Справа № 463/54/13
інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/92/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Гірник
Т.А., Савуляка Р.В.,

секретаря -
Глинського О.А.,

з участю:
ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

ОСОБА_4, її
представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 08 квітня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_6, правонаступником
якого є ОСОБА_4, треті особи:
Личаківська районна адміністрація
Львівської міської ради, Львівська
міська рада, про встановлення порядку
користування житловим будинком,
зобов'язання до вчинення дій,
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, позовом ОСОБА_6,
правонаступником якого є ОСОБА_4, до
ОСОБА_2, третя особа - Львівська міська
рада, про встановлення порядку
користування земельною ділянкою -

в с т а н
о в и л а:

У квітні 2007 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом, який під
час розгляду справи неодноразово
уточнювала, з остаточними вимогами: про
встановлення порядку користування
житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом
надання їй у користування приміщень
коридору ІІ-2 площею 2,52 кв.м., підвалу IV
площею 15,5 кв.м. на цокольному поверсі;
приміщень коридору 1-1 площею 6,1 кв.м.,
коридору 1-2 площею 1,0 кв.м., ванної
кімнати 1-3 площею 3,20 кв.м., вбиральні 1-4
площею 1,4 кв.м., кухні 1-5 площею 18,9 кв.м.,
житлової кімнати 1-6 площею 26,0 кв.м.,
житлової кімнати 1-7 площею 20,7 кв.м. та
балкону на першому поверсі, воріт №2, з
облаштуванням за її рахунок окремого
входу в квартиру з прибудовою сходів,
розділення житлової кімнати на першому
поверсі під літ.1-7 перегородкою на
передню (передпокій) та коридор з
дотриманням будівельних норм,
влаштування перегородки з дверним
отвором в коридорі ІІ цокольного
поверху, а в користування ОСОБА_6 -
приміщень ванної кімнати ІІІ площею 8,7
кв.м., пральної V площею 23,0 кв.м., підвалу
VІ площею 19,6 кв.м. на цокольному поверсі,
приміщень коридору 2-1 площею 5,9 кв.м.,
вбиральні 2-2 площею 1,1 кв.м, коридору 2-3
площею 5,0 кв.м., душової кімнати 2-4
площею 1,9 кв.м., кухні 2-5 площею 16,8 кв.м.;
житлової кімнати 2-6 площею 26,0 кв.м.,
житлової кімнати 2-7 площею 20,8 кв.м.,
балкону та сходів «а» на другому
поверсі, хвіртки №1 та воріт №4,
зобов»язавши його за власний рахунок
облаштувати дверний отвір між
приміщеннями цокольного поверху У та
УІ та закласти цеглою дверний отвір у
приміщення У, залишивши у спільному
користуванні співвласників будинку
сходові клітки, горище, коридор ІІ-1 в
цокольному поверсі площею 1.68 кв.м.; про
зобов'язання ОСОБА_6 перенести
телефонний апарат зі сходової клітки у
приміщення його квартири та привести
горище в попередній стан, демонтувавши
самовільно збудовану мансарду; та про
встановлення порядку користування
закріпленою за будинком земельною
ділянкою площею 922 кв.м. відповідно до
належних кожному з них часток у
будинку.

