Справа № 369/1635/14-ц Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/3633/14 Доповідач у 2 інстанції
Суханова Є.М.Категорія 47
РІШЕННЯ

Іменем України

19 червня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду Київської області у складі:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мережко М.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи з апеляційними
скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 16 квітня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: ОСОБА_4 про стягнення
неустойки за прострочення сплати
аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року позивачка звернулась
до суду з даним позовом. Свої вимоги
мотивувала тим, що рішенням
апеляційного суду Київської області
від. 06 лютого 2012 року було ухвалено
стягнути з відповідача на її користь
аліменти на утримання повнолітнього
сина ОСОБА_4 у розмірі 400 грн. щомісячно,
починаючи з 07 червня 2011 року до
досягнення сином 23-річного віку, але до
припинення ним навчання. На підставі
виконавчого листа №2-2798/11, виданого 03
серпня 2012 року головним державним
виконавцем ВДВС Києво-Святошинського
районного управління юстиції 20 вересня
2012 року відкрито виконавче провадження
про стягнення з відповідача аліментів.
Однак, відповідач ухиляється від
сплати аліментів без поважних причин,
внаслідок чого станом на 30 листопада 2013
року за ним утворилась заборгованість
з виплати аліментів у сумі 11920 грн.. що
підтверджується довідкою-розрахунком
від 05.12.2013 року. Вважає, що
заборгованість зі сплати аліментів
утворилась з вини відповідача.
Відповідач працює, має дохід, проте
злісно не виконує рішення суду. Згідно
розрахунку сума неустойки за період з 01
липня 2011 року по 30 грудня 2013 року
становить 55852,80 грн. Просила суд
стягнути з ОСОБА_3 на її користь
неустойку (пеню) за прострочення сплати
аліментів у сумі 55852,80грн.

Представник позивачки в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі та просила їх
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала.
Суду пояснила, що відповідачеві не було
відомо про місцезнаходження позивачки,
а тому він не мав можливості
добровільно виконувати рішення суду
щодо стягнення аліментів.
Заборгованість виникла через
неналежне виконання виконавцем вимог
законодавства при проведенні
виконавчих дій, оскільки до грудня 2013
року відповідача жодного разу не
повідомляли про відкриття виконавчого
провадження та наявний розмір
заборгованості, постанова про
стягнення аліментів із заробітної
плати відповідача за його постійним
місцем роботи не надсилалась. Крім
нього, зазначила, що позивачкою невірно
здійснено розрахунок неустойки (пені)
та надано контррозрахунок, відповідно
до якого у разі наявності вини
відповідача розмір неустойки (пені)
повинен був би становити 2832,00 грн.
Просила відмовити в задоволенні
позову.

Третя особа ОСОБА_4. в судове засідання
не з'явився. Про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином.
Причини неявки суду не повідомив.
Клопотань про відкладення розгляду
справи до суду не надходило.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 16
квітня 2014 року позов ОСОБА_2
задовольнити частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_2, яка проживає за
адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_2, неустойку за
прострочення сплати аліментів в
розмірі 4 000 грн. (чотири тисячі грн.) та
судовий збір в розмірі 40,21 грн. (сорок
грн. двадцять одна коп.).

У решті позовних вимог відмовити.

Не погодившись з висновками наведеними
в рішенні суду, апелянт-позивач
звернулась з апеляційною скаргою, в
якій просить рішення суду в частині
відмови у задоволенні частини позовних
вимог скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким
задовольнити.її позов повністю.

Апелянт-відповідач просив скасувати
рішення та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
позивача.

Колегія суддів вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг вважає, що
апеляційна скарга позивача підлягає
задоволенню, а апеляційна скарга
відповідача не доведена та задоволенню
не підлягає.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів. їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом першої
інстанції було встановлено, що
рішенням колегії суддів Апеляційного
суду Київської області від 06 лютого 2012
року стягнено з відповідача на користь
ОСОБА_2 аліменти на утримання
повнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі 400
грн. щомісячно, починаючи з 07 червня 2011
року до досягнення сином 23-річного
віку, але до припинення ним навчання.

На виконання вказаного рішення 03
серпня 2012 року видано виконавчий лист
№ 2-2798/11, який був поданий позивачкою
для примусового виконання до відділу
ДВС Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
лише у вересні 2012 року.

20 вересня 2012 року відкрито виконавче
провадження щодо стягнення аліментів з
ОСОБА_3 на підставі виконавчого листа
№2-2798/11 від 03 серпня 2012 року.

Через не виконання обов'язку щодо
сплати аліментів у відповідача виникла
заборгованість у розмірі 11920,00 гри., що
підтверджується довідкою-розрахунком
від 05 грудня 2013 року, виданою відділом
ДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської
області.

Ст. 196 СК України передбачає що при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

Як роз'яснено в п.22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15.05.2006 року
за № 3 «Про застосування судом окремих
норм Сімейного кодексу України при
розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»,
передбачена ст.196 СК України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками.

Крім цього, суд може зменшити розмір
неустойки з урахуванням матеріального
та сімейного стану платника аліментів,
а за передбачених ст. 197 СК умов -
повністю або частково звільнити його
від сплати заборгованості.

Відповідно до ч. З ст. 197 СК України суд
може звільнити платника аліментів від
сплати заборгованості, якщо буде
встановлено, що вона виникла внаслідок
непред'явлення без поважних причин
виконавчого листа до виконання особою,
на користь якої присуджено аліменти.

Розрахований позивачкою розмір
неустойки (пені) за період з 07 червня 2011
року по 30 листопада 2013 року складає
55852,80 грн.

Рішенням суду, яким частково
задоволені позовні вимоги Позивача про
стягнення неустойки за прострочення
сплати аліментів, стягнуто з
Відповідача на користь Позивача 4 000, 00
грн. неустойки. У решті позовних вимог
(у сумі 51 852,80) відмовлено.

Колегія суддів вивчивши матеріали
справи та докази, надані сторонами,
вважає, що рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог, є
незаконним і необгрунтованим,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з неповним та неправильним
встановленням обставин, які мають
значення для справи, невідповідністю
висновків суду обставинам справи,
неправильним дослідженням та оцінкою
доказів, враховуючи наступне.

У Рішенні суд зазначає, що з матеріалів
виконавчого провадження вбачається, що
відповідач 20 грудня 2013 р. здійснив
оплату аліментів у розмірі 800 грн.,
тобто за два місяці .

Суд також встановив, що суд не вбачає
злісного ухилення божника від
виконання своїх обов'язків по
утриманню дитини. Крім цього, після
отримання повідомлення від державного
виконавця щодо наявного розміру
заборгованості відповідач сплачує
аліменти в повному обсязі, що
підтверджується квитанціями від 20
грудня 2013 р. № 6410 - на суму 816,00 грн., від 12
лютого 2014 р. № 3093 - на суму 12 855, 20 грн.,
від 18 березня 2014 р. № 6271 на суму 412 грн.

Разом з тим, колегія суддів встановила,
що суд не взяв до уваги той факт, що
наявні у матеріалах виконавчого
провадження квитанції жодним чином не
підтверджують про сплату Відповідачем
аліментів та їх отримання Позивачкою: у
квитанціях не зазначається, хто є їх
платником, аліменти, як підстава
платежу, отримувач, тощо.

Про те, що аліменти не були сплачені
станом на 05.12.2013 р., свідчить
Довідка-розрахунок від 05.12.2013 р.,
пояснення представника позивача про
те, що Позивач не отримувала аліментів
за вказаний період по зазначених
квитанціях, відсутність у матеріалах
виконавчого провадження відповіді із
поштових відділень про вручення
поштових переказів на ім'я Позивачки.

Позивач категорично заперечує
отримання аліментів від Відповідача за
вказані періоди.

Таким чином, колегія суддів встановила,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Суд першої інстанції встановив, що вина
відповідача щодо заборгованості за
період по 18 вересня 2012 р. включно -
відсутня, через непред'явлення
позивачкою виконавчого листа до
виконання.

При цьому, суд не бере до уваги ту
обставину, що відповідач був присутній
на засіданні Апеляційного суду
Київської області 06 лютого 2012 р., де
було прийнято рішення про стягнення з
нього аліментів і знав щодо свого
обов'язку з їх сплати, принаймні, з цієї
дати, позивачка вчасно отримала
виконавчий напис та подала його для
належного виконання, крім цього,
відповідач не оскаржував дії або
бездіяльність державного виконавця з
питань стягнень з нього аліментів

В порушення вимог
цивільно-процесуального
законодавства, суд першої інстанції не
оцінив ці докази, не дослідив їх та не
зазначив причин відхилення, тобто
повністю не прийняв до уваги докази,
щодо підстав позовних вимог Позивача.

Стаття 57 ЦПК України встановлює, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

У п. 27 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 2009 року N 2
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» зазначається: «Виходячи з
принципу процесуального рівноправ'я
сторін та враховуючи обов'язок кожної
сторони довести ті обставини, на які
вона посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК
України) в порядку, передбаченому
статтями 185, 187, 189 ЦПК України.

В зв'язку з неповним та неправильним
встановленням обставин, які мають
значення для справи, невідповідністю
висновків суду обставинам справи,
неправильним дослідженням та оцінкою
доказів суд першої інстанції зробив
неправильний розрахунок неустойки.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо
відсутності вини Відповідача у
несплаті аліментів суд першої
інстанції, посилається на ч. 3 ст.197 СК
України, яка не підлягає застосуванню
для даних правовідносин.

Зменшуючи розмір неустойки до 4 000, грн.,
суд зазначає, що її розмір має бути не
більш, а ніж достатнім для розумного
задоволення потреб стягувана і не
повинен призводити до стягнення пені,
яка перевищує сам розмір
заборгованості по аліментам. Такі
висновки суду не ґрунтуються на нормі
законодавства.

Матеріальний та сімейний стан
відповідача не дає підстав зменшувати
розмір неустойки.

Із вказаних фактів випливає, що суд
приймаючи рішення , проігнорував права
та інтереси Позивача та дитини, на яку
сплачуються аліменти, що є порушенням
ст. 1 ЦПК України щодо справедливості та
неупередженості розгляду справи, а
взяв до уваги докази, надані
відповідачем та прийняв рішення, яке не
в повному обсязі захистило права
дитини та призвело до ухвалення
необґрунтованого рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення у цій справі не є законним і
обґрунтованим, оскільки суд порушив
вищевказані норми матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 16
квітня 2014 р. прийнято з порушенням ст. 213
ЦПК України, порушеннями вимог,
зазначених у пунктах 1-4 статті 309 ЦПК
України та підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову позивача у повному
обсязі в частині відмови у задоволенні
позовних вимог позивача.

На підставі наведеного, керуючись
вимогами ст.ст. 393, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Києво-Святошинський районний
суд Київської області від 16 квітня 2014
року скасувати в частині відмови у
повному задоволенні позовних вимог
позивача ОСОБА_2 та ухвалити в цій
частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа:
ОСОБА_4 про стягнення неустойки за
прострочення сплати аліментів
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_2, яка проживає за
адресою, АДРЕСА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_2 неустойку за прострочення
сплати аліментів у розмірі 55852 грн. 80
коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 558
грн.53 коп. судового збору.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: