У х в а л а

іменем україни

18 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Вінницькій області, про
усунення перешкод у користуванні
майном шляхом знесення самочинної
прибудови,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою
її представником за довіреністю
ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду
Вінницької області від 31 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому
просила зобов'язати відповідача
усунути перешкоди у користуванні
належною їй частиною житлового будинку
та земельної ділянки шляхом знесення
за власний рахунок самочинно
збудованої прибудови до належної
відповідачу частини житлового будинку
АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що є власником 6/25
частини житлового будинку АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування від 06
липня 1999 року, а відповідач -
19/25 ідеальної частини цього ж
домоволодіння на підставі договору
дарування від 25 червня 2002 року.

Вказала, що загальна площа присадибної
земельної ділянки, на якій розташоване
спірне будинковолодіння, становить 0,0716
га, із яких 0,0171 га належить їй, а інша
частина - відповідачу, які розподілені
парканом по межі.

Позивачка зазначила, що відповідач у 2012
році без її згоди зніс паркан та
розпочав будівництво прибудови до
спільного житлового будинку.

На її зауваження щодо припинення
будівництва відповідач не реагує та
продовжує будівництво, у зв'язку з чим
Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Вінницькій області (далі - Інспекція
ДАБК у Вінницькій області) відповідача
було притягнуто до адміністративної
відповідальності та зобов'язано
привести об'єкт відповідно до вимог
чинного законодавства.

Зазначила, що самовільне будівництво
перешкоджає в користуванні належними
їй житловим будинком та земельною
ділянкою, а внаслідок самочинної
прибудови пошкоджені стіни частини її
будинку, на яких утворилися тріщини,
одна зі стін прибудови розташована на
межі суміжних земельних ділянок,
відстань від стіни прибудови до
частини її будинку складає менше
одного метра, внаслідок чого
атмосферні стоки течуть з прибудови на
її будівлю та земельну ділянку.

Посилаючись на вищевикладене, просила
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 10
грудня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди в
користуванні належною ОСОБА_3 частиною
житлового будинку та земельної
ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1,
шляхом знесення за власний рахунок
самочинно збудованої прибудови до
належної ОСОБА_4 частини житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 31 січня 2014 року
апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено,
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 10 грудня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_4 на касаційну
скаргу, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, дійшов висновку про
обґрунтованість заявлених позовних
вимог.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, виходив із
недоведеності позивачкою порушення її
прав відповідачем.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що зазначеним
вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_3 на
підставі договору дарування від 06
липня 1999 року є власником 6/25 частини
будинковолодіння АДРЕСА_1, а власником
інших 19/25 частини цього ж
будинковолодіння на підставі договору
дарування від 25 червня 2002 року є ОСОБА_4
(а.с. 7, 10).

На підставі державного акта на право
власності на земельну ділянку серії ЯК
№ 046830 від 18 квітня 2012 року ОСОБА_3
належить на праві власності земельна
ділянка площею 0,0171 га із цільовим
призначенням - для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель, яка
розташована за вищевказаною адресою, а
земельна діяльна площею 0,0515 га за цією
ж адресою належить на праві власності
ОСОБА_4 на підставі державного акта на
право власності на земельну ділянку
серії ЯК № 046831 від 23 квітня 2012 року (а.с.
11, 48).

Відповідно до довідки Асоціації
органів самоорганізації населення
м. Вінниці квартальний
комітет/комітет мікрорайону від 15
червня 2012 року № 449/272 ОСОБА_4 у 2009
році розпочав будівельні роботи з
реконструкції будинку (а.с. 47), що також
підтверджується проектом на
реконструкцію житлового будинку з
прибудовою за вищевказаною адресою від
2009 року (а.с. 37-46).

З листа Інспекції ДАБК у Вінницькій
області від 25 червня 2012 року № 27-Н-186-1
встановлено, що відповідач самочинно,
без погодженої в установленому чинним
законодавством порядку проектної
документації, розпочав роботи з
будівництва прибудови до житлового
будинку по АДРЕСА_1, що є
порушенням ст. 9 Закону України «Про
архітектурну діяльність», у зв'язку з
чим до ОСОБА_4 застосовано
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу та вказано про необхідність
приведення об'єкта до вимог чинного
законодавства (а.с. 12).

Згідно з актом від 15 квітня 2013 року,
складеного квартальним комітетом
«Хутір Шевченка», встановлено, що межі
присадибної земельної ділянки між
сторонами були розділені парканом,
який знесено відповідачем самочинно,
без згоди співвласника по
будинковолодінню. Комісією також
зафіксовано, що на місці знесеного
паркану відповідач самочинно збудував
прибудову, будівництво якої на час
видачі довідки не завершено (а.с. 13).