Позивач ОСОБА_6 просив встановити
порядок користування цією ж земельною
ділянкою, але площею 600 кв.м. згідно з
ідеальними частками співвласників
будинку.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 08 квітня 2013 року у
задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_6
відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, просить
його скасувати в частині відмови у
задоволенні її позовних вимог з
підстав невідповідності висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального права та ухвалити нове
рішення, яким її вимоги задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що
відмовляючи у задоволенні її позовних
вимог про встановлення порядку
користування житловим будинком з
облаштуванням для неї окремого входу
та перегородки у допоміжному
приміщенні коридору під індексом ІІ на
цокольному поверсі, суд невірно
послався на п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 04.10.1991
року і не застосував до спірних
правовідносин закони України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
та «Про архітектурну діяльність»,
постанову Кабінету Міністрів України
від 13.04.2011 року №466 «Деякі питання
виконання підготовчих і будівельних
робіт», наказ Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України №127 від 24.05.2001 року (із
змінами). Зазначає, що вона, як
співвласник будинку, має право на
надання їй у користування тієї частини
спільного майна в натурі, яка
відповідає її частці у праві спільної
часткової власності. На думку апелянта,
суд повинен був вирішити даний спір з
урахуванням його тривалості, понесених
сторонами витрат на проведення судових
експертиз, доцільність призначення
яких вирішувалась судом. Апелянт
зазначає, що у зв»язку з відсутністю
згоди протилежної сторони на
облаштування нею окремого входу у
будинок, це питання повинно
вирішуватись судом в межах розгляду
даної справи. Вважає, що питання
проведення необхідних для
запропонованого нею варіанту
користування житловим будинком
будівельних робіт повинно
вирішуватись у встановленому законом
порядку після набрання рішенням суду
законної сили, тому посилання суду на
ст.152 ЖК України щодо необхідності
отримання дозволу органу місцевого
самоврядування на проведення
запропонованих нею перепланувань та
переобладнань, є безпідставним.
Апелянт також зазначає, що
необхідність проведення перепланувань
у межах цокольного поверху викликана
тим, що між ними існує спір щодо
користування коридором під індексом
ІІ, який на її думку, належить на праві
власності саме їй, оскільки він не
увійшов до складу приміщень, переданих
у користування ОСОБА_6, і не залишений у
спільному користуванні співвласників.
Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про встановлення порядку
користування земельною ділянкою
площею 922 кв.м., на думку апелянта, суд
неправильно застосував до спірних
правовідносин норми ст.377 ЦК України
(2003р.), ст.30 ЗК України (1992р.), не
застосував норми ст.42 ЗК України (1992р.),
ст.12 ЗК України (2001р.), ст.59 ЗУ «Про
місцеве самоврядування», ст.20 ЗУ «Про
Державний земельний кадастр», та не
врахував норм ст.ст.58, 144 Конституції
України. На думку апелянта, матеріалами
інвентаризації земель м.Львова, яким
суд не дав належної оцінки,
підтверджується той факт, що у їхньому
користуванні знаходиться земельна
ділянка площею 922 кв.м. Не погоджується
апелянт також з висновками суду першої
інстанції щодо недоведеності та
безпідставності решти позовних її
вимог.

В судове засідання інші учасники
судового розгляду не з»явились, про час
та місце розгляду справи були
повідомлені у встановленому
процесуальним законом порядку,
клопотань про відкладення розгляду
справи від них не надходило, а тому
розгляд справи проведено відповідно до
вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторони апелянта в підтримання
апеляційної скарги, заперечення
протилежної сторони, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
позовних вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони є
співвласниками житлового будинку
АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 є власником 9/20 ідеальних часток
будинку на підставі договору дарування
від 31 серпня 2000 року, укладеного між нею
та ОСОБА_7 (а.с.4, 5 т.1), а ОСОБА_6 -
власником 11/20 ідеальних часток будинку
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 13 грудня 1994
року (а.с.6, 26, 27 т.1).

Після смерті ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, власником 11/20 ідеальних
часток будинку є ОСОБА_4 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 07 квітня 2014 року (а.с.239
т.3).

Згідно з правовстановлюючими
документами, на підставі яких ОСОБА_6
набув право власності на 11/20 частин
будинку, у його користування перейшли
конкретно визначені приміщення
будинку, а саме: всі жилі та нежилі
приміщення другого поверху (коридор 2-1
площею 5,9 кв.м., вбиральня 2-2 площею 1,1
кв.м, коридор 2-3 площею 5,0 кв.м., коридор
2-4 площею 1,9 кв.м., кухня 2-5 площею 16,8
кв.м.; житлова кімната 2-6 площею 26,0 кв.м.,
житлова кімната 2-7 площею 20,8 кв.м.),
півпідвальні приміщення під індексом
ІІІ площею 8,7 кв.м, У площею 23,0 кв.м., УІ
площею 19,6 кв.м., а сходова клітка та
горище - у спільному користуванні
співвласників.

Судом першої інстанції встановлено і
цей факт сторони підтвердили й у
судовому засіданні в апеляційному
суді, що ОСОБА_6 за життя одноосібно
користувався приміщеннями будинку,
зазначеними у його правовстановлюючих
документах, а ОСОБА_2 - решта
приміщеннями будинку, а саме:
приміщеннями першого поверху та
приміщенням під індексом ІУ площею 15,50
кв.м. у цокольному (півпідвальному)
поверсі.

