перед таким кредитором
– юридичною особою за грошовим
зобов’язанням, може здійснюватись
позичальником: через будь-який банк,
який має кореспондентський рахунок у
банку кредитора, за умови внесення
позичальником коштів в готівковій
формі; через банк, який обслуговує
позичальника, – при списанні
позичальником грошових коштів зі свого
рахунку (безготівкова форма
розрахунку) також за умови наявності
кореспондентського рахунку у банку
кредитора. При цьому, в обох випадках
фізичне розташування банківських
установ, послугами яких бажає
скористатись позичальник, не має
жодного значення для здійснення
переказу грошових коштів і, тим самим,
для виконання грошового зобов’язання.

Отже, підсумовуючи викладені норми
законодавчих актів в контексті змісту
правовідносин, які виникли між
сторонами, змісту позовних вимог,
правил підсудності цивільних справ,
беззаперечним і логічним є висновок, що
виконання відповідачем за договором
позики №1/2013/004/76 від 05 липня 2013 року
свого грошового зобов’язання із
повернення суми позики жодним чином не
прив’язується законодавством до
фактичного місця розташування каси
позивача – юридичної особи та
суб’єкта господарювання, оскільки
погашення заборгованості фактично
можливе через уповноважений банк, його
філію/представництво/відділення, що
знаходяться на будь-якій території
України. Відтак, немає підстав вважати,
що договір позики №1/2013/004/76 від 05 липня
2013 року має таку особливість, в силу
якої підлягає виконанню тільки в
певному місці – за місцем розташування
каси позивача і лише шляхом внесення
коштів в цю касу безпосередньо. За
таких обставин прив’язка місця
виконання грошового зобов’язання лише
до місцезнаходження каси кредитора –
юридичної особи фактично є порушенням
положень ст.ст.6, 203, 532 ч.2 ЦК України, а
отже розташування каси позивача не
може сприйматись як єдине місце
виконання зобов’язання, що, свою
чергу, виключає можливість
застосування до позову положень ст.110
ч.8 ЦПК України та його розгляду на
підставі цього Кіровським районним
судом м. Дніпропетровська.

Окрім того, оскільки формулювання як
п.3.4 зазначеного договору позики, так і
решти положень змісту договору, не
містить будь-яких посилань щодо
фактичного місцезнаходження каси
позивача, посилання позивача щодо
ототожнення адреси розташування цієї
каси та адреси місцезнаходження самого
позивача – ТОВ «Бюро швидкого
кредитування» є необґрунтованим, в
зв’язку із чим немає і жодної причини
вважати, що даний позов підсудний
Кіровському районному суду м.
Дніпропетровська у відповідності до
ст.110 ч.8 ЦПК України.

Також відсутні підстави вважати позов
підсудним Кіровському районному суду
м. Дніпропетровська на підставі
положень п.7 договору позики №1/2013/004/76
від 05 липня 2013 року (встановлює
договірну підсудність), оскільки ст.112
ЦПК України, яка передбачала даний вид
підсудності, виключена на підставі
Прикінцевих положень Закону України
«Про судоустрій і статус суддів», що
набрав законної сили 30 липня 2010 року, а
згідно ст.2 ч.3 ЦПК України провадження у
цивільних справах здійснюється
відповідно до законів, чинних на час
вчинення окремих процесуальних дій,
розгляду і вирішення справи.

Підстав для застосування до позовної
заяви правил виключної підступності
(ст.114 ЦПК України) немає.

Нормою ст.115 ЦПК України передбачено, що
якщо суддя, вирішуючи питання про
відкриття провадження у справі,
встановить, що справа не підсудна цьому
суду, заява повертається позивачеві
для подання належному суду, про що
постановляється ухвала. Дана норма
закону дублюється положенням ст.121 ч.3
ЦПК України, яка також передбачає
обов’язкове повернення суддею
позовної заяви на стадії вирішення
питання про відкриття провадження у
справі, якщо справа не підсудна цьому
суду.

Таким чином, підсумовуючи
вищевикладене, приходжу до висновку
про неможливість розгляду даної
позовної заяви Кіровським районним
судом м. Дніпропетровська внаслідок її
непідсудності цьому суду. В даному
випадку слід роз’яснити позивачу про
можливість звернення із даним позовом
до суду за правилами загальної
підсудності, тобто до суду за
місцезнаходженням відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.109, 110, 114, 115, 121, 208-210 ЦПК України –

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бюро швидкого
кредитування» до ОСОБА_1 про стягнення
суми боргу за договором позики –
повернути позивачу.

Роз’яснити позивачу, що повернення
позовної заяви не перешкоджає
повторному зверненню із заявою до суду,
якщо перестануть існувати обставини,
що стали підставою для повернення
заяви.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подання
через Кіровський районний суд м.
Дніпропетровська до Апеляційного суду
Дніпропетровської області апеляційної
скарги протягом 5 днів з дня отримання
копії оскаржуваної ухвали.

Суддя

Ф.Ф.
Маймур