За висновком судової
будівельно-технічної експертизи від
20 листопада 2013 року № ОС-125
при будівництві прибудови до спірного
житлового будинку порушено наступні
вимоги державних будівельних норм
України, чинних в галузі будівництва на
час проведення дослідження: ДБН А.2.2-3-2012
«Склад та зміст проектної документації
на будівництво», п. 1.1 та п. 3.11 Положення
про порядок надання дозволу на
виконання будівельних робіт п. 3.25* ДБН
360-92** «Містобудування. Планування і
забудова міських та сільських
поселень»; також ж судовий експерт у
дослідницькій частині експертизи
зазначив, що відстань від прибудови до
межі земельної ділянки сторін,
встановленої згідно з державними
актами, перемінна та становить 0,20-0,22 м,
тобто менше одного метра (а.с.
73-89).

Статтею 391 ЦК України встановлено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Частинами 1, 4 ст. 376 ЦК України
визначено, що житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи чи належно
затвердженого проекту, або з істотним
порушенням будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Пунктом 24 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» (далі - постанова Пленуму
ВССУ від 30 березня 2012 року № 6)
роз'яснено, що знесення нерухомості,
збудованої з істотним відхиленням від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотним порушенням будівельних норм і
правил (у тому числі за відсутності
проекту), можливе лише за умови, що
неможлива перебудова нерухомості
відповідно до проекту або відповідно
до норм і правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
відповідного державного органу чи
органу місцевого самоврядування або
особи, права чи інтереси якої порушено
таким будівництвом, ухвалює рішення
про знесення житлового будинку або
іншого нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови
слід вважати як його заяву про це, так і
його дії чи бездіяльність щодо цього,
вчинені до або після ухвалення рішення
суду про зобов'язання здійснити
перебудову.

У п. 4 постанови Пленуму ВССУ від 30
березня 2012 року № 6 роз'яснено, що при
розгляді справ зазначеної категорії
судам слід мати на увазі, що самочинним
вважається будівництво житлового
будинку, будівлі, споруди, іншого
нерухомого майна, якщо вони збудовані
(будуються) на земельній ділянці, що не
була відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається
будівництво хоча і на підставі проекту,
але за наявності істотних порушень
зазначених норм та правил як у самому
проекті, так і при будівництві, за
наявності рішень спеціально
уповноважених органів про усунення
порушень.

Під належним дозволом слід розуміти
передбачений Законом України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
дозвільний документ (статті 35-37), що дає
право виконувати підготовчі та
будівельні роботи саме того об'єкту і
на тій земельній ділянці, яка передана
з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від
категорії об'єкта будівництва,
відповідний склад документації,
визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону
України «Про архітектурну діяльність»,
отриманої відповідно до статей
29, 31 Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності», а також
будівельний паспорт та технічні умови,
отримані відповідно до статей 27, 30
зазначеного Закону.

Будівництво, яке здійснюється з
істотним порушенням будівельних норм і
правил, вважається у тому числі
будівництво, яке хоча і здійснюється за
наявності проекту, але з порушенням
державно-будівельних норм та
санітарних правил, що загрожують життю
та здоров'ю людини у разі невиконання
приписів Інспекції ДАБК про усунення
порушень вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_3
посилалась на положення ст. ст.
376, 391 ЦК України та зазначала, що
відповідачем самовільно здійснено
прибудову до житлового будинку
АДРЕСА_1, яка перешкоджає їй в
користуванні частиною її житлового
будинку та земельної ділянки, а також
руйнує її майно.

Як Інспекцією ДАБК у Вінницькій
області встановлено здійснення
відповідачем самочинного будівництва
(а.с. 12), так і висновком судової
будівельно-технічної експертизи
встановлено порушення відповідачем
ДБН (а.с. 73-89), проте, встановивши такі
обставини, суд апеляційної інстанції
на порушення приписів ст. ст. 303, 304 ЦПК
України на вищенаведені норми
матеріального права та роз'яснення,
викладені у постанові Пленуму ВССУ від
30 березня 2012 року № 6, уваги не звернув,
та не з'ясував питання щодо можливості
здійснення відповідачем перебудови
зведеної ним споруди, не встановив, чи
згодна особа, яка здійснила самочинне
будівництво, провести його перебудову;
не врахував, що самочинним вважається
будівництво хоча і на підставі проекту,
але за наявності істотних порушень
зазначених норм та правил як у самому
проекті, так і при будівництві, за
наявності рішень спеціально
уповноважених органів про усунення
порушень; не з'ясував, чи загрожує життю
та здоров'ю людини самочинне
будівництво, здійснене з порушенням
державно-будівельних норм та
санітарних правил, у разі невиконання
приписів Інспекції ДАБК про усунення
порушень вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил.

За правилами ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному порядку
за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення апеляційного суду із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

За викладених обставин рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 31 січня 2014 року не може бути
обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її
представником за довіреністю ОСОБА_5,
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 31 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана