Справа № 461/1051/13
Головуючий у 1 інстанції: Городецька
Провадження № 22-ц/783/3776/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі представника позивача ОСОБА_2
- ОСОБА_3, представника відповідача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, представника
відповідача Виконкому Львівської
міської ради - Балюєва С.В.,
представника відповідача Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради - Пітецької Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_10,
ОСОБА_11 та ОСОБА_2 на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 09 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Виконавчого
комітету Львівської міської ради,
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради, з участю
третьої особи - Обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання
частково незаконним рішення
Виконавчого комітету Львівської
міської ради, розпоряджень Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради та свідоцтва про право
власності на квартиру, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 09 квітня 2014 року у позові
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
Виконавчого комітету Львівської
міської ради, Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
з участю третьої особи - Обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
про визнання частково незаконним
рішення Виконавчого комітету
Львівської міської ради, розпоряджень
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради та свідоцтва
про право власності на квартиру
відмовлено.

Вказане рішення оскаржили
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі
просять рішення скасувати та
постановити нове, яким задовольнити
позов в повному обсязі. Вважають, що
рішення прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначають, що судом не було
застосовано положення ч. 2 ст. 61
Житлового кодексу України, відповідно
до якого договір найму жилого
приміщення в будинках державного і
громадського житлового фонду
укладається в письмовій формі на
підставі ордера на жиле приміщення.
Так, судом не дано жодної оцінки ордеру
на жиле приміщення, розбіжностям у
площі приміщення у ордері та подальших
рішенні, розпорядженнях та свідоцтві
про право власності на квартиру
відповідача. Суд, при оцінці доказів
зазначає, те що в матеріалах
інвентаризаційної справи №885/15
відсутні як проектна документація, так
і будь-які рішення, дозволи, погодження
виконавчого комітету місцевої ради чи
інших державних органів на
перепланування житлової кімнати
площею 49,2 кв.м., встановлення
перегородки та зміну функціонального
призначення частини житлової площі.
Саме затверджена і погоджена у
встановленому порядку проектна
документація повинна була містити дані
про функціональне призначення
приміщення під літ. XVIII, однак судом не
наведено в обґрунтування своєї позиції
жодної норми права, яким передбачалася
б необхідність виготовлення,
затвердження та погодження будь-яких
документів дозвільного характеру. Крім
цього, що стосується того, що вони не
вказували у своїх заявах про
приватизацію своїх квартир спірного
приміщання комірки, то вказане мало
місце через те, що їм про факт
незаконності передачі такої
відповідачу ОСОБА_4 не було відомо.
Окрім цього, судом при ухваленні
рішення безпідставно не взято до уваги
рішення Конституційного суду України у
справі №1-2/2004 (справа про права
співвласників на допоміжні приміщення
багатоквартирних будинків).

Позивачі, відповідач ОСОБА_4 та
представник третьої особи ЛОР «БТІ та
ЕО» у судове засідання не з'явилися,
однак суд вважав за можливе проводити
розгляд справи у їх відсутності,
враховуючи, що такі особи належним
чином повідомлялись про час та місце
судового розгляду, причин неявки не
повідомили, клопотань про відкладення
розгляду справи до суду не надходило,
зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України,
а також те, що у судовому засіданні
брали участь представники сторін.

Заслухавши представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання скарги,
представників відповідачів в
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити.

Позивачі, власники квартир
АДРЕСА_2, звернулись в суд з даним
позовом до власниці квартири №4 цього ж
будинку виконавчого комітету
Львівської міської ради та Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради, у якому просили: визнати
незаконними та скасувати рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради №1094 від 7.10.2005 року «Про
оформлення договорів житлового найму з
мешканцями будинку АДРЕСА_1» в частині
закріплення за кімнатою №4 площі 43,2
кв.м.; визнати незаконним та скасувати
розпорядження Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради
№1655 від 27.12.2005 року «Про укладення
договорів найму на жилі приміщення в
будинку АДРЕСА_1» в частині укладення з
ОСОБА_4 договору найму на квартиру
АДРЕСА_1 житловою площею 49,2 кв.м.;
визнати незаконним та скасувати
розпорядження Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради
№327 від 17.03.2006 року в частині передачі у
приватну власність ОСОБА_4 квартири
АДРЕСА_1 загальною площею 61,3 кв.м.;
визнати незаконним та скасувати
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 №Г - 27151 від 17.03.2006
року, виданого на ім'я ОСОБА_4

