АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

24 червня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді:
Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б.,
Шиманського В.Й.

при секретарі:
Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою
через представника ОСОБА_2, на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 28 квітня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
тлумачення правочину,

в с т а н о в и л а :

Справа № 761/33936/13№ апеляційного
провадження: 22-ц-796/8122/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Піхур О.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Махлай Л.Д.у грудні 2013 року
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3, в якому просила постановити
рішення про тлумачення змісту окремих
положень письмової угоди від 28.08.2000
року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а
саме: 1.1. розтлумачити преамбулу в
системному зв'язку з пунктами 3.1. та 3.2.
та розділом 7 щодо того чи є права та
обов'язки за даною угодою такими, що
нерозривно пов'язані з особами ОСОБА_3
та ОСОБА_1; у випадку якщо права та
обов'язки за даною угодою, не є
нерозривно пов'язаними з особами
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - чи містяться у
розділі 7 спірної угоди вичерпний
перелік осіб, яким можуть передаватися
будь - які права та обов'язки з даною
угодою; чи тягне за собою відчуження
усіх акцій, належних будь - якій зі
сторін даної угоди, припинення цієї
угоди на підставі норми ст. 607 ЦК
України; чи продовжують сторони
здійснювати контроль над простими
іменними акціями ВАТ «КЗТВ», належними,
станом на 10.05.2000 року, третім особам,
переліченим у преамбулі даної угоди,
незалежно від відчуження зазначених
акцій вказаними особами. 1.2.
Розтлумачити пункти 1.1. 1.2. та 1.3. щодо
того чи є дана угода договором про
сумісну діяльність в розумінні Глави 38
ЦК УРСР 1963 року; чи є досягнення цілей,
встановлених пунктами 1.3.1,1.3.2 та 1.3.3.
підставою для того, аби вважати дану
угоду припиненою на підставі ст. 599 ЦК
України. 1.3. Розтлумачити пункти
4.З., 4.4., 5.3.1, 5.3.2. та 5.3.3. щодо того, чи
містять вони цивільні права, вужчі за
змістом ніж ті, що передбачені ч. 4 ст. 41
Конституції України та ч. 1 ст. 11 ЦК УРСР
1963 року. 1.4 Розтлумачити пункт 5.3. щодо
того, чи встановлюється у ньому
обов'язок брати участь у загальних
зборах акціонерів ВАТ «КЗТВ».

В обґрунтування позову зазначала, що
28.08.2000 року між сторонами було укладено
угоду, згідно із преамбулою якої
сторони здійснювали керівництво та
контроль за простими іменними акціями
ВАТ «Кременчуцький завод технічного
вуглецю» та дана угода не мала для
сторін жодних правових наслідків та
протягом більш ніж тринадцяти років
сторони не пред'являли вимог щодо
реалізації її положень. Проте, 03.07.2013
року до неї було пред'явлено позов про
стягнення 1 500 000 доларів США за
порушення умов цієї угоди. Нею в свою
чергу також було подано позови про
визнання недійсною даної угоди та
угоди, укладеної між ОСОБА_3 та
компанією Релемен Траст Лімітед про
відступлення права вимоги за спірною
угодою. Дані обставини свідчить про те,
що сторони по-різному тлумачать окремі
пункти угоди, а тому вони підлягають
тлумаченню судом.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 28.04.2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_1 через представника подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про задовлення позову.
Посилається на неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи. А саме, суд не
врахував, що ст. 213 ЦК України, яка не
містить жодних перешкод для тлумачення
судом правочину у самостійному
провадженні, незважаючи на подачу нею
позову про визнання угоди недійсною.
Вважає, що суд ухвалив рішення
уникнувши аналізу змісту самої угоди.

У судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_6 підтримав апеляційну
скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_7
просив апеляційну скаргу відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з`явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
28.08.2000 року між сторонами укладена
письмова угода. Предметом даної угоди
сторони визначили спільну діяльність
для досягнення спільних цілей та
домовилися використовувати всі
можливості для фінансового
оздоровлення ВАТ «КЗТВ» і визначили
основні напрямки такої діяльності.

20.11.2012 року між ОСОБА_3 та компанією
Релемен Траст Лімітед укладено договір
про відступлення права вимоги за
угодою від 28.08.2000 року, укладеною між
ОСОБА_1 та ОСОБА_8

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 02.12.2013 року відкрито
провадження у справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про визнання угоди 28.08.2000 року
недійсною.

Ухвалою цього ж суду від 16.12.2013 року
відкрито провадження у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, компанії
Релемент Траст Лімітед про визнання
договору про відступлення права вимоги
за угодою від 28.08.2000 року недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
зміст та значення слів і понять угоди є
зрозумілими, і тлумаченню не
підлягають, а фактично між сторонами
виник спір щодо невідповідності
вимогам закону окремих умов цієї угоди,
який є предметом розгляду інших спорів.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального і процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст
правочину може бути витлумачений
стороною (сторонами). На вимогу однієї
або обох сторін суд може постановити
рішення про тлумачення змісту
правочину. При тлумаченні змісту
правочину беруться до уваги однакове
для всього змісту правочину значення
слів і понять, а також загальноприйняте
у відповідній сфері відносин значення
термінів. Якщо буквальне значення слів
і понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів не дає змоги з'ясувати зміст
окремих частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін. Якщо за
правилами, встановленими частиною
третьою цієї статті, немає можливості
визначити справжню волю особи, яка
вчинила правочин. до уваги беруться
мета правочину, зміст попередніх
переговорів, усталена практика
відносин між сторонами, звичаї
ділового обороту, подальша поведінка
сторін, текст типового договору та інші
обставини, що мають істотне значення.

Насамперед необхідно брати до уваги
однакове для всього змісту правочину
значення слів і понять, а також
загальноприйняте у відповідній сфері
відносин значення термінів.

Позивач не зазначає у позовних вимогах
як саме необхідно тлумачити вказані
ним пункти угоди, а ставить перед судом
завдання надати відповіді на питання
про те, чи передбачають ці пункти певні
права та обов`язки сторін, що фактично
направлено на те, щоб суд при
тлумаченні правочину здійснив пошук
змісту волі учасників правочину, який
не відображено у самій угоді, а також
надав відповідь про те, чи відповідають
певні пункти угоди нормам чинного
законодавства. Про тлумачення певних
слів і понять правочину позивач не
просив.

Разом з тим, ст. 213 ЦК України не
допускає, щоб при тлумаченні правочину
здійснювався пошук змісту волі
учасників правочину, який (зміст) не
знайшов відображення в тексті
правочину.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильних висновків про те, що
питання відповідності чи
невідповідності угоди вимогам закону
має вирішуватися у справі про визнання
угоди недійсною, а не шляхом тлумачення
правочину. Підстави ж для тлумачення
слів і понять правочину відсутні,
оскільки значення слів і понять в угоді
від 28.08.2000 року є зрозумілими.

Доводи апеляційної скарги таких
висновків суду не спростовують.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції законне та
обґрунтоване і не можу бути скасоване з
підстав, викладених у апеляційній
скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 28 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді