Ухвала

іменем україни

23 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Парінової І.К.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали колегії суддів судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 23 березня 2011 року в справі
за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6,
ОСОБА_3, третя особа - Головне
управління юстиції у м. Києві, про
визнання заповіту недійсним та
визнання права власності на будинок у
порядку спадкування,

в с т а н о в и л а:

У січні 2004 року ОСОБА_7,
правонаступниками якої є ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_6, ОСОБА_3,
обґрунтовуючи вимоги тим, що 21 травня
2002 року між нею та відповідачами
укладено договір дарування будинку
АДРЕСА_1. Через похилий вік договір вона
не читала. Проте наміру дарувати
будинок не мала та вважала, що укладає
договір оренди строком на один рік.
Посилаючись на те, що її ввели в оману,
просила суд визнати договір дарування
недійсним.

У серпні 2007 року ОСОБА_4 звернулася із
позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6,
ОСОБА_3, Головне управління юстиції у м.
Києві, про визнання заповіту частково
недійсним та визнання за нею права
власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1.
Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її
мати ОСОБА_7, після смерті якої
відкрилась спадщина на зазначений
будинок. Звернувшись до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини дізналася, що її мати 28 липня
2004 року склала заповіт, яким заповіла
все своє майно ОСОБА_5 Вважала, що
оскільки досягла 55-річного віку і
є непрацездатною, має право на
обов'язкову частку у спадщині.

У процесі розгляду справи ОСОБА_4
неодноразово уточнювала позовні
вимоги, зазначивши, що спірний договір
дарування вчинений ОСОБА_7 під
впливом помилки, а заповіт складено
відносно майна, яке їй не належало.
Ураховуючи викладене, просила визнати
зазначені вище договір дарування й
заповіт недійсними та визнати за нею
право власності на спірний будинок у
порядку спадкування за законом.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 05 травня 2010 року в
задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору дарування
відмовлено. В задоволенні позову
ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним
та визнання права власності на
спадкове майно в порядку спадкування
за законом відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
29 вересня 2010 року рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 05 травня 2010 року в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору дарування
скасовано. Ухвалено в цій частині
рішення, яким позов задоволено. Визнано
недійсним договір дарування будинку
АДРЕСА_1, укладений 21 травня 2002 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_6, ОСОБА_3 В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати
Верховного Суду України від 23
березня 2011 року касаційну скаргу
ОСОБА_6, ОСОБА_3 відхилено на підставі
частини 1 статті 337 ЦПК України. Рішення
апеляційного суду м. Києва від 29
вересня 2010 року залишено без змін.

У червні 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_6 про
перегляд зазначеної ухвали колегії
суддів Верховного Суду України з
підстав неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Колегія суддів вважає, що у допуску до
провадження Верховного Суду України
вказаної вище справи слід відмовити з
таких підстав.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Частиною 1 ст. 356 ЦПК України
встановлено, що заява про перегляд
судових рішень подається протягом
трьох місяців з дня ухвалення судового
рішення, щодо якого подано заяву про
перегляд, або з дня ухвалення судового
рішення, на яке здійснюється посилання,
на підтвердження підстав, установлених
п. 1 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, якщо воно
ухвалено пізніше, але не пізніше одного
року з дня ухвалення судового рішення,
про перегляд якого подається заява.

У п. 11 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 від 30 вересня 2011 року «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» роз'яснено, що недодержання
умови щодо річного строку для подання
заяви про перегляд судових рішень
Верховним Судом України є підставою
для відмови у допуску справи до
провадження, оскільки такий строк
поновленню не підлягає. Зазначене
правило поширюється й на судові
рішення суду касаційної інстанції
(судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України), що ухвалені
до 30 липня 2010 року - дати набрання
чинності Законом України «Про
судоустрій і статус суддів».

Рішення не підлягає допуску до
перегляду Верховним Судом України,
якщо протягом одного року з моменту
його ухвалення не виникло підстав для
його перегляду, тобто не ухвалено
рішення, яким судом (судами) касаційної
інстанції неоднаково застосовано одні
й ті самі норми матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах. Крім того, рішення не
підлягає допуску до провадження в разі,
якщо протягом одного року було
ухвалено інше рішення, але протягом
цього строку не подано відповідної
заяви про його перегляд.

З урахуванням викладеного,
недодержання вимог цивільного
процесуального законодавства щодо
річного строку звернення із заявою про
перегляд судових рішень є підставою
для відмови у допуску справи до
провадження Верховного Суду України,
оскільки поновленню такий строк не
підлягає.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа -
Головне управління юстиції у м. Києві,
про визнання заповіту недійсним та
визнання права власності на будинок у
порядку спадкування, за заявою ОСОБА_3
про перегляд ухвали колегії суддів
Верховного Суду України від 23 березня
2011 року до провадження Верховного Суду
України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

І.К. Парінова