В обґрунтування позову вказували
про те, що відповідачу ОСОБА_4 згідно
ордеру №7 на жилу площу гуртожитку від
3.11.2003 року було надано право на
вселення в жилу площу 36,2 кв.м. кімнати в
гуртожитку №4. Спірними ж рішенням,
розпорядженнями та свідоцтвом
відповідачу ОСОБА_4 відповідачами
виконавчим комітетом Львівської
міської ради та Галицькою районною
адміністрацією Львівської міської
ради незаконно передано у
користування, а згодом у власність 43,2
кв.м., згодом 49,2 кв.м. житлової та
відповідно 61,3 кв.м. загальної площі
квартири АДРЕСА_1. Згаданими
розпорядженнями відповідачу ОСОБА_4
фактично передано у власність
приміщення спільного користування XVIII,
площею 12,7 кв.м. Вказане, на їх думку,
здійснено незаконно, без їх згоди, чим
порушено їх права як співвласників
цього допоміжного приміщення.

Суд, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог виходив з того, що на час
винесення спірних рішення,
розпоряджень та свідоцтва, позивачі не
були власниками будь-яких приміщень у
будинку АДРЕСА_1, також вони не були і
власниками квартири №4 в буд. 16 чи
будь-якої її частини, а тому вказані
рішення, розпорядження, що оспорюються
та стосуються відповідача ОСОБА_4, а
також свідоцтво прав позивачів, як
співвласників, порушити не могли.
Більше того, судом першої інстанції
встановлено, що перепланування
житлової кімнати №4 відповідача, а саме
встановлення у ній перегородки та
влаштування приміщення XVIII площею 12,7
кв.м. було проведено самовільно, тому
будь-яких прав на таке новоутворене
приміщення позивачі не набули та
набути не могли. Окрім цього, зауважень,
як з боку власника житлових приміщень
(Львівської міської ради в особі її
органів - виконавчого комітету та
Галицької районної адміністрації), так
і з боку мешканців щодо житлової площі
квартири відповідача, на яку укладався
договір житлового найму, а згодом яка
була передана у приватну власність, в
тому числі і у позивачів не було. Крім
цього, останні, укладаючи договори
найму та отримуючи у приватну
власність свої квартири приміщення XVIII,
як таке, що є спільного чи загального
користування не вказували.

Колегія суддів вважає такі
висновки суду першої інстанції
обґрунтованими та такими, що
відповідають матеріалам справи та
вимогам закону, а доводи апеляційної
скарги відповідно необґрунтованими.

Дійсно, як встановлено судом
першої інстанції, вбачається із
матеріалів справи (зокрема і
інвентаризаційної справи ОКП ЛОР «БТІ
та ЕО» на будинок АДРЕСА_1 в м.Львові),
житлові приміщення будинку АДРЕСА_1,
який перебував у той час у комунальній
власності, з 1946 року орендувалися
державним підприємством "Львівприлад"
(яке в ті часи мало різні назви - завод
№230, №279, №87, завод п/я 49, ВО
"Львівприлад" тощо). Наказом
Департаменту житлового господарства
Львівської міської ради від 27 вересня
2001 року №279-Д дозволено Державному
підприємству "Львівприлад" подальше
використання житлових приміщень,
зокрема, і у будинку АДРЕСА_1, загальною
площею 738,4 кв.м. як гуртожиток для
проживання сімей підприємства. Крім
цього на виконання п.3 вказаного наказу
між Львівською міською радою
(орендодавцем та власником вказаних
приміщень) та державним підприємством
"Львівприлад" (орендарем) 1 жовтня 2001
року було укладено договір оренди
житлових приміщень (будинків), згідно
якого (п.1.2) Орендодавець здав, а Орендар
прийняв в оренду житлові приміщення у
вказаному будинку, загальною площею 738,4
кв.м. під гуртожиток для проживання
сімей працівників підприємства.

З часу використання вказаного будинку
ДП «Львівприлад» під гуртожиток та до
10.08.1979 року приміщення житлової кімнати
3-3, що належить зараз на праві приватної
власності відповідачу ОСОБА_4, мало
площу 49,2 кв.м. (квартира №4). Крім цього,
на другому поверсі вказаного житлового
будинку були наявними приміщення 3-2
житлова кімната, площею 19,2 кв.м. (на
даний час квартира №6); житлова кімната
3-1, площею 33 кв.м. (на даний час частина
квартири №5), а також: X - 17,4 кв.м. сходова
клітина; кухня - 3-7, площею 17,00 кв.м.;
коридор 3-4, площею 3,7 кв.м.; комірка 3-6,
площею 1,2 кв.м.; вбиральня 3-5, площею 0,8
кв.м. (вказане вбачається зокрема, і з
поверхового плану ІІ поверху будинку
від 15.08.1950 року до якого були внесені
зміни 17.11.1967 року та 10.08.1979 року).

В подальшому, орендарем будинку
(ДП «Львівприлад») у приміщенні кімнати
№4, площею 49,2 кв.м., без будь-якого
дозволу чи згоди власника будинку (як
вбачається зокрема і з поверхового
плану 2 поверху будинку від 30.08.1979 року)
самовільно було влаштовано тимчасову
перегородку, а приміщення тимчасово
розділено на дві частини: житлова
кімната - 36 кв.м. та приміщення XVIII - 12,7
кв.м. комірка, яка використовувалась як
приміщення для вахтера. Така тимчасова
перегородка в подальшому демонтована
та приміщення на час винесення першого
із спірних рішень жовтень 2005 року вже
не існувала., а кімната складала 49,2 кв.м.

3.11.2003 року відповідачу ОСОБА_4
надано ордер №7 на жилу площу
гуртожитку на вселення у кімнату №4 на
жилу площу 36,2 кв.м., що був виданий на
підставі спільного рішення
адміністрації та профспілкового
комітету ДП «Львівприлад» від 28.10.2003
року №202/9, хоч фактично як відповідач,
так і позивачі, як працівники ДП
«Львівприлад» (позивачі ОСОБА_10
працювала з 1981 року, а проживала у
гуртожитку з 1986 року, відповідачі
ОСОБА_11 працювала з 1977 року) проживали
відповідно з 1989 року та 1993 року, а
відповідач працювала з 1998 року, а
проживала з 2000 року) проживали у
вказаному гуртожитку у вказаних
кімнатах задовго до видачі ордеру та
періодично їх реєстрація у будинку
скасовувалась та поновлювалась.

В подальшому, 6.08.2004 року рішенням
виконавчого комітету Львівської
міської ради №773 «Про приміщення
гуртожитку на АДРЕСА_1, загальною
площею 738,4 кв.м. був наданий статус
житлових, а крім цього зобов'язано
управління житлово-комунального
господарства укласти з мешканцями
будинку договори оренди житлових
приміщень, а також припинити за згодою
сторін дію договору оренди житлових
приміщень у будинку з ДП «Львівприлад».

Згодом виконавчим комітетом
Львівської міської ради, як власником
житлового будинку та його приміщень
було винесено рішення №1094 від 7.10.2005
року, за яким зобов'язано Галицьку
районну адміністрацію укласти
договори житлового найму з мешканцями,
зокрема, і вказаного будинку та,
зокрема, і з відповідачем та визнано
таким, що втратив чинність п 2.1
згаданого рішення №773 від 6.08.2004 року, за
яким управління житлово-комунального
господарства було зоюбов'язано укласти
з мешканцями будинку договори оренди
житлових приміщень. У додатку до
вказаного рішення площа кімнати
відповідача помилково вказана як 43,2
кв.м.

Однак в подальшому у спірному
розпорядженні вже Галицької рай
адміністрації №1655 від 27.12.2005 року на
підставі якої і був укладений договір
найму на жиле приміщення з
відповідачем площа кімнати у якій
проживала відповідач вказана вірно 49,2
кв.м.

В подальшому житлове приміщення такої
ж площі розпорядженням №327 від 17.03.2006
року передано у власність відповідачу,
а всього загальна площа квартири
склала 61,3 кв.м. Аналогічна площа
вказана і у свідоцтві про право
власності на квартиру відповідача, що
оспорюється.

Відповідач ОСОБА_4, як вбачається із
наведеного вище, на час надання
приміщенням будинку статусу житлових,
а також укладення договору найму
користувалась житловою кімнатою
площею 49,2 кв.м., без врахування
тимчасово, самовільно влаштованого
приміщення комірки. Відповідно таку
житлову площу, Львівська міська рада,
як власник цього житлового приміщення,
без врахування тимчасового приміщення
комірки (згоди на влаштування якого із
відповідним правовим статусом надано
не було), - надала відповідачу ОСОБА_4 у
користування (найм), а згодом (шляхом
реалізації права відповідача на
приватизацію) у власність.

Жодних доказів, що частина житлового
приміщення площею 49,2 кв.м. змінила
статус із житлового, на нежитлове і у
встановленому законом порядку була
визнана приміщенням загального
(спільного) користування позивачами
суду представлено не було та
відповідно судом не здобуто. Навпаки
власник приміщень будинку Львівська
міська рада, в особі своїх органів
винесеними рішеннями, а на даний час і
фактом заперечення позову та
апеляційної скарги, визначила статус
усього приміщення, площею 49,2 кв.м. як
житлового та як власник уклала договір
найму на вказане приміщення із
відповідачем, а згодом таке передане їй
у власність. Тимчасове ж влаштування
комірки для вахтера орендарем
приміщень будинку ДП «Львівприлад» (у
чому на час існування гуртожитку була
потреба) у частині житлового
приміщення, яким користувалась
відповідач жодним чином не свідчить
про те, що частина приміщення змінила
статус із житлового на нежитлове та
стало приміщенням загального
(спільного) користування, на частку
якого мали право набути і позивачі.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що спірними рішенням,
розпорядженнями та свідоцтвом жодних
прав позивачів, як мешканців сусідніх
кімнат, а згодом власників квартир №5
та №6 спірного будинку порушено не було
та бути не могло, посилання ж суду на ст.
3 ч.1 ЦПК України, ст. 61 ЖК України, ст. 393
ЦК України, як на правові підстави для
відмови у задоволенні позовних вимог є
підставними.

Що стосується посилання у апеляційній
скарзі на те, що судом не було враховано
положення ч.2 ст. 61 ЖК України, згідно
якої договір найму жилого приміщення
укладається на підставі ордеру на жиле
приміщення та не оцінено ордеру на
зайняття жилого приміщення, то такі суд
не бере до уваги. Так ордер №7 від 3.11.2003
року на жиле приміщення виданий
відповідачу орендарем жилого
приміщення ДП «Львівприлад» (що не був
єдиним документом на підставі якого
відповідач отримала право на
проживання у спірному жилому
приміщенні) та не видавався Львівською
міською радою, як власником приміщення
чи уповноваженими нею органами, з якою
згодом був укладений договір найму. А
договір найму між нею та відповідачем
укладений у 2005 році на інше приміщення,
ніж було надане ОСОБА_4 для проживання
ДП «Львівприлад», зокрема, у 2003 році.

Щодо посилань у скарзі на
неврахування при ухваленні рішення
судом першої інстанції рішення
Конституційного Суду України у справі
№ 1-2/2004 від 2.03.2004 року, а також
необґрунтованості посилань суду на
неотримання дозволів на
перепланування житлової кімнати, то
такі теж значення не мають, оскільки, як
вбачається із наведеного вище,
приміщення 12,7 кв.м. (самовільно
влаштована тимчасова комірка вахтера)
частина житлового приміщення 49,2 кв.м.
свого статусу як житлового приміщення
не змінювала, приміщенням загального
(загально будинкового), спільного
(спільного для кімнат №4, 5, 6)
користування не ставало та при
приватизації житлових кімнат як
позивачами так і іншими користувачами
кімнат будинку 1, 2, 3, а також 7-18 «а»
врахована бути не могла.

Решта доводів апеляційної скарги
теж висновків суду першої інстанції не
спростовують, а тому таку слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_10, ОСОБА_11 та
ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 09 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я.
Бакус

Т.А. Гірник