Справа № 2-572/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Трегубенко Л. О. ,

при секретарях - Ютланчук К. А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, Київської міської ради про
визнання права спільної часткової
власності на частини земельної ділянки
у порядку спадкування за законом, і
зобов»язання внести відповідні зміни
до Державного земельного кадастру щодо
нових власників,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2010 р. первісно позивачі,
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, звернулись до суду з
позовом до ОСОБА_3, з урахуванням
наступних уточнень та доповнень, про
поділ земельної ділянки у натурі,
визнання права власності, визначення
порядку користування землею,
зобов»язання вчинити певні дії.

17.12.2013 р. в порядку ст. 37 ЦПК України у
якості правонаступника ОСОБА_4,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, вступила у
справу ОСОБА_1, і з урахуванням уточнень
від 26.12.2013 р. та роз»єднання вимог від
13.03.2014 р., позивачі просять визнати за
ними право спільної часткової
власності у порядку спадкування за
законом по 1/2 частині земельної
ділянки, площею 0,0933 га, за кожною.

Обгрунтовують тим, що вони разом з
відповідачкою, ОСОБА_3, є
співвласниками будинку АДРЕСА_1,
розташованому на спірній земельній
ділянці, площею 0,0933 га.

Як співвласники, набувши право
спільної часткової власності на жилий
будинок на підставі свідоцтв про право
на спадщину за законом від 29.04.2004 р. та
від 10.10.2013 р. , пропорційно їх часткам у
домоволодінні набули право на частки
спірної земельної ділянки з цільовим
призначенням: для будівництва та
обслуговування жилого будинку.

Четверта київська державна
нотаріальна контора у видачі свідоцтва
про право на спадщину на частини
земельної ділянки після смерті
попередніх власників, ОСОБА_7,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, відмовила,
посилаючись на відсутність їх оцінки,
і визначених часток у спільній
власності на землю.

Позивачка, ОСОБА_1, одержавши свідоцтво
про право на спадщину за законом на
частку жилого будинку після смерті
матері, ОСОБА_4, не оформила спадщину на
частку земельної ділянки за
відсутності правовстановлюючих
документів на ім»я спадкодавця.

Постійно виникають спори з
відповідачкою про порядок
користування і володіння земельною
ділянкою, зокрема щодо виставлення
паркану, висадки квітів, у досудовому
порядку досягти згоди не можуть.

Позивачі просять позов задовольнити.

Відповідачка, ОСОБА_3, позовні вимоги не
визнала, у письмових поясненнях
зазначила, що є власником 1/2 частини
будинку АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі - продажу, посвідченого 27.07.1978 р.
Першою київською нотаріальною
конторою, зареєстрованого Київським
міським бюро технічної інвентаризації
05.10.1978 р. за №14113

Інша 1/2 частина будинку належала
попереднім власникам, ОСОБА_7 та ОСОБА_6,
батькам ОСОБА_4 (нині померлої) та
ОСОБА_2, на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
Четвертою київською державною
нотаріальною конторою 20.09.1960 р. за №14113.

Цілком житловий будинок, загальною
площею 41, 7 кв. м, розташовувався на
земельній ділянці розміром 0, 60 га,
співвласники уклали договір про
визначення порядку користування
будинком і земельною ділянкою,
посвідчений 27.08.1991 р. Чотирнадцятою
київською державною нотаріальною
конторою за № С-401, згідно проекту
Київського міського бюро технічної
інвентаризації від 1960 р., по межі
розподілу навпіл - на дві рівні частини,
площа інших співвласників складає 0,32
га.

Починаючи з 1992 р., з дозволу Подільської
районної державної адміністрації в м.
Києві ( розпорядження від 04.09.1992 р. № 621)
орендувала земельну ділянку для
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель, 05.01.1999 р.
отримала дозвіл №С-3092 на виготовлення
Державного акту на право приватної
власності земельної ділянки, у тому
числі на 313 кв. м з орендованої землі,
розміром 1036 кв. м, узгодила з
землеустроєм, що відображено на плані
інвентаризації від 16.08.1991 р., 07.02.1997 р.,
30.07.2004 р..

Рішенням Київської міської ради від
20.05.1999 р. №250/351 їй та іншим власникам
передано у приватну власність земельну
ділянку, площею 0,0933 га, на підставі
якого 18.05.2000 р. одержала Державний акт
на право приватної власності на землю
ІУ-КВ №126844, зареєстрований у Книзі
записів актів за №85-200418.

Спорів між співвласниками щодо
користування землею та розмірів часток
не виникало, продовжувала діяти угода
про порядок користування земельною
ділянкою, встановлений з 1960 р., з тою
різницею, що з боку її частини будинку
земельна ділянка збільшилась на 313 кв.
м, на які мала дозвіл від 21.01.1999 р.
№116-2/217.

Частка позивачів визначена і складає
0,0320 га, їй належить інша частка від 0,0933
га, та складає 0,0613 га, тому немає
підстав до задоволення позову.

У судовому засіданні позивачка, ОСОБА_1,
її представник і представник
позивачки, ОСОБА_2, на підставі договору
про надання правової допомоги , ОСОБА_8,
позовні вимоги, з урахуванням уточнень
в редакції від 26.12.2013 р., підтримали, з
підстав, наведених у заявах, просять
задовольнити, пояснили, що
відповідачка відмовилась від
застосування спрощеного порядку
внесення змін щодо власників до
державного акту на право приватної
власності на землю.

Представники відповідачки, ОСОБА_9, на
підставі довіреностей, ОСОБА_10 та
ОСОБА_11, позовні вимоги не визнали з
підстав, наведених у письмових
запереченнях, у задоволенні позову
просять відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивачки,
ОСОБА_1, представника позивачів, і
представників відповідачки, вивчивши
матеріали справи, дійшов висновку, що
позовні вимоги підтверджені і
підлягають задоволенню частково з
наступних підстав.

Суд установив, що позивачка, ОСОБА_2, є
власницею 1/4 частини жилого будинку
АДРЕСА_1, з якої 1/12 і 1/6 частини -
відповідно до свідоцтв про право на
спадщину за законом, посвідчених 29.04.2004
р. державним нотаріусом Четвертої
київської державної нотаріальної
контори, зареєстрованих у реєстрі за
№№ 1-1434, 1-1436, після смерті батька,
ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, та після
смерті матері, ОСОБА_6, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3, а позивачка, ОСОБА_1,
успадкувала 14 частину цього будинку на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом, посвідченого
10.10.2013 р. державним нотаріусом
Чотирнадцятої київської державної
нотаріальної контори, реєстр №2-1638,
після смерті матері, ОСОБА_4, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т. 2 а. с.1-5, 59, 60 ).

Власницею 1/2 частини цього будинку є
відповідачка, ОСОБА_3, на підставі
договору купівлі -продажу,
посвідченого Першою київською
нотаріальною конторою 27.07.1978 р.,
зареєстрованого Київським міським
бюро технічної інвентаризації 05.10.1978 р.
за №14113 ( а. с. 65, 66) .

Співвласникам жилого будинку земельна
ділянка передана у порядку безоплатної
приватизації у приватну власність
відповідно до ст. ст. 17, 67 ЗК України ( у
редакції 1990 р.) та у порядку,
визначеному Декретом Кабінету
Міністрів України «Про приватизацію
земельних ділянок» від 26.12.1992 р. N 15-92.

Відповідно до ст. 17 ЗК України ( у
редакції 1990 р.) передача земельних
ділянок у приватну власність
провадилась Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки, у тому числі, для: будівництва
та обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), розмір яких згідно зі ст. 67
цього Кодексу повинен бути у містах - 0,1
га.

Цілком жилий будинок АДРЕСА_1
розташовується на земельній ділянці
розміром 0,0933, переданій співвласникам,
ОСОБА_3, і нині покійним, ОСОБА_7 та
ОСОБА_6, у спільну приватну власність на
підставі рішення Київської міської
ради «Про передачу громадянам у
приватну власність земельних ділянок
для обслуговування жилих будинків і
господарських будівель» від 20.05.1999 р. №
250/351.

Відповідно до державних актів на право
приватної власності на землю (серії
ІV-КВ №126842, серії ІV-КВ №126843, серії ІV-КВ
№126843), виданих 18.05.2000 р. кожному із
співвласників на підставі рішення
Київської міської ради від 20.05.1999 р. №
250/351, земельна ділянка, передана у
спільну приватну власність, площею 0,0933
га, для обслуговування жилого будинку і
господарських будівель ( а. с. т. 1, а. с.
6-9, 70)

Рішенням Київської міської ради від
24.05.2007 р. № 696-9/1357, у зв'язку із заявами
громадян у додатку до рішення
Київської міської ради від 20.05.1999 р. №
250/351 внесені такі зміни та доповнення:
на п'ятій сторінці у другій позиції: у
четвертій графі слово "ОСОБА_3" замінено
словом "ОСОБА_3"; у шостій графі цифри
"0,0933" замінено словами та цифрами: "1/4
від 0,0933, 1/4 від 0,0933, 1/2 від 0,0933" ; у сьомій
графі слово "приватну" замінено словом
"часткову" (т. 1, а. с. 228).

У відповідності із ст. 125 ЗК України
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Відповідно до загальних Правил книги
шостої Цивільного кодексу України,
викладених у нормах ст. ст. 1216 - 1218 ЦК
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

До складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Тобто, за загальним правилом, умовою
для переходу в порядку спадкування
права власності на об'єкти нерухомості,
в тому числі земельну ділянку, є
набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув
права власності на земельну ділянку, то
спадкоємець також не набуває права
власності у порядку спадкування, до
нього переходять лише визначені
майнові права, які належали
спадкодавцеві на час відкриття
спадщини.

Документами, що посвідчують право
власності на землю при спадкуванні, є
свідоцтва про право на спадщину, видані
нотаріусами (разом із відповідним
державним актом).

Четверта київська державна
нотаріальна контора ОСОБА_2 та нині
покійній ОСОБА_4 у видачі свідоцтв про
право на спадщину за законом на частки
земельної ділянки відмовила, за
відсутності оцінки та визначення
часток у спільній власності, а
позивачка, ОСОБА_1, не оформила спадщину
на частину земельної ділянки за
відсутності правовстановлюючих
документів на землю на ім»я
спадкодавця ( т. 1, а. с. 61, т. 2 а. с. 1).

При вирішенні спору, суд виходить з
того, що позивачка, ОСОБА_2 і нині
покійна ОСОБА_4, після смерті батька,
ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, та
матері, ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3,
та у порядку правонаступництва,
позивачка, ОСОБА_12, одержавши свідоцтва
про право на спадщину за законом у
частині 1/4 частини жилого будинку,
фактично прийняли спадщину в цілому,
ураховуючи наступне.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 3.5 листа від 16.05.2013 р. №
24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування»
роз»яснив, що спори про визнання права
власності на земельну ділянку в
порядку спадкування, зокрема у
випадках, якщо відсутній отриманий
спадкодавцем державний акт про право
власності на земельну ділянку,
зареєстрований належним чином, якщо
спадкодавцем не був отриманий
державний акт про право власності на
земельну ділянку, або в державному акті
є неточності, які підлягають
виправленню, розглядаються судами з
урахуванням вимог закону та роз'яснень,
викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30
травня 2008 року N 7 про те, що відповідно
до статті 1225 ЦК право власності на
земельну ділянку переходить до
спадкоємців за загальними правилами
спадкування (зі збереженням її
цільового призначення) при
підтвердженні цього права спадкодавця
державним актом на право власності на
землю або іншим правовстановлюючим
документом.

Пленум Верховного Суду України у п. 10
постанови від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову
практику у справах про спадкування»
зазначив, що відповідно до статті 1225 ЦК
право власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців за
загальними правилами спадкування (зі
збереженням її цільового призначення)
при підтвердженні цього права
спадкодавця державним актом на право
власності на землю або іншим
правовстановлюючим документом.

Правило статті 1225 ЦК про те, що при
переході до спадкоємців права
власності на житловий будинок, інші
будівлі та споруди до них переходить
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, і у розмірі, який необхідний
для їх обслуговування, якщо інший її
розмір не визначений заповітом,
необхідно розуміти так, що така ділянка
переходить у власність або
користування спадкоємців, якщо її було
надано в установленому порядку, в
межах, визначених при наданні, за умови,
що спадкодавець не складав заповіту
щодо розпорядження земельною ділянкою,
належною йому на праві власності.

Суд ураховує, що законом розмежовані
поняття "виникнення права на спадщину"
та "виникнення права власності на
нерухоме майно, що входить до складу
спадщини", і з ними пов'язуються різні
правові наслідки у разі, якщо спадщина
прийнята, проте спадкоємцем не було
одержано свідоцтво про право на
спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено
державну реєстрацію права на спадщину
(ст. 1299 ЦК).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини, а ч. 3 ст. 1296 цього
Кодексу визначає, що відсутність
свідоцтва про право на спадщину не
позбавляє спадкоємця права на
спадщину.

Відповідно до ст. 1297 ЦК встановлено
обов'язок спадкоємця звернутися за
свідоцтвом про право на спадщину на
нерухоме майно.

Проте нормами цієї статті, так само як й
іншими нормами цивільного права, не
визначено правових наслідків
недотримання такого обов'язку у виді
втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на
спадщину, яке пов'язується з її
прийняттям, як майнового права
зумовлює входження права на неї до
складу спадщини після смерті
спадкоємця, який не одержав свідоцтва
про право на спадщину (ст. ст. 1296, 1297 ЦК)
та не здійснив його державної
реєстрації.

Відповідно до змісту п. 5 Прикінцевих та
перехідних положень до спадщини, яка
відкрилась і була прийнята до 01.01.2004 р.,
застосуванню підлягають норми
законодавства, чинного на час
відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР,
нормами якого передбачалися певні дії,
які свідчили про прийняття спадщини, у
тому числі шляхом вступу у володіння та
управління спадковим майном (фактичне
прийняття спадщини).

Відтак, належність спадщини
спадкоємцеві визначається з часу
відкриття спадщини у разі, якщо
спадщина відкрилась у період чинності
ЦК УРСР, то застосовуються норми ст. ст.
548, 549 цього Кодексу (в редакції 1963 р.) за
умови, якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; та/або подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини, незалежно від оформлення
права на спадщину, а щодо спадщини, що
відкрилась після 01.01. 2004 р. (ст. 1268 ЦК ),
якщо він постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, та протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (в редакції
1963 р.) та ст. 1268 чинного ЦК України не
допускається прийняття спадщини з
умовою чи із застереженням, тому
виходячи зі змісту цих норм вважається,
що спадкоємець приймає (або не приймає)
спадщину в повному обсязі.

Вирішення судом спору щодо визнання
права власності в порядку спадкування
може відбуватися лише після прийняття
спадщини.

При вирішенні спору суд розмежовує
час і підстави виникнення права
власності у спадкодавця, які
кваліфікуються відповідно до
законодавства України чинного на час
виникнення права власності та підстави
спадкування зазначеного майна, що
визначаються на час відкриття спадщини
та у відповідності з п. 5 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК.

Спадкоємець для набуття права
власності у встановленому
законодавством порядку, в залежності
від часу відкриття спадщини, повинен
здійснити дії, які необхідні для
набуття права власності на визначене
нерухоме майно, зокрема на земельну
ділянку, в тому числі при переході
права на землю при спадкуванні права на
частину нерухомого майна, якщо був
установлений порядок користування ним,
- то з урахуванням цього порядку.

Відповідно до п. п. 21, 22, 22-1 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» , виходячи з
того, що порядок користування спільною
земельною ділянкою, у тому числі тією,
на якій розташовані належні
співвласникам жилий будинок,
господарські будівлі та споруди,
визначається насамперед їхньою угодою
залежно від розміру їхніх часток у
спільній власності на будинок, суд
відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги
цю угоду при вирішенні спорів як між
ними самими, так і за участю осіб, котрі
пізніше придбали відповідну частку в
спільній власності на землю або на
жилий будинок і для яких зазначена
угода також є обов'язковою. Це правило
стосується тих випадків, коли жилий
будинок було поділено в натурі.

Суд може не визнати угоду про порядок
користування земельною ділянкою, коли
дійде висновку, що угода явно ущемляє
законні права когось зі співвласників
… .

Якщо до вирішення судом спору між
співвласниками жилого будинку розмір
часток у спільній власності на
земельну ділянку, на якій розташовані
будинок, господарські будівлі та
споруди, не визначався або вона
перебувала у користуванні
співвласників і ними не було досягнуто
угоди про порядок користування нею,
суду при визначенні частини спільної
ділянки, право на користування якою має
позивач (позивачі), слід виходити з
розміру його (їх) частки у вартості
будинку, господарських будівель та
споруд на час перетворення спільної
сумісної власності на спільну часткову
чи на час виникнення останньої.

Аналогічні керівні роз»яснення
містилися в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 25.12.1996 р. №
13, яка втратила чинність.

Відповідно до п. г) ч. 1 ст. 81 чинного ЗК
України громадяни України набувають
права власності на земельні ділянки на
підставі: прийняття спадщини.

Відповідно до абз. 2 п. 1 розділу X
"Перехідні положення" чинного
Земельного кодексу України, якщо
видача державного акта про право
власності на землю здійснюється на
підставі рішення про передачу
громадянам України безоплатно у
приватну власність земельних ділянок,
прийнятого органами місцевого
самоврядування відповідно до Декрету
Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 р.
"Про приватизацію земельних ділянок",
до спадкоємців переходить право
отримати державний акт про право
власності на земельну ділянку.
Зазначений порядок встановлений
законодавством у разі набуття права
власності на земельні ділянки шляхом
їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116
ЗК).

Законом України від 05.03.2009 р. "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо документів, що
посвідчують право на земельну ділянку,
а також порядку поділу та об'єднання
земельних ділянок", спрощений порядок
реєстрації зміни власника земельної
ділянки без заміни державного акта про
право власності на підставі свідоцтва
про право на спадщину чи судового
рішення із внесенням змін щодо нового
власника до державного акта,
застосування якого було можливе за
умови згоди всіх співвласників
земельної ділянки, але відповідачка
оспорює право позивачів.

Відповідно до ст. 126 ЗК України у
редакції Закону України "Про Державний
земельний кадастр" від 07.07.2011 р., право
власності, користування земельною
ділянкою оформлюється відповідно до
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", внесення змін до
Державного земельного кадастру щодо
нових власників частини земельної
ділянки по АДРЕСА_1 не відноситься до
компетенції Київської міської ради,
тому в цій частині вимоги не підлягають
задоволенню.

Відповідно до норм ст. ст. 86, 87, 89
чинного ЗК України земельна ділянка
може знаходитись у спільній власності
з визначенням частки кожного з
учасників спільної власності (спільна
часткова власність) або без визначення
часток учасників спільної власності
(спільна сумісна власність).

Право спільної часткової власності на
земельну ділянку виникає: в) при
прийнятті спадщини на земельну ділянку
двома або більше особами; г) за рішенням
суду.

Земельна ділянка може належати на
праві спільної сумісної власності лише
громадянам.

Володіння, користування та
розпорядження земельною ділянкою
спільної сумісної власності
здійснюються за договором або законом.

У відповідності з ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

У відповідності зі ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Докази мають бути належними і
допустимими відповідно до положень ст.
ст. 58, 59 ЦПК України.

Ураховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги позивачок
про визнання за ними права спільної
часткової власності у порядку
спадкування за законом по 1/4 частині
земельної ділянки, площею 0,0933 га, за
кожною, доведені і підлягають
задоволенню, і задоволенні вимог до
Київської міської ради про
зобов»язання внести відповідні зміни
до Державного земельного кадастру щодо
нових власників частини земельної
ділянки по АДРЕСА_1 відмовляє.

Суд присуджує з відповідачки, ОСОБА_3,
на користь позивачки ОСОБА_1, як
правонаступника ОСОБА_4, понесені нею
та документально підтверджені витрати
по сплаті судового збору в сумі 1700 грн.
і коштів на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у сумі 120
грн., всього суму 1820 грн.

На підставі наведеного, ст.ст. 1216-1218, 1220
- 1223, 1225, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296, 1297, п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України, ст. ст. 548, 549 ЦК України ( в
редакції 1963 р.), ст. ст. 86, 87, 89, 125, 126, абз.
2 п. 1 розділу X Перехідних положень ЗК
України, ст. ст. 17, 67 ЗК України (у
редакції 1990 р.), керуючись ст. ст. 10, 11,
57- 60, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної
часткової власності у порядку
спадкування за законом на 1/4 частину
земельної ділянки від земельної
ділянки площею 0,0933 га ( код № 85:219:041),
розташованої по АДРЕСА_1, після смерті
спадкодавця, ОСОБА_4, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка за життя фактично
прийняла спадщину на цю частину
земельної ділянки, але юридично не
оформила, після смерті спадкодавців,
ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, та
ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, що
належала померлим на підставі
Державних актів на право приватної
власності на землю серії ІV-КВ №126842 і
серії ІV-КВ №126843, виданих 18.05.2000 р.
відповідно до рішення Київської
міської ради «Про передачу громадянам
у приватну власність земельних ділянок
для обслуговування жилих будинків і
господарських будівель» від 20.05.1999 р. №
250/351.

Визнати за ОСОБА_2 право спільної
часткової власності у порядку
спадкування за законом на 1/4 частину
земельної ділянки від земельної
ділянки площею 0,0933 га ( код № 85:219:041),
розташованої по АДРЕСА_1, після смерті
спадкодавців, ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3, що належала померлим на
підставі Державних актів на право
приватної власності на землю серії
ІV-КВ №126842 і серії ІV-КВ №126843, виданих
18.05.2000 р. відповідно до рішення
Київської міської ради «Про передачу
громадянам у приватну власність
земельних ділянок для обслуговування
жилих будинків і господарських
будівель» від 20.05.1999 р. № 250/351.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до Київської міської ради про
зобов»язання внести відповідні зміни
до Державного земельного кадастру щодо
нових власників частини земельної
ділянки по АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд міста в
установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Л. О. Трегубенко