У Х В А Л А

іменем україни

18 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника
Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання права власності; за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_5, про визнання
договору іпотеки недійсним за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 4 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 20 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 27 лютого 2008 року
вона уклала з
ОСОБА_5 договір купівлі-продажу
товарно-матеріальних цінностей на
суму 430 тис. грн. На забезпечення
виконання покупцем зобов'язань за
указаним договором купівлі-продажу 27
лютого 2008 року між нею та ОСОБА_4 було
укладено договір іпотеки, предметом
якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1.
Зазначала, що ОСОБА_5 не виконав умови
договору купівлі-продажу, не провів
розрахунок за товар у строки, визначені
п. 2.2 указаного договору. У зв'язку з цим,
позивачка на підставі ст. 37 Закону
України «Про іпотеку» просила визнати
за нею право власності на предмет
іпотеки та стягнути з відповідачів
понесені нею судові витрати.

У липні 2012 року ОСОБА_4 пред'явила
зустрічний позов до ОСОБА_3,
посилаючись на те, що договір іпотеки
від 27 лютого 2008 року, був підписаний нею
проти її волі та внаслідок тривалого
психологічного тиску з боку її
чоловіка, ОСОБА_5, унаслідок чого вона
була пригнічена та перебувала у стані
депресії. У зв'язку з цим просила
визнати указаний договір іпотеки
недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 4 лютого

2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 20 березня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний
позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано
недійсним договір іпотеки, укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 27 лютого

2008 року, посвідчений приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_6, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, перевіривши наведені в скарзі
доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову та задовольняючи зустрічний
позов, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що договір іпотеки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
було підписано останньою проти її
справжньої волі, внаслідок
застосування до неї психічного тиску з
боку її чоловіка, який хотів зайнятися
бізнесом, для чого йому треба було
забезпечити договір купівлі-продажу.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом встановлено, що 27 лютого 2008 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено
договір купівлі-продажу
товарно-матеріальних цінностей на суму
430 тис. грн.

На забезпечення виконання покупцем
зобов'язань за указаним договором
купівлі-продажу 27 лютого 2008 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір
іпотеки, предметом якого є трикімнатна
квартира АДРЕСА_1, яка належить їй на
праві власності та придбана у період
шлюбу з ОСОБА_5

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
для недійсності правочину є
недотримання в момент укладення
правочину стороною вимог, встановлених
частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено,
що волевиявлення учасника правочину
повинно бути вільним та відповідати
його внутрішній волі.

Зі змісту ч. 1 ст. 231 ЦК України
вбачається, що правочин, вчинений
особою проти її справжньої волі
внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Як роз'яснено в п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», при
вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства, необхідно
враховувати, що насильство може
виражатися в незаконних, однак не
обов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятися як
стороною правочину, так і іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна. Факт насильства не
обов'язково має бути встановлений
вироком суду, постановленим у
кримінальній справі.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до висновку
судово-психологічної експертизи від 03
грудня 2013 року, який фактично покладено
судами в основу рішення, впродовж 2008-2010
років психічний стан ОСОБА_4
характеризується як пригнічений, що
обумовлено психологічним тиском на неї
з боку ОСОБА_5 та наслідками цього
впливу. У момент підписання і
нотаріального посвідчення договору
іпотеки від 27 лютого 2008 року ОСОБА_4
знаходилась в стані пригніченості,
який суттєво пригнічував її вольову
функцію. Здатність свідомо приймати
рішення щодо підписання цього договору
іпотеки у цілому не порушена, але
суттєво знижена здатність повною мірою
реалізовувати свої рішення за рахунок
пригнічення волі.

Крім цього, суди також послалися на
показання свідків, зазначивши, що вони
підтвердили висновки експертизи.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212
ЦПК України рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього.

Ухвалюючи рішення, суди виходили із
того, що при підписанні договору
іпотеки ОСОБА_4 була пригнічена та
знаходилась під впливом свого
чоловіка. Такий висновок судів є
припущенням, оскільки не доведено
наявність безпосереднього причинного
зв'язку між психологічним тиском та
волевиявленням сторони правочину щодо
його підписання.

Крім того, суди не звернули уваги про
те, що договір іпотеки є лише
забезпеченням виконання основного
зобов'язання, і у разі його виконання
він не буде мати значення.

Оскільки вирішення первісного позову
залежить від вирішення зустрічного
позову, то судові рішення підлягають
скасуванню у повному обсязі.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 4 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 20 березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко