Пр. № 2/336/596/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

з участю представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Запоріжжі
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 подала до суду позов, який
уточнила 3 червня 2014 року, про поділ
майна подружжя.

Ухвалою суду за заявою позивачки
позов в частині вимог про поділ
грошових коштів подружжя на рахунках в
банківських установах залишений без
розгляду.

В уточненій позовній заяві (а. с.
107-112) позивач посилається на те, що з
відповідачем перебувала в
зареєстрованому 25 січня 1997 року шлюбі,
який розірваний рішенням суду від
29.01.2014 року. Під час перебування у шлюбі
подружжя набуло права власності на
квартиру АДРЕСА_1, право власності на
яку зареєстроване за відповідачем.
Крім того, подружжя набуло право
власності на грошові кошти у сумі 150000
грн., що зберігалися на рахунках у
публічному акціонерному товаристві
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» та
публічному акціонерному товаристві
«Дельта Банк», відкритих на ім'я
відповідача. Знявши в грудні 2013 року
грошові кошти з зазначених рахунків
без погодження з відповідачкою та
розпорядившись ними на власний розсуд,
відповідач фактично приховав їх від
поділу майна подружжя. У зв'язку з
викладеним при визначенні розміру
часток у праві власності подружжя на
квартиру наявні підстави для відступу
від принципу рівності часток подружжя.
Виходячи з таких міркувань, вартість
частки ОСОБА_4 в праві власності на
нерухомість належить зменшити на суму
грошових заощаджень, яка припадає
позивачці, а саме: на 75000 грн. Обчислена
таким чином частка, на яку належить
зменшити розмір частки позивача,
становить 29/100 частин квартири, яку
позивач обраховує з ринкової вартості
квартири згідно із наданим нею звітом
про оцінку майна у сумі 262787 грн. Таким
чином, позивач може претендувати на
визнання за нею права власності на 79/100
частини спірної квартири (1/2 частина +
29/100 частин). Крім того, вважає, що
частка відповідача може бути зменшена,
оскільки на її утриманні перебувають
неповнолітні діти сторін, а
отримуваних нею аліментів недостатньо
для забезпечення належного фізичного
та духовного розвитку доньок.

В судовому засіданні позивач і її
представник підтримали вимоги позову.

Представник позивача зазначає, що
поведінка відповідача, коли він, будучи
обізнаним про наявність в провадженні
суду позову про поділ майна подружжя,
самостійно зняв гроші з рахунків в
установах банку, свідчить про його
бажання приховати сумісне майно
подружжя. На користь таких висновків
свідчить і той факт, що отримавши
висновок посадових осіб
правоохоронних органів про
недоцільність подальшої перевірки
заяви відповідача про втрату ним
вказаної суми грошей, він не оскаржував
таке рішення органу дізнання ані
прокурору, ані в суд.

У зв'язку з викладеним просять про
задоволення позову.

Відповідач позов визнав частково. Не
заперечує проти визнання за позивачкою
права власності на ? частину квартири
сторін з урахуванням засад рівності
часток подружжя. Що стосується
тверджень про його навмисні дії з
приховування грошових заощаджень,
спростовує такі доводи позивачки і її
представника, заявивши, що за умови
їхнього приховування позивач не
володіла б відомостями про їхню
наявність і не зазначала як предмет
спільної власності подружжя. Що
стосується втрати цих коштів, він зняв
їх з рахунків ще до того, як йому стало
відомо про наявність цього спору в
суді, а саме: в жовтні 2013 року - у сумі 70000
грн. і в грудні - у сумі 80000 грн. Такі
його дії були зумовлені виключно
бажанням покласти гроші в інший банк
під більш високу процентну ставку. Під
час пересування до банку він впав,
сильно забивши руку, і через сильний
біль на певний час відволікся від
сумочки, в якій знаходилися збереження
і яку він розташував поряд з собою на
лавці на зупинці транспорту загального
користування, не потурбувався про
сумочку і коли сів в маршрутне таксі.
Вийшовши з транспорту загального
користування вже на наступній зупинці,
він повернувся до місця втрати свого
майна, проте сумки в місці, де він її
залишив, не було. В цей же день, а саме: 23
грудня 2013 року він звернувся з заявою
до Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС
України в Запорізькій області.

Що стосується вимог позивачки про
відступ від рівності розміру часток
подружжя з урахуванням інтересів
дітей, заявляє, що таке відступлення
було б можливим, якби діти проживали з
позивачкою і перебували виключно на її
утриманні, а сплачуваних аліментів не
вистачало б для цієї мети. Між тим, хоча
між сторонами і розірваний шлюб, він
проживає разом з позивачкою і дітьми в
тій самій квартирі, про визнання права
на частку у якій просить ОСОБА_3
Проживаючи з дітьми під одним дахом,
він не обмежується лише виплатою
аліментів, а добровільно забезпечує
належний рівень життєдіяльності
доньок і в інший спосіб, купуючи
продукти харчування, предмети одягу,
надаючи гроші на розваги та інші
заходи. Що стосується розміру
аліментів, з нього стягується 1/3
частина його заробітку на підставі
рішення суду, яке позивач не
оскаржувала в апеляційному порядку, що
свідчить про те, що вона погодилась з
цим рішенням. І оскільки батьки несуть
рівні обов'язки з утримання дітей,
вважає, що його матеріальний вклад в
їхнє утримання у вигляді 1/3 частини
заробітку, є достатнім для організації
їхньої життєдіяльності на належному
рівні.

Представник відповідача просить
про ухвалення рішення на користь свого
довірителя, зазначивши, що ознак
навмисного приховування, знищення або
псування спільного майна в його
поведінці немає, а, знімаючи грошові
кошти з банківських рахунків, ОСОБА_4
діяв виключно в інтересах сім'ї.
Твердження представника позивачки про
нехтування ОСОБА_4 свого права як
потерпілого в кримінальному
провадженні знаходить неспроможними,
оскільки відповідачем подано скаргу
прокурору на дії органу досудового
розслідування щодо невжиття заходів до
розкриття злочину.

Крім того, заявляє, що поділу
підлягає лише майно, наявне у подружжя
на час такого поділу. Оскільки
відповідач втратив майно проти своєї
волі, воно не може бути предметом
поділу.

Вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, з'ясувавши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, суд знаходить позов таким, що
підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що сторони по справі
з 25 січня 1997 року перебували у шлюбі,
який розірвано рішенням
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 29.01.2014 року, що набрало
законної сили (а. с. 96). Сторони є
батьками дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, на утримання яких
з відповідача на користь позивачки
рішенням суду від 03.03.2014 року, яке
набрало законної сили, стягнуті
аліменти у розмірі 1/3 частини заробітку
відповідача (а. с. 93-94). На підставі
договору купівлі-продажу від 25.02.2002
року подружжя набуло квартиру АДРЕСА_1,
право власності на яку зареєстровано
за відповідачем (а. с. 50, 70).

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям під час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважних причин (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба і т. і.) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута під час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно із ст. 68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє право спільної
сумісної власності на майно, набуте під
час шлюбу.

Згідно із ст. 69 СК України дружина та
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу, а відповідно до ч. 1 ст. 70 СК при
поділі майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка рівні,
якщо інше не визначене домовленістю
між ними або шлюбним контрактом.

Вирішуючи позов, суд виходить з того, що
квартира АДРЕСА_1 набута під час
перебування сторін у шлюбі, тому вона є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки в якому
кожного з подружжя за загальними
правилами є рівними.

Разом з цим, в силу ч. 2 ст. ст. 70 СК при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від принципу рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один з
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Аналогічні положення містяться в
роз'ясненні п. 30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, за
змістом якого в окремих випадках суд
може відступити відступити від засади
рівності часток подружжя, враховуючи
обставини, що мають істотне значення
для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей.

При розв'язанні вимог про збільшення
розміру частки в спільному майні
подружжя суд враховує, що в силу
наведених норм закону і роз'яснень
постанови Пленуму частки подружжя в
праві спільної власності на майно є
рівними, і лише істотні обставини
можуть зумовити в окремих випадках
відступ від їх рівності.

На думку позивачки, однією з таких
обставин є навмисне приховування від
поділу майна грошових коштів, що
зберігалися на рахунках подружжя у
публічному акціонерному товаристві
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» та
публічному акціонерному товаристві
«Дельта Банк», відкритих на ім'я
відповідача (а. с. 32-48), яке виразилось у
самочинному знятті цих коштів
відповідачем та розпорядженні ними на
власний розсуд під час перебування
цієї справи в провадженні суду. Між тим
судом встановлено, що остання сума
грошових коштів з карткового рахунку в
АТ «Дельта Банк» у розмірі 200 грн. знята
відповідачем у вересні 2013 року (а. с. 48),
тобто за кілька місяців до подання
позову і до розірвання шлюбу. Що
стосується отримання коштів з
депозитного рахунку у
«Всеукраїнському Акціонерному Банку»,
які мали місце 30 жовтня 2013 року (а. с. 42) і
20 грудня 2013 року (а. с. 40), хоча остання
сума в розмірі 93019 грн. 71 коп. і була
знята після відкриття провадження у
справі, яке мало місце 18 грудня 2013 року
(а. с. 20), проте ще до отримання
відповідачем цієї ухвали та копії
позову з доданими до нього документами,
які були доставлені відповідачеві 27
грудня 2013 року (а. с. 26).

За вказаних обставин суд не може
констатувати в поведінці відповідача
ознак приховування, знищення чи
пошкодження спільного майна подружжя,
які характеризуються навмисною формою
вини, і лише в окремих випадках можуть
зумовити відступ від засад рівності
часток подружжя при поділі майна.

Оцінюючи зазначені обставини крізь
призму наявності умислу в діях
відповідача, суд враховує його заяву до
органів досудового розслідування про
кримінальне правопорушення, подану 23
грудня 2013 року (а. с. 72), а також скаргу на
ім'я прокурора Шевченківського району
на бездіяльність слідчого (а. с. 173) і
враховує, що на час розгляду цієї
справи наявна перспектива оцінки цих
обставин в кримінальному провадженні.

При цьому суд виходить з того, що в
усякому випадку позивачка має право
повторно звернутися до суду з вимогами
про поділ грошових коштів на
банківських рахунках подружжя,
оскільки позов в частині цих вимог
залишений без розгляду на підставі її
заяви (а. с. 151).

Крім того, суд виходить з суперечливих
даних про дійсну вартість нерухомості,
наданих сторонами (звіт на а. с. 123-136 про
вартість квартири сторін у сумі 262787
грн. 00 коп. та висновок на а. с. 178 про
вартість житла у сумі 329842 грн. 00 коп.),
що, крім іншого, не дає підстав
погодитися з розрахунком частини
квартири, яку, на думку позивачки,
належить передати їй.

За змістом ч. 3 ст. 70 СК за рішенням суду
частка майна дружини, чоловіка може
бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, донька за умови, що
розмір аліментів, які вони отримують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Що стосується доводів про проживання
разом з позивачкою дітей та
недостатності отримуваних аліментів,
суд враховує наявність вже згаданого
рішення суду (а. с. 93-94), яким частково
задоволений позов ОСОБА_3 про стягнення
аліментів на утримання двох
неповнолітніх дітей. Як встановлено
судом, хоча позов і задоволений
частково, проте розмір стягнутих
аліментів (1/3 частини заробітку особи,
яка має стабільний і гідний дохід,
працюючи інженером в публічному
акціонерному товаристві «Мотор Січ») є
цілком співмірним як потребі дітей в
утриманні, так і майновому стану
батька. До того ж, це рішення не було
предметом апеляційного оскарження, що
означає його прийнятність для сторін,
чиї сімейний стан, стан здоров'я та
майнове становище не зазнали змін з
часу ухвалення рішення про стягнення
аліментів до вирішення цього спору.

Виходячи з встановлених обставин, суд
не вбачає підстав для зменшення частки
в праві спільної власності подружжя і з
цих мотивів, оскільки позивачка
отримує аліменти в тій сумі, з якою вона
погодилась, інтереси ж виховання та
утримання дітей не вимагають відступу
від принципу рівності часток подружжя,
тим більш, що подружжя мають рівні
обов'язки з утримання дітей.

При цьому суд враховує, що відповідно
до вимог сімейного законодавства
боржник та стягувач мають право
ініціювати питання про зміну розміру
аліментів, які стягуються, залежно від
зміни їхнього майнового або сімейного
стану, погіршення або покращання
здоров'я.

Оскільки вимоги позову є вимогами про
поділ майна подружжя, а майно є
неподільним, суд, припинивши спільну
сумісну власність на квартиру, вважає
за необхідне визначити ідеальні частки
подружжя, а квартиру залишити у
спільній частковій власності.

Керуючись ст. ст. 60, 68-70 СК України, ст.
ст. 3, 10, 11, 59, 60, 212-215, 292, 294 ЦПК України,
суд

В И Р І Ш ИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
шляхом подачі в суд першої інстанції
протягом апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
а особами, які беруть участь у справі,
але не були присутні в залі судового
засідання під час проголошення
рішення, - в той же строк з дня отримання
копії рішення.

Суддя
О.В.
Щаслива