Єдиний унікальний номер 205/2149/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан
Д.В.

при
секретарі
Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Кредитної спілки «Взаємний кредит»,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання
пункту договору іпотеки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до
суду з позовом до Кредитної спілки
«Взаємний кредит», ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, про визнання пункту договору
іпотеки недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначила, що 08.09.2010 року між нею,
ОСОБА_1, ОСОБА_3 (далі - Відповідач -2),
ОСОБА_4 (далі - Відповідач -3), ОСОБА_5 (
далі - Відповідач -4) та Кредитною
спілкою «Взаємний кредит» було
укладено Кредитний договір № 080910-К
(далі - Кредитний договір). Також, 08.09.2010
року з метою забезпечення зобов'язань
за Кредитним договором між позивачем
та відповідачем -2, відповідачем - 3 та
відповідачем -4 було укладено Договір
іпотеки № 080910-З (Договір іпотеки).
Відповідно до п.3.1.4 цього договору
іпотеки, іпотекодавці зобов'язані, не
відчужувати предмет іпотеки у будь
який спосіб, та не обтяжувати його з
боку третіх осіб (зокрема, не
передавати його в оренду, найм,
наступну заставу тощо) не видавати
довіреності на користування
(володіння), розпорядження предметом
іпотеки, не виступати поручителем за
третіх осіб без отримання попередньої
письмової згоди на це від іпотекодавця,
реєструвати (надавати дозволу на
реєстрацію) іншим особам за адресою
предмета іпотеки. У результаті
порушення цього пункту договору
іпотекодавці сплачують
іпотекодержателю штраф у розмірі 50% від
суми кредиту. Далі позивач зазначає, що
у неї народилася донька ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 і вона її зареєструвала в
квартирі АДРЕСА_1, тобто в квартиру яка
знаходиться в іпотеці, без згоди
іпотекодержателя, за що їм було
нарахований штраф у розмірі 72 000
(сімдесят дві тисячі) грн. 00 коп.
Оскільки зміст правочину не може
суперечити цивільному кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства,
то позивач вважає, що п.3.1.4 Договору
іпотеки № 080910-З від 08.09.2010 року є
недійсним.

У зв'язку з чим, позивач змушена
звернутися до суду та просити суд
визнати недійсним п. 3.1.4 Договору
іпотеки № 080910-З від 08.09.2010 року,
укладений між Кредитною спілкою
«Взаємний кредит» та ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Позивач у судове засідання не
з'явилася, про день та час розгляду
справи повідомлялася належним чином,
про що свідчить її підпис в
повідомлені про вручення судової
повістки (а.с. 17), про причини неявки в
судове засідання не повідомила, ніяких
письмових заяв чи клопотань до суду не
надходило.

Представник відповідача -1 - Кредитної
спілки «Взаємний кредит» в судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлявся належним
чином, надав суду заяву, в якій
зазначає, що проти позову заперечує, та
просить ухвалити рішення, яким
відмовити в задоволені позовних вимог
ОСОБА_1.

Відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, також, у судове засідання не
з'явилися, про день та час розгляду
справи повідомлялися належним чином,
про що свідчить їх підпис в
повідомлені про вручення судової
повістки (а.с. 18), про причини неявки в
судове засідання не повідомили, ніяких
письмових заяв чи клопотань до суду не
надходило.

Відповідно до вимог ч. 2., 4 ст. 169 ЦПК
України суд, з урахуванням тих
обставин, що всім особам які беруть
участь у справі надавались рівні
можливості щодо надання відповідних
пояснень та доказів, вважає за можливе
вирішити справу на підставі наявних
доказів, та зауважити, що неодноразове
відкладення судового засідання
фактично призводе до безпідставного
затягування розгляду такої справи, що
як наслідок, обумовлює перебування в
проваджені суду не вирішеної по суті
справи поза строками, що передбачені
цивільним процесуальним законодавство
для розгляду такої справи по суті.

Суд, з'ясувавши обставини справи,
вивчивши матеріали справи, вважає, що в
позові необхідно відмовити по
наступних підставах.

Так, судом встановлені наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 08.09.2010 року між
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
Кредитною спілкою «Взаємний кредит»
було укладено Кредитний договір №
080910-К .

Судом встановлено, що у цей же день,
08.09.2010 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та Кредитною спілкою «Взаємний
кредит» в забезпечення зобов'язань за
вказаним кредитним договором було
укладено Договір іпотеки № 080910-З (а.с.3).

Відповідно до умов спірного п.3.1.4
вказаного договору іпотеки,
іпотекодавці зобов'язані не
відчужувати предмет іпотеки у
будь-який спосіб, та не обтяжувати його
з боку третіх осіб (зокрема, не
передавати його в оренду, найм,
наступну заставу тощо) не видавати
довіреності на користування
(володіння), розпорядження предметом
іпотеки, не виступати поручителем за
третіх осіб без отримання попередньої
письмової згоди на це від іпотекодавця,
реєструвати (надавати дозволу на
реєстрацію) іншим особам за адресою
предмета іпотеки. У результаті
порушення цього пункту договору
іпотекодавці сплачують
іпотекодержателю штраф у розмірі 50% від
суми кредиту.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Взаємний
кредит», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про
визнання пункту договору іпотеки
недійсним суд виходив з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 3 цього ж Кодексу кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів наведений у статті 16 ЦК
України.

Так, відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди;
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених ст. 11 цього
Кодексу.

Однією з підстав виникнення
зобов'язання є договір або інший
правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з правилами ст. 572 ЦК України в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Окремим видом застави є іпотека.
Іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України
іпотека є видом забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що іпотека це вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" судам необхідно
враховувати, що згідно із статтями 4, 10
та 203 ЦК України зміст правочину не може
суперечити ЦК, іншим законам України,
які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України). При
цьому правочин може бути визнаний
недійсним повністю або в окремій
частині, однак недійсність окремої
частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був вчинений і
без включення до нього недійсної
частини (ст. 217 ЦК України).

У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд
розглядає справу в межах заявлених
вимог на підставі представлених
доказів. Згідно із ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Згідно
із ст. 58 ЦПК України належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. Відповідно до змісту ч. 4
ст. 60 ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що позивачем не доведено, що
зміст кредитного договору порушує
встановлені законом вимоги щодо
справедливості, добросовісності,
пропорційності, розумності договору, в
тому числі щодо позичальника за
договором. Такий висновок суду
ґрунтується на наступних вимогах
матеріального закону та обставинах
справи. Стаття 204 ЦК України передбачає
презумпцію правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до норм диспозиції ст. 3 ЦК
України однією із засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавствам врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Аналізуючи правовідносини сторін, суд
доходить висновку, що позивач мав
можливість не тільки обрати будь-яку
іншу фінансову установу замість
відповідача Кредитної спілки
«Взаємний кредит», не тільки
відмовитись від підписання як самого
кредитного договору так і
безпосередньо договору іпотеки, а й
відкликати свою згоду на укладення
таких договорів протягом певного
строку, якого в будь-якому разі було
достатньо для вивчення змісту спірного
пункту договору, в тому числі із
залученням фахівця в галузі права, та
наданням відповідних протоколів
розбіжностей до такого договору.

Суд вважає, що усіма своїми діями
позивач підтвердила своє
волевиявлення на укладання кредитного
договору, та забезпечення такого
договору у спосіб обтяження майна
іпотекою з певними умовами. Зміст
такого договору відповідає
законодавче закріпленому принципу
свободи договору. Свою згоду позивач
не відкликала у будь-який спосіб, хоча
законом прямо передбачено таке його
право, а тому це свідчить про прийняття
стороною позивача договору іпотеки з
усіма його умовами та про те, що такий
договір він вважав для себе прийнятним.

Стосовно розміру штрафу, визначеного у
спірному пункті договору, то суд
зазначає, що цивільне законодавство не
встановлює обмежень щодо граничного
розміру відповідного штрафу в
договорі, укладеному між фізичною та
юридичною особами. Відповідно до ч.2 ст.
549 ЦК України штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Відповідно до положень
ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки
може бути зменшений за рішенням суду,
якщо він значно перевищує розмір
збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.

Отже, суд приходить до висновку про те,
що при укладенні договору іпотеки
сторони досягли згоди щодо його умов у
відповідності зі ст. 638 ЦК України, які є
обов'язковими до виконання ними, а сам
договір іпотеки укладено відповідно до
вимог чинного законодавства і при його
укладенні не були порушені права
неповнолітніх дітей позивача, тому
підстав, передбачених ч. 6 ст. 203 та ч. 1
ст. 215 ЦК України, для задоволення
позову немає.

За вказаних обставин та вимог чинного
законодавства, суд доходить висновку,
що вимоги позову є необґрунтованими, та
такими, що не ґрунтуються на нормах
матеріального закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 1046, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 1, 5, 6, 18
Закону України «Про іпотеку», ст.12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», п. 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними"
ст.ст.10,11,60,212,213,215 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позову ОСОБА_1 до
Кредитної спілки «Взаємний кредит»,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання
пункту договору іпотеки недійсним -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в 10-ти
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10-ти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

.

Суддя:
Мовчан Д.В.