Справа № 345/808/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1319/2014
Головуючий у 1 інстанції Галущак Л. О.
Суддя-доповідач Шалаута Г.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої-судді: Шалаути
Г.І.,

суддів: Матківського
Р.Й., Ковалюка Я.Ю,

секретаря: Бойчука Л.М.,

з участю сторін: представників
апелянта - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Калуської міської ради, третьої
особи-Калуської державної
нотаріальної контори про визнання
права власності порядку спадкування за
законом, за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від
30.04.2014 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 в квітні 2014 року звернулася в
суд із зазначеним позовом, який
мотивувала тим, що 05.12.1978 року її мати
ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого усе
належне їй майно заповіла своїй сестрі
- ОСОБА_6. ІНФОРМАЦІЯ_1 її мама померла, а
14.09.1985 року ОСОБА_6 отримала спадщину, що
складалася із будинковолодіння,
АДРЕСА_1, отримавши свідоцтво про право
на спадщину за заповітом у Калуській
державній нотаріальної конторі. До
складу спадкового майна входила також
і земельна ділянка, розташована в
АДРЕСА_2 та належала на праві власності
її матері ОСОБА_5 та її батькові ОСОБА_7
на підставі договору(купчі) від 17.08.1933
року, зареєстрованого за реєстром №9298,
укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 і
ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 41 ар
14 м. Право власності на земельну
ділянку посвідчено та зареєстровано у
земельній книзі гміни Калуш за номером
іпотечного переліку 2157 від 11.05.1935 року.
При посвідченні заповіту спадкоємцем
ОСОБА_5 у 1978 році договір купчі-продажу
земельної ділянки до Калуської
державної нотаріальної контори не
подавався. 1/2 земельної ділянки
успадкував батько по закону, сестра
мами успадкувала за заповітом ? площею
41 ар.14м, що розташована по АДРЕСА_2.
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько помер. Після його
смерті відкрилася спадщина на половину
земельної ділянки по АДРЕСА_2. ОСОБА_6
відповідно до ст.ст.524, 529, 549 ЦК України в
редакціх 1963 року є такою, що прийняла
спадщину після смерті батька - фактично
вступила в управління
нею-використовувала, зорювала її,
засаджувала, випасала худобу на ній.
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6, спадкове
майно після її смерті успадкувала
позивачка. 08.07.1998 року їй видано
свідоцтво про право на спадщину по
закону. Спадкове майно складалося з:
житлового дерев»яного будинку
житловою площею 33.84 м.кв., стодоли,
стайні, криниці, що розташовані по
АДРЕСА_1 В лютому1912 року вона знайшла
договір купчі земельної ділянки від
17.08.1933 року та 23.02.2012 року звернулася до
Калуської міської ради із заявою про
державну реєстрацію за нею права
власності на спірну земельну ділянку
та отримала відповідь, що для вчинення
такої дії треба отримати свідоцтво про
право на спадщину. Вона звернулася до
Калуської державної нотаріальної
контори та 26.04.2013 року через
відсутність правовстановлюючих
документів отримала відмову. Просить
визнати за нею право власності на
спірну земельну ділянку площею 41ар.14м.
АДРЕСА_2(а.с.44-45).

Рішенням Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від
30.04.2014 року в позові відмовлено за
безпідставністю заявлених вимог.

На зазначене рішення ОСОБА_4 подала
апеляційну скаргу, в якій зазначає, що
рішення винесене з порушенням норм
процесуального та матеріального права
та за невідповідності висновків суду
обставинам справи. Так, апелянт
зазначає, що суд керувався Декретом
«Про землю»»І-го Всеукраїнського
з»їзду Рад 1917 року яким приватна
власність була скасована. А також ст.3
ЗК УРСР 1970 року, якою передбачено, що
вся земля є виключно власністю держави
і передається лише в користування.
Однак ці норми, на думку апелянта, не
підлягали застосуванню, бо територія
Україна входила до складу Польщі до 1939
року, на яку не поширювались ці закони і
дозволялося право приватної власності
на землю. У 1939 році Західну Україну
прийнято до складу УРСР. .На цей час
діяли норми ЦК УРСР від 1922 року, ст.52 ЦК
України розрізнялась власність
державна(націоналізована і
муніципалізована, кооперативна і
приватна). Жодних дій по вилученню
спірної земельної ділянки у власника
вчинено не було. Підстави переходу
спірної земельної ділянки до держави
теж відсутні. Апелянт зазначив, що поза
увагою суду залишилися покази свідка
ОСОБА_9 про те, що по АДРЕСА_2 був город,
яким користувалися ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Також апелянт вважає, що висновки суду
про те, що на території спірної
земельної ділянки знаходиться районна
лікарня нічим не підтверджені,
оскільки районна лікарня розташована
на земельній ділянці, яка межує зі
спірною земельною ділянкою. Видане на
ім»я ОСОБА_4 свідоцтво про право на
спадщину за законом після померлої у
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 є доказом того, що
вона у визначений законом термін
звернулася в нотконтору із заявою про
прийняття спадщини та прийняла її.
Доказів про те, що спірну земельну
ділянку успадкувала держава немає.
Просила апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати, постановити нове,
яким позов задоволити.

Заслухавши доповідача, представників
апелянта, дослідивши обставини справи
та перевіривши їх доказами, колегія
суддів знаходить апеляційну скаргу
необґрунтованою, такою, що не підлягає
до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що предметом спору є
визнання права власності в порядку
спадкування за законом за спадкоємцем
по закону - ОСОБА_4 після смерті
спадкодавця - ОСОБА_6, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3, на земельну ділянку
площею 41ар14м, яка розташована в
АДРЕСА_2. Зазначена земельна ділянка
належала на праві власності матері
позивачки ОСОБА_5 та її батькові ОСОБА_7
на підставі договору(купчі) від 17.08.1933
року. В подальшому зазначена земельна
ділянка була націоналізована та не
перейшла в спадщину після смерті
спадкодавців до спадкоємця ОСОБА_6,
оскільки остання отримала свідоцтво
про право на спадщину за заповітом у
Калуській державній нотаріальної
конторі лише на будинковолодіння
АДРЕСА_1 Твердження позивачки про те, що
ОСОБА_6 успадкувала і земельну ділянку,
так як вступила в оперативне
управління нею, не підтверджено
жодними належними та допустимими
доказами(акт встановлення меж
земельної ділянки відсутній, рішення
органу місцевого самоврядування про
передачу спірної земельної ділянки в
користування чи в оренду ОСОБА_6
відсутні). Покази свідка ОСОБА_9 суд
правомірно не взяв до уваги, оскільки
такі показання в даному спорі не є
допустимими та належними доказами для
підтвердження факту користування
спірною земельною ділянкою ОСОБА_6 З
огляду на встановлене, оскільки ОСОБА_6
не успадкувала спірної земельної
ділянки після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_7,
а успадкувала лише житловий будинок з
господарськими будівлями та
прибудинкову територію для
обслуговування будинку, то такої
земельної ділянки не могла успадкувати
після її смерті позивачка. Питання
прийняття спадщини позивачкою на час
відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6
на липень 1998 року було врегульовано
ст.549 ЦК УРСР в ред. 1963 року, якою було
чітко визначено порядок прийняття
спадщини спадкоємцями та зазначено, що
спадкоємець вважався таким, що прийняв
спадщину:1) якщо він вступив в
управління чи володіння спадковим
майном, 2) якщо він подав до
нотаріальному органу за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Судом вірно встановлено, що
спірна земельна ділянка не відносилася
до складу спадкового майна, яке
успадкувала ОСОБА_6 після смерті
батьків позивачки, а отже її не могла
успадкувати і позивачка. Судом
правильно застосовано до спірних
правовідносин Декрет «Про землю»» І-го
Всеукраїнського з»їзду Рад 1917 року,
яким приватна власність була
скасована, а також ст.3 ЗК УРСР 1970 року,
якою передбачено, що вся земля є
виключно власністю держави і
передається лише в користування.

Та оскільки в користування ОСОБА_6
спірна земельна ділянка передана не
була, вона не була ні користувачем цієї
земельної ділянки, ні власником її, то
не могла увійти в масу спадкового
майна, яке успадкувала після її смерті
у 1998 році позивачка.

Враховуючи викладене, колегія
погоджується з висновками суду першої
інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
відповідає, а доводи апеляційної
скарги колегія знаходить
необгрунтованими, надуманими та
приходить до висновку, що вони не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції та задоволенню
не підлягають.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317, 319, 323-325 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від
30.04.2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
набрання нею законної сили.

Судді
Г.І. Шалаута

Я.Ю. Ковалюк

Р.Й.
Матківський