Як пояснила ОСОБА_2, спір виник із-за
приміщення цокольного поверху під
індексом ІІ площею 4,20 кв.м., яке вона і
просить поділити між ними шляхом
влаштування перегородки.

ОСОБА_2 вважає, що це приміщення не
увійшло до складу приміщень,
зазначених у правовстановлюючих
документах ОСОБА_6, а тому належить їй.

Однак, колегія суддів вважає такі
доводи необґрунтованими, оскільки
згідно з планом будинку (а.с.12 т.1) спірне
приміщення має статус коридору, лише з
якого є вхід у всі приміщення
цокольного поверху і вихід з цього
поверху на сходову клітку, а тому воно
не могло належати лише одному із
співвласників будинку, оскільки
півпідвальні приміщення іншими
входами і виходами, в тому числі між
собою, не обладнані. Правильним, на
думку колегії, є твердження
протилежної сторони, що цей коридор
знаходився у спільному користуванні,
як попередніх співвласників, так і
теперішніх співвласників будинку.

Окрім цього, ОСОБА_2 не довела суду
належними доказами того факту, що площа
приміщень будинку, якими вона
користується, не відповідає частці
будинку, власником якої вона є.

Таким чином, ОСОБА_2 не довела суду того
факту, що вона має право на одноосібне
користування спірним приміщенням
коридору, й не довела, що її право
порушене і що між сторонами дійсно
існує спір щодо порядку користування
приміщеннями в будинку, оскільки судом
не встановлено, що протилежна сторона
порушує встановлений між ними порядок
користування приміщеннями будинку,
який був запроваджений ще попередніми
власниками.

Безпідставними є доводи ОСОБА_2 про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права в частині
визначення порядку користування
будинком, оскільки, як правильно
зазначив районний суд, позивач ОСОБА_2,
звертаючись з вимогою про встановлення
судовим рішенням порядку користування
приміщеннями будинку, якими вона й так
користується, із зобов»язанням кожної
сторони здійснити за власний рахунок
перепланування, переобладнання за
відсутності відповідного дозволу
органу місцевого самоврядування, як
того вимагає ст.152 ЖК України, фактично
просить провести реальний поділ
будинку із влаштуванням окремих входів
у нього, хоча на запропонований за
висновком експертизи варіант поділу
будинку з виплатою грошової
компенсації за зменшення належної їй
частки позивач не погодилась, у зв»язку
з чим змінила свої позовні вимоги.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відмову у задоволенні вимог позивача
ОСОБА_2 про встановлення
запропонованого нею порядку
користування будинком.

Судом встановлено, що за будинком
закріплена земельна ділянка площею 600
кв.м., яка була надана попередньому
власнику ОСОБА_8 рішенням виконкому
Ленінської районної ради депутатів
трудящих №515 від 27.06.1958 року для
індивідуальної забудови (а.с.19 т.1, 112 т.2).
Цей факт також підтверджується й
правовстановлюючими документами
сторін (а.с.4, 26 т.1), а тому правильним є
висновок суду першої інстанції про те,
що земельна ділянка площею 922 кв.м. не
може бути предметом поділу між
сторонами, як між співвласниками
будинку, оскільки згідно з вимогами
ст.116 ЗК України рішення органу
місцевого самоврядування про
інвентаризацію земель не може бути
правовою підставою набуття права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
комунальної власності.

Не спростованими, на думку колегії
суддів, доводами апелянта залишились й
висновки суду про недоведеність
позивачем ОСОБА_2 решти її вимог,
оскільки в судовому засіданні апелянт,
зокрема, підтвердила ту обставину, що
внаслідок самовільно влаштованої
відповідачем в межах горищного
приміщення мансарди, перешкод у
доступі їй до горища та перешкод у
користуванні належною їй частиною
горища немає, а відтак, права її не
порушені.

Таким чином, суд першої інстанції
повно і правильно встановив фактичні
обставини справи, давши належну оцінку
доказам, які подали сторони в
обгрунтування своїх вимог та
заперечень, застосував норми
матеріального закону, які підлягали
застосуванню до спірних правовідносин,
не допустив порушень норм
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а
оскаржуване рішення суду - залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів

у х в
а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 08 квітня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду.

Головуючий:
________________ Бойко С.М.

Судді:
________________ Гірник Т.А.

________________ Савуляк Р.В.