22-ц/795/1102/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Рахманкулова І. П. Доповідач - Губар В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіГубар
В.С.,суддів:Мамонової О.Є., Позігуна
М.І.при секретарі:Остапенко Г.С.за
участю:ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Деснянського районного суду
м. Чернігова від 08 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про
визнання дійсним договору, визнання
права власності на квартиру, треті
особи - ОСОБА_9, ОСОБА_10,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким ОСОБА_7 в задоволенні позову
відмовити, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм процесуального права.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 08 квітня 2014 року позов
ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано
договір №97/164 купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_11, посвідчений і зареєстрований
25.11.1997 року Чернігівською
універсальною товарною біржою
Джи-Ай-Пі, реєстраційний №97/164, -
дійсним. В іншій частині позовних вимог
відмовлено, вирішено питання про
розподіл між сторонами судового збору.

Доводи апеляційної скарги полягають в
тому, що в основу оскаржуваного
судового рішення покладено висновок
судово-почеркознавчої експертизи
Київської незалежної
судово-експертної установи від 20
березня 2014 року, яка, за твердженням
апелянта, проведена з порушенням
діючого законодавства, оскільки її,
ОСОБА_5, змусили штучно змінити підпис.

ОСОБА_5 наполягає, що суд першої
інстанції безпідставно посилався на
ст.47 ЦК Української ССР, оскільки
протягом 16 років померлий ОСОБА_11 чи
його родичі жодного разу не зверталися
до неї з вимогою нотаріального
оформлення договору купівлі-продажу, а
невизнання апелянтом дійсності
договору купівлі-продажу не являється
ухиленням від його нотаріального
посвідчення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали даної справи та
матеріали цивільної справи №2/2506/42/12 за
позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_5 про визнання
дійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1; цивільну справу
№2-7836/10 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_11 про
визнання правочину недійсним;
інвентаризаційну справу Комунального
підприємства Чернігівське МБТІ №16897 на
будинок АДРЕСА_1, документи по
приватизації ОСОБА_5 спірної квартири,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до наступних
висновків.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що згідно
розпорядження органу приватизації від
22 квітня 1997 року № 540 управлінням
житлово-комунального господарства
виконавчого комітету Чернігівської
міської Ради народних депутатів 25
квітня 1997 року видано ОСОБА_5 свідоцтво
про право власності на житло, згідно
якому вона була власником
приватизованої квартири АДРЕСА_1.

Як встановлено судом, 25 листопада 1997
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 укладений та
посвідчений і зареєстрований
Чернігівською універсальною товарною
біржою Джи-Ай-Пі договір
купівлі-продажу нерухомого майна №
97/164, за умовами якого ОСОБА_5 продала, а
ОСОБА_11 купив квартиру АДРЕСА_1, а 03
грудня 1997 року право власності на
вказану квартиру зареєстровано
Чернігівським міжміським бюро
технічної інвентаризації за ОСОБА_11 за
реєстровим №16286 (а.с.19-20, 20 зворот т.1).

08 січня 2012 року ОСОБА_11 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_1 (а.с.87 т.1). Після його
смерті відкрилася спадщина на все
належне йому майно, зокрема і квартиру
АДРЕСА_1. Спадкоємцями померлого за
законом є його доньки: ОСОБА_12 і ОСОБА_9,
і син ОСОБА_7, на користь якого
померлим батьком складений заповіт
від 11 серпня 2011 року (а.с.83-110 т.1).

З листопада 1997 р. по жовтень 2010 р.
зазначений договір купівлі-продажу
квартири ОСОБА_5 не оскаржувала і не
оспорювала та ніяких претензій до
ОСОБА_11 щодо проданої йому квартири не
заявляла.

Як вбачається з дослідженої
апеляційним судом цивільної справи №
2-7836/10, 18 жовтня 2010 р. ОСОБА_5 звернулась
в суд з позовом до ОСОБА_11 про
поновлення строку позовної давності
для визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірної квартири від 25
листопада 1997 р. Ухвалою Деснянського
районного суду м.Чернігова від 04
листопада 2010 року за заявою ОСОБА_5 її
позов до ОСОБА_11 залишений без
розгляду.

Як встановлено апеляційним судом з
цивільної справи № 2/2506/42/12, ОСОБА_11
01.07.2011 р. звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_5 про визнання договору № 97/164
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
дійсним та визнання за ним права
власності на цю квартиру, проте
провадження у справі було закрито
ухвалою Деснянського районного суду м.
Чернігова від 05.03.2012 р. на підставі п. 6
ч. 1 ст. 205 ЦПК України у зв»язку зі
смертю сторони по справі - позивача
ОСОБА_11 Зазначена ухвала суду
спадкоємцями померлого не
оскаржувалась і набрала законної сили.

Твердження апелянта про те, що з 1997 р. по
2010 р. вона не знала і не могла знати про
продаж квартири та про те, що квартира
вибула з її власності і продана ОСОБА_13
та що вона не підписувала договір
купівлі-продажу, апеляційний суд
відхиляє, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, 20 вересня 2013 року
ОСОБА_5 в Чернігівському
міськвиконкомі отримала дублікат
свідоцтва про право власності на
квартиру по АДРЕСА_1 замість свідоцтва
про право власності на житло від 25.04.1997
року №17-11592 (а.с.49 т.1). На підставі цього
дубліката натепер право власності на
квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5, що
підтверджується інформаційною
довідкою з державного реєстру речових
прав на нерухоме майно (а.с.134).

Проте, як вбачається з висновку
експерта судово-почеркознавчої
експертизи Київської незалежної
судово-експертної установи № 0785 від
20.03.2014 р. підписи від імені «ОСОБА_5 в
графі «продавець» в договорі № 97/164
купівлі-продажу нерухомого майна від
25.11.1997 р. виконані саме ОСОБА_14
(а.с.172-178).

Виходячи із сукупності досліджених та
проаналізованих обставин справи,
апеляційний суд погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що висновок експерта Київської
незалежної судово-експертної установи
є обгрунтованим, оскільки в основу
саме цього експерного висновку
покладено дослідження документів з
вільними зразками підпису ОСОБА_5
станом на 1996-1997 роки та з
експериментальними зразками її
підпису, який вона використовувала на
той час, а відтак, як правильно
визначено в оскаржуваному рішенні
саме цей експертний висновок є
належним доказом у даній справі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає правильними і
обгрунтованими мотиви оскаржуваного
рішення щодо неможливості прийняття в
якості належного доказу при вирішенні
цього спору висновку експерта
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
УМВС України в Чернігівській області
№ 699 від 01.02.2012 р. (у справі № 2/2506/42/12
а.с.68-71), оскільки на дослідження
експертам були надані зразки підпису
ОСОБА_5 на документах за 2004 та 2009 роки, а
також експериментальні зразки підпису
ОСОБА_5 , відібрані у неї в судовому
засіданні наприкінці 2011 р. Відтак, суд
першої інстанції правильно дав оцінку
кожному висновку з точки зору
всебічності, повноти й об'єктивності
експертного дослідження, яке не
спростовується аргументами
апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з
того, що договір купівлі-продажу
спірної квартири є дійсним, оскільки
відповідає вимогам здійснення такого
правочину, чинним на час його
укладання. Разом з тим, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
щодо передчасності заявленого позову
ОСОБА_7 в частині визнання за ним права
власності на 2/3 частини квартири в
порядку спадкування, з огляду на таке.

Як роз'яснено в п.2 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідність
чи невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватись судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Оскаржуваний договір купівлі-продажу
нерухомого майна укладений 25 листопада
1997 року, а отже суд першої інстанції до
правовідносин між сторонами правильно
застосував норми ст. 47 Цивільного
кодексу Української РСР 1963 року та
положення ст. 15 діючого на час
укладання договору Закону України «Про
товарну біржу».

Згідно ст.47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне
посвідчення угод обов'язкове лише у
випадках, зазначених у законі.
Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або
частково виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
вимагається.

Згідно ч.2 ст. 15 Закону України «Про
товарну біржу» (в редакції чинній на
момент укладання правочину) угоди,
зареєстровані на біржі, не підлягають
нотаріальному посвідченню.

У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п.
4 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 28.04.1978 р. № 3 «Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними», якщо угода, що потребує
нотаріального посвідчення, виконана
повністю або частково однією з сторін,
а друга сторона ухиляється від її
нотаріального посвідчення, суд за
вимогою сторони, яка виконала угоду, її
правонаступників, вправі визнати угоду
дійсною.

Щоб не допустити неправильного
визнання дійсними угод на підставі ч. 2
ст. 47 ЦК УРСР необхідно перевірити чи
підлягала виконана угода
нотаріальному посвідченню, чому вона
не була нотаріально посвідчена і чи не
містить вона протизаконних умов.

Правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР про визнання
угоди дійсною не може бути застосоване,
якщо сторонами не досягнуто згоди з
істотних умов угоди або для укладення
її були в наявності передбачені
законом обмеження.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Як правильно встановлено судом, при
укладанні договору між сторонами було
досягнуто згоди по всіх істотних
умовах договору купівлі-продажу, які
сторонами виконані. З матеріалів
справи встановлено, що покупець
повністю сплатив продавцю (п.6 договору)
вартість квартири, обумовлену в
договорі та зареєстрував 03 грудня 1997
року право власності в Чернігівському
міжміському бюро технічної
інвентаризації (а.с.20 зворот).Отже, суд
першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про те, що
укладений договір є законним.

Доводи апелянта про те, що підпис на
оскаржуваному договорі виконаний не
нею, а іншою особою спростовується
висновком Київської незалежної
судово-експертної установи №0785 від
20.03.2014 року, який є належним доказом у
справі і висновки суду першої
інстанції відповідають вимогам п.13
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову експертизу в
кримінальних і цивільних справах».

Так, згідно пояснень ОСОБА_15 в суді
першої інстанції, вона змінила свій
підпис у порівнянні з 1997 роком, а тому
їй було запропоновано судом при
відібранні експериментальних зразків
виконати в тому вигляді, які вона
виконувала у 1997 році, оскільки саме
такий підпис вона використовувала при
підписанні документів про
приватизацію квартири у 1997 році та при
підписанні заяви про отримання
паспорту у 1996 році, що є близько до часу
укладення договору купівлі-продажу,
про що вмотивовано зазначено в
оскаржуваному рішенні.

Отже, вирішуючи спір, суд першої
інстанції дотримався встановленого
ст.212 ЦПК України принципу оцінки
доказів, за якою суд на підставі
всебічного, повного та об'єктивного
розгляду аналізує і оцінює докази в
єдності і протиріччі, вірно поклав в
основу оскаржуваного рішення висновок
судово-почеркознавчої експертизи №0785
від 20.03.2014 року.

Апеляційний суд ставиться критично до
доводів апелянта про те, що в день
підписання оскаржуваного договору
вона перебувала в клініці пластичної і
реконструктивної хірургії, де їй
зроблено пластичну операцію хірургом
ОСОБА_16 (а.с.12-13 т.2), на підтвердження
надала копію довідки із зазначенням, що
оригінал медичної картки для огляду
буде наданий в судове засідання. Однак,
на жодне із судових засідань
вищезазначених документів апелянтом
суду надано не було. Копія довідки, яка
написана на аркуші А4 (а.с.13 т. 2), не може
бути доказом по справі, оскільки
виконана не на бланку медичної
установи, не містить адреси установи і
не містить печатки та не підписана
керівником медичної установи і не має
вихідного реєстраційного номера та
дати видачі документа.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Вимоги ОСОБА_5 під час апеляційного
розгляду справи про застосування до
даних правовідносин строку позовної
давності апеляційний суд не приймає
до уваги з таких підстав.

Згідно ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується тільки за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови в позові.

Враховуючи, що рішення по суті спору
ухвалюється судом першої інстанції, а
на стадії апеляційного провадження
здійснюється лише перевірка
законності й обґрунтованості рішення
суду (ст. 303 ЦПК України), то заява про
застосування позовної давності може
бути розглянута, якщо вона подана під
час розгляду справи в суді першої
інстанції.

В матеріалах справи відсутні докази, що
в суді першої інстанції ОСОБА_5
заявляла клопотання про застосування
строку позовної давності та технічні
записи судових засідань, на яких була
присутня ОСОБА_5 не містить такого
клопотання, в зв'язку з чим заява
апелянта про застосування на стадії
апеляційного розгляду справи не може
бути задоволена.

Вимоги апелянта про проведення
повторної судово-почеркознавчої
експертизи є необґрунтовані, оскільки
в розумінні ч.2 ст.150 ЦПК України,
висновок Київської незалежної
судово-експертної установи №0785 від
20.03.2014 року, який покладений в основу
оскаржуваного рішення, є
обґрунтованим, таким, що не суперечить
іншим матеріалам справи, а також в
апеляційному суді не виникає сумнівів
в його правильності.

Згідно ст.16 ЦК України 2004 року та ст.6 ЦК
України УРСР кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого майнового та немайнового
права та інтересу, одним із способів
якого є визнання права. Отже, обраний
позивачем спосіб захисту його права на
нерухоме майно як спадкоємця за
заповітом після померлого ОСОБА_11,
відповідає положенням вищевказаних
норм матеріального закону.

Разом з тим, апеляційний суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позову в частині визнання за ОСОБА_7
права власності на 2/3 частину квартири
АДРЕСА_1 які заявлені передчасно, про що
вмотивовано зазначено в оскаржуваному
рішенні.

Викладені обставини свідчить про те,
суд першої інстанції об'єктивно і повно
встановив фактичні обставини справи та
дав вірну оцінку зібраним по справі
доказам, правильно врахував положення
ст.47 ЦК УРСР і правомірно визнав
дійсним договір №97/164 купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5
та ОСОБА_11, посвідчений і
зареєстрований 25.11.1997 року
Чернігівською універсальною товарною
біржою Джи-Ай-Пі, реєстраційний №97/164.

За таких обставин апеляційну скаргу
ОСОБА_5 необхідно відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324
ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 08 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: