АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц-796/6869/2014 р.
Головуючий в 1 інстанції- Лазаренко В.В.
Доповідач - Барановська Л.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И

«10» червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі

Головуючого -
Барановської Л.В.

Суддів - Качана В.Я., Рейнарт І.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 на рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 08.04.2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: Солом'янське РУГУ МВС
України в м. Києві про виселення .

Заслухавши доповідь судді
Барановської Л.В., пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів,-

В С ТА Н О В И Л А :

В листопаді 2013 р. позивачка
звернулась до суду з позовом до
відповідача про виселення.

Рішенням Солом'янського районного
суду м. Києва від 08.04.2014 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі
представник ОСОБА_4 просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на те, що суд не дав
належної оцінки доказам, неповно
з'ясував обставини справи .

Апеляційна скарга представника
ОСОБА_4 задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві приватної власності
ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житло від 26.05.1994
року, виданим Державним
дослідно-експериментальним заводом №20
ЦА.

У березні 2002 року відповідач ОСОБА_4 був
вселений в спірну квартиру як член
сім'ї власника житла, а з 23.03.2002 року
ОСОБА_4 зареєстрований за спірною
адресою за згодою власника.

З матеріалів справи вбачається, а саме,
з довідки форми № 3 в спірній квартирі
АДРЕСА_1 прописані позивачка ОСОБА_4 та
відповідач ОСОБА_4

Судом також встановлено, що відповідач
був зареєстрований в спірному
житловому приміщенні за згоди власника
квартири, будь-якої угоди про порядок
користування цим приміщенням між
позивачкою та відповідачем не
укладалось, а тому відповідач набув
права користування цим житловим
приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка у встановленому законом
порядку реєстрацію відповідача в
спірній квартирі не оспорювала. Таким
чином, позивач визнавала за
відповідачем право користування
спірною квартирою.

Між тим, як зазначила позивачка у своїй
позовній заяві і було підтверджено
представником позивача у судовому
засіданні, сторони не укладали ні
усної, ні письмової угоди про
безоплатне або платне користування
жилим приміщенням.

Таким чином, посилання позивачки на те,
що відповідач не вносить квартирної
плати та плати за комунальні послуги не
можуть бути підставою, для виселення
відповідача зі спірного житла.

Стаття 157 ЖК України передбачає, що
членів сім»ї власника квартири може
бути виселено у випадках, передбачених
ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму
Верховного Суду УРСР у від 12 квітня 1985
р. при розгляді справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що
систематично порушують правила
суспільного співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або житловому будинку,
варто виходити з того, що при
антигромадському поводженні, що
продовжується, виселення винного може
бути й у випадку повторного порушення,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або суспільного впливу не дали
позитивних результатів. Доказом
застосування мір попередження і
громадського впливу можуть служити
постанови про притягнення до
адміністративної відповідальності,
офіційні застереження, рішення суду
або третейського суду про притягнення
до відповідальності, протоколи або
постанови громадських організацій,
трудових колективів, що засудили дії
винного. Одні лише факти звернення у
відповідні органи зі скаргами на
порушення правил суспільного
співжиття без застосування до винного
заходів впливу цими органами не є
підставою для виселення.

Виселення без надання іншого житлового
помешкання обумовлено ще і
безрезультатністю застосованих до
винної особи заходів попередження і
суспільного впливу.

Систематичне порушення правил
суспільного співжиття може призвести
не тільки до виселення із займаного
житла. Це крайня міра . Закон допускає,
щоб до особи, яка систематично порушує
загальнолюдські правила співжиття,
були застосовані й інші санкції.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме, з характеристики на ОСОБА_4
виданої 27.11.2013 р. КП «Чоколівське» за
№2797/45 вказано, що за час проживання за
спірною адресою, скарг з боку
мешканців будинку, сусідів та членів
сім»ї на порушення співжиття та
громадського порядку ОСОБА_4 на адресу
КП «Чоколівське» не надходило.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов
до обгрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог,
оскільки ОСОБА_4 не надала доказів, що
відповідачем були вчинені протиправні
дії, які дають підставу для його
виселення.

Суд повно та всебічно з»ясував
дійсні обставини справи, дав належну
оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги висновків
рішення суду не спростовують .

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

У х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
відхилити, рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 08.04.2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді