Справа № 463/130/14
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/3126/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.

секретаря Гацій
І.І.

з участю позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, представника третьої особи
ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та позивачів ОСОБА_7 і
ОСОБА_2 на рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 10 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_2
до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, Львівської
міської ради, Львівського міського
відділу Львівської регіональної філії
державного підприємства "Центр
державного земельного кадастру" про
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою, зобов"язання до
вчинення дій,-

встановила:

В травні 2013 року позивачі ОСОБА_7 та
ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до
відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9,
Львівської міської ради, з урахуванням
заяв про збільшення позовних вимог
просили суд: відновити становище
земельних ділянок по вул. Поворотній,
яке існувало до порушення їх прав;
заборонити відповідачам дії, які
порушують добросусідство та
зобов"язати забрати трубу з під вікон
їх будинку, засипати вигрібну яму,
зрізати дерева під стіною будинку;
усунути порушення їх прав на земельну
ділянку, яка належить до будинку
АДРЕСА_1 відповідно до рішення № 1792 від
26 листопада 1953 року виконавчого
комітету Львівської міської ради;
визнати незаконним акт встановлення та
узгодження зовнішніх меж
землекористування на АДРЕСА_1 від 05.11.2010
року; визнати незаконними протоколи №
64 від 01.02.2013 року та № 72 від 05.04.2013 року
узгоджувальної комісії для вирішення
земельних спорів Львівської міської
ради (а.с. 2-5, 69-74, 146-154).

Оскаржуваним рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 10 лютого 2014
року позовні вимоги задоволено
частково.

Визнано незаконним акт встановлення та
узгодження зовнішніх меж
землекористування на АДРЕСА_1 від 05.11.2010
року.

Визнано незаконними протоколи № 64 від
01.02.2013 року та № 72 від 05.04.2013 року
узгоджувальної комісії для вирішення
земельних спорів Львівської міської
ради.

У задоволенні позовних вимог
заборонити відповідачам дії, які
порушують добросусідство та
зобов"язати їх забрати трубу з під
вікон будинку АДРЕСА_1, засипати
вигрібну яму, зрізати дерева під стіною
будинку; усунути порушення прав
позивачів на земельну ділянку, яка
належить до будинку АДРЕСА_1 відповідно
до рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради № 1792 від 26
листопада 1953 року - відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивачі ОСОБА_7
та ОСОБА_2, а також представник
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5.

Позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі не погоджуються із
рішенням суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог, вважають,
що суд не дослідив всебічно, повно та
об"єктивно наявні у справі докази. На
переконання апелянтів, сім"я ОСОБА_8
незаконно забрала у них частину
земельної ділянки, яка залишена за їх
будинком на підставі рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради № 1792 від 26.11.1953 року, при
цьому суд не з"ясував, на підставі яких
документів вони користуються цією
земельною ділянкою. Необгрунтованим
вважають покликання у рішенні на
показання свідка ОСОБА_11, оскільки
подали суду фотографії, на яких видно
вигрібну яму, трубу, яка закрила вікно
будинку, а також дерева, висаджені біля
їх будинку. Також, суд не надав оцінку
тому факту, що відповідно до п. 2.18 ДБН
79-92 "Житлові будинки для індивідуальних
забудовників України" відстань від
межі сусідньої ділянки до осі стовбура
дерева повинна складати 3 м., до кущів - 1
м. Відстань від зовнішніх стін будівель
і споруд до осі стовбура дерева - 5 м., до
куща - 1,5 м. Гілки дерев та кущів не
повинні перетинати меж сусідніх
ділянок.

Для належного обслуговування будинку
вони неодноразово просили сім"ю ОСОБА_8
відступити від стіни їх будинку на 2-3
метри, але замість розуміння почули
образи та погрози.

Оскільки спірна земельна ділянка не
належала відповідачам, а була
земельною ділянкою загального
користування, вони звернулися у
Львівську міську раду для вирішення
спірного питання, але узгоджувальна
комісія для вирішення земельних спорів
міської ради вирішила спір в користь
родини ОСОБА_8 без їх відома. Погодження
меж між земельними ділянками на
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 так і не відбулося
по суті з дотриманням чинного
законодавства.

Вважають, що суд може заборонити
відповідачам вчиняти дії, які
порушують добросусідство та
зобов"язати забрати трубу з-під їх
вікон, засипати вигрібну яму, зрізати
дерева під стіною будинку та надати
можливість користуватися земельною
ділянкою, яка належить їм відповідно до
рішення № 1792 від 26.11.1953 року.

Просять постановити ухвалу про
скасування рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 10.02.2014 року
і ухвалити нове рішення по суті
позовних вимог, а саме відновити
становище земельних ділянок по вул.
Поворотній, яке існувало до порушення
їх прав, тобто земельні ділянки площею
641 кв.м. та 521 кв.м. по вул. Поворотній в м.
Львові залишити в загальному
користуванні; заборонити відповідачам
дії, які порушують добросусідство та
зобов"язати їх забрати трубу з під
вікон їх будинку, засипати вигрібну
яму, зрізати дерева під стіною будинку;
усунути порушення їх прав на земельну
ділянку, яка належить до будинку
АДРЕСА_1 відповідно до рішення №1792 від
26 листопада 1953 року виконавчого
комітету Львівської міської ради. В
іншій частині рішення про задоволення
їх позовних вимог залишити без змін.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_5 зазначає, що
оскаржуване рішення в частині
задоволення позовних вимог вважає
незаконним та необґрунтованим,
оскільки висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи, неповно з"ясовано обставини, що
мають значення для справи, а також
судом неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
тому рішення слід змінити.

Вважає, що суд помилково прийшов до
висновку, що встановлення меж
земельної ділянки позивачів було
проведено за їх відсутності, оскільки
як вбачається із змісту акту від 05.11.2010
року, встановлення та узгодження
зовнішніх меж землекористування на
вул. Повортона, 9 в м. Львові було
проведено комісією за участю
землекористувача і представників
суміжних землекористувань. Позивачі не
тільки були присутні під час
встановлення меж, але і вони самі
виступали ініціаторами проведення
таких дій, оскільки досліджувалася
саме їх земельна ділянка, і в
подальшому на основі даного акту
позивачі отримали державний акт на
право власності на земельну ділянку
серія ЯМ № 598895.

Також, не погоджується із висновками
суду про визнання незаконними
протоколів № 64 від 01.02.2013 року та № 72
від 05.04.2013 року узгоджувальної комісії
для вирішення земельних спорів
Львівської міської ради, оскільки суд
застосував положення Інструкції про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, проте узгоджувальна комісія
не є органом, уповноваженим на
проведення встановлення (відновлення)
меж земельних ділянок.

В свою чергу, відповідно до Положення
про узгоджувальну комісію для
вирішення земельних спорів, таку
комісію утворює міська рада на термін
своїх повноважень. Основною формою
діяльності такої комісії є засідання, і
за результатами розгляду спорів
комісія готує своє рішення, яке
оформляється відповідно до протоколу.
Тому вважає, що в силу приписів ч.2 ст. 16
ЦК України, способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
незаконним рішення, а не протокол,
відповідно до якого воно оформлене.

В частині відмови судом першої
інстанції у задоволенні інших позовних
вимог у зв"язку із їх безпідставністю, з
висновками суду погоджується., вважає
їх обґрунтованими та законними.

Просить змінити рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 10 лютого 2014
року, відмовивши у задоволенні
позовних вимог щодо визнання
незаконним акта встановлення та
узгодження зовнішніх меж
землекористування на АДРЕСА_1 від 05.11.2010
року, а також визнання незаконними
протоколів № 64 від 01.02.2013 року та № 72
від 05.04.2013 року узгоджувальної комісії
для вирішення земельних спорів
Львівської міської ради. В частині
інших позовних вимог залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_2 та її представника
ОСОБА_3 на підтримання доводів власної
апеляційної скарги, а також на
заперечення апеляційної скарги
представника відповідача, пояснення
представника відповідача ОСОБА_5 на
підтримання власної апеляційної
скарги та на заперечення апеляційної
скарги позивачів, пояснення
представника відповідача Львівської
міської ради ОСОБА_6 на підтримання
апеляційної скарги представника
відповідача та на заперечення скарги
позивачів, перевіривши матеріали
справи та законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційні скарги позивачів ОСОБА_7 та
ОСОБА_2, а також представника
відповідача ОСОБА_5 підлягають до
задоволення частково виходячи із
наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Колегія суддів приходить переконання,
що дане рішення суду не відповідає
зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено наступні юридично
значимі факти та відповідні їм
правовідносини.

Позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 є
співвласниками із частками відповідно
34/100 та 51/100 будинку АДРЕСА_1.

У вказаному будинку, окрім позивачів
ОСОБА_7 та ОСОБА_2 зареєстровані та
проживають їх доньки ОСОБА_12, ОСОБА_13, а
також донька дружини ОСОБА_14 (а.с.7).

В свою чергу, відповідачі ОСОБА_8,
ОСОБА_15 та ОСОБА_9 є співвласниками
будинку АДРЕСА_2.

З дослідженого рішення виконавчого
комітету Шевченківської районної ради
депутатів трудящих м. Львова № 109 від
11.04.1958 року встановлено, що земельну
ділянку по вул. Корецькій, в м. Львові
площею 500 кв.м. передано ОСОБА_16 для
індивідуальної забудови згідно
проекту (а.с. 109).

В подальшому, 02.06.1958 року між
Шевченківської районної ради
депутатів трудящих м. Львова та ОСОБА_16
укладено договір про надання в
безстрокове користування земельної
ділянки площею 500 кв.м. в АДРЕСА_2 для
будівництва індивідуального житлового
будинку на праві особистої власності,
який посвідчений державним нотаріусом
сьомої державної нотаріальної контори
м. Львова ОСОБА_17 (а.с. 110).

Будь-які відомості про реєстрацію
права власності на будинок по АДРЕСА_2
за забудовником ОСОБА_16, а також про
перехід права власності до інших осіб
учасники розгляду справи суду не
надали.

В ході розгляду апеляційних скарг
представник відповідача ОСОБА_18 надав
суду Свідоцтво про право власності на
будинок № 29525 від 18.10.1994 року,
відповідно до якого ОСОБА_8, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 є
співвласниками будинку АДРЕСА_2. Як
підставу видачі Свідоцтва вказано
розпорядження керівника відділу
приватизації житла міської
адміністрації № 262 від 18.10.1994 року.

Суб'єктивне право на земельну ділянку
виникає і реалізується на підставах і в
порядку, визначених Конституцією
України, ЗК України та іншими законами
України, що регулюють земельні
відносини.

У ст. 14 Конституції України
передбачено, що право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Відповідно до положень ст.ст. 116, 118 ЗК
України позивач ОСОБА_7 реалізував своє
право на безоплатну передачу земельної
ділянки у власність громадянина,
отримавши у власність земельну ділянку
площею 0,0279 га. по АДРЕСА_1, відповідно до
ухвали Львівської міської ради № 952
від 10.11.2011 року, про що видано Державний
акт на право власності на земельну
ділянку серія ЯМ №598895.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України,
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно із ч. 1 ст. 158 ЗК України, земельні
спори вирішуються судами, органами
місцевого самоврядування та
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин.

Положеннями ч. 3 та ч. 5 ст. 158 ЗК України
визначено, що органи місцевого
самоврядування вирішують земельні
спори у межах населених пунктів щодо
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності і користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства, а також спори щодо
розмежування меж районів у містах.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції прийшов до
висновку, що встановлення та
узгодження зовнішніх меж
землекористування по АДРЕСА_1 05.11.2010
року проведено з порушенням порядку,
встановленого Інструкцією про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, оскільки такі дії проведені за
відсутності позивачів, при цьому
додатково визнав незаконними
протоколи № 64 від 01.02.2013 року та № 72 від
05.04.2013 року узгоджувальної комісії для
вирішення земельних спорів Львівської
міської ради в частині погодження меж
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку на АДРЕСА_1, оскільки
такі протоколи складені на підставі
незаконного акта від 05.10.2011 року.

Із дослідженої в судовому засіданні
копії Акта встановлення та узгодження
зовнішніх меж землекористування на
АДРЕСА_1 від 05 листопада 2010 року
встановлено, що такий акт складено в
присутності землекористувачів, проте
не вказано їх прізвища, а також з участю
суміжних землекористувачів ОСОБА_21 та
ОСОБА_22

На Акті поряд з написом "члени комісії",
"землекористувач" та "суміжні
землекористувачі" проставлено підписи,
справжність яких посвідчив директор
ЛКП "За Замком" ОСОБА_23 (а.с. 52).

Разом з тим, сторона позивачів,
відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України,
не надала належних та допустимих
доказів для підтвердження того, що
землекористувач ОСОБА_7 був відсутній
під час встановлення та узгодження меж,
а також не підписував вказаний вище Акт
від 05.11.2010 року.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому
засіданні повідомила, що вказаний акт
позивач ОСОБА_7 підписав через юридичну
необізнаність, оскільки не міг знати
про наслідки складання такого акта.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
відповідно до п. 2.1. Інструкції про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженої Наказом Державного
Комітету України по земельних ресурсах
04.05.1999р. №43 (яка була чинною станом на
час складання акта від 05.11.2010 року),
встановлення в натурі (на місцевості)
меж земельної ділянки та меж обмежень
на використання земельної ділянки, є
одним із етапів роботи із складання
державного акта на право власності.

Вказаний вище Акт встановлення та
узгодження зовнішніх меж
землекористування на АДРЕСА_1 від 05
листопада 2010 року був використаний в
подальшому позивачем ОСОБА_7 для
отримання Державного акта на право
власності на земельну ділянку серія ЯМ
№598895, який станом на день розгляду
справи в суді є дійсним, ніким не
оскаржувався та не скасовувався.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про те, що оскаржуваний акт
складений у відсутність позивача
ОСОБА_7 не відповідає дійсності, що
спростовується змістом оскаржуваного
акта, а також підписом позивача на акті
поряд із написом "землекористувач".

В свою чергу, за наслідками розгляду
звернення ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_9,
узгоджувальна комісія з вирішення
земельних спорів Львівської міської
ради, відповідно до наданих
повноважень, передбачених у Положенні
про узгоджувальну комісію з вирішення
земельних спорів, затвердженому
Ухвалою Львівської міської ради № 1826
від 14.11.2012 року, погодила межу між
земельними ділянками по АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1 відповідно до Державного акта
на право власності на земельну ділянку
від 31.08.2012 р., виданого громадянам
ОСОБА_24 і ОСОБА_7 для обслуговування
житлового будинку на АДРЕСА_1.

Прийняте рішення узгоджувальна
комісія, після обстеження земельних
ділянок на місцевості, підтвердила
також рішенням від 05.04.2013 року,
оформленому у протоколі №72 (а.с. 36, 37).

Відтак, колегія суддів не погоджується
із висновком суду першої інстанції про
визнання незаконним Акта встановлення
та узгодження зовнішніх меж
землекористування на вул.АДРЕСА_1 у м.
Львові від 05.11.2010 року, а також про
визнання незаконними протоколів № 64
від 01.02.2013 року та № 72 від 05.04.2013 року
узгоджувальної комісії для вирішення
земельних спорів Львівської міської
ради в частині погодження меж
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку на АДРЕСА_1,
відповідно в цій частині рішення суду
необхідно скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні цих
позовних вимог.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні
вимоги про усунення порушення прав
позивачів на земельну ділянку, яка
належить до будинку АДРЕСА_1 відповідно
до рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради № 1792 від 26.11.1953
р. місцевий суд виходив з того, що
позивачами жодними доказами не
підтверджено причину зменшення
розміру їх земельної ділянки, а
зазначене позбавляє суд можливості
встановити за рахунок якої саме
суміжної земельної ділянки необхідно
збільшити розмір земельної ділянки
позивачів.

Доводи апеляційної скарги позивачів
про те, що під час приватизації
земельної ділянки їх переконали, що
спочатку вони приватизують земельну
ділянку, яка є їхнім подвір'ям в розмірі
0,0279 га., а після цього їм додатково
передадуть земельну ділянку, яка межує
із земельною ділянкою будинку № 11 по
вул. Поворотній, не знайшли
підтвердження як в суді першої
інстанції, так і в ході розгляду
апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної та комунальної власності за
рішенням виконавчої влади та органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цих Кодексом.

Як зазначено вище, Державний акт на
право власності на земельну ділянку
серія ЯМ №598895 по АДРЕСА_1 площею 0,0279 га.
виданий відповідно до ухвали
Львівської міської ради № 952 від 10.11.2011
року.

Інші рішення про передачу у власність
земельної ділянки по АДРЕСА_1, більшою
площею ніж 0,0279 га., позивачі суду не
надали, відповідно позивач ОСОБА_7 має
право власності лише на земельну
ділянку вказаної площі.

Що стосується покликань позивачів на
рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради № 1792 від 26.11.1953
р., яким при будинку АДРЕСА_1 залишено в
користуванні земельну ділянку в
розмірі 333,6 кв.м., питання про передачу у
власність в такому розмірі земельної
ділянки позивачі перед Львівською
міською радою не ставили, рішення
міської ради з цього питання відсутнє.

Відповідно до положень ст.ст.
80,84,123,124,127,128 ЗК України, органи
виконавчої влади або органи місцевого
самоврядування у правовідносинах щодо
розпорядження земельними ділянками
державної і комунальної власності
(надання земельних ділянок громадянам
та юридичним особам у власність або в
користування, відчудження земельних
ділянок державної або комунальної
власності, укладення, зміна, розірвання
договору купівлі-продажу, ренти, оренди
земельної ділянки, про встановлення
сервітуту, суперфіцію, емфітевзису та
інших договорів щодо земельних
ділянок, в тому числі прийняття
державними органами та органами
місцевого самоврядування відповідних
рішень) діють як органи, через які
держава або територіальна громада
реалізують повноваження власника
земельних ділянок.

З урахуванням викладеного, а також
того, що позивачі на час ухвалення
рішення суду першої інстанції, не
зверталися до міської ради із заявою
про передачу у приватну власність
земельної ділянки більшої площі, ніж
вказаної у Державному акті серія ЯМ
№598895, міською радою не відмовлено
позивачам у цьому, відтак за таких
обставин, суд не наділений
повноваженнями щодо визнання за
позивачами права користування чи права
власності на земельні ділянки.

В свою чергу, згідно із ст. 103 ЗК України
власники та землекористувачі
земельних ділянок повинні обирати такі
способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо).

Окрім іншого, відповідно до ст. 104 ЗК
України власники та землекористувачі
земельних ділянок можуть вимагати
припинення діяльності на сусідній
земельній ділянці, здійснення якої
може призвести до шкідливого впливу на
здоров"я людей, тварин, на повітря,
земельні ділянки та інш.

Однією із вимог позивачів є заборонити
відповідачам вчиняти дії, які
порушують добросусідство та
зобов'язати їх забрати трубу з-під
вікон будинку АДРЕСА_1, засипати
вигрібну яму, зрізати дерева під стіною
цього будинку.

Суд першої інстанції відмовив у
задоволенні таких вимог з тих підстав,
що всупереч вимогам ст.ст. 10,60 ЦПК
України, позивачами не надано жодних
доказів на підтвердження порушення
їхніх прав та взагалі наявності
вищевказаних обставин, при цьому
покликався на показання свідка ОСОБА_11

Разом з тим, суд не надав належної
оцінки фотографіям, які подали для
огляду позивачі (а.с. 56-67), на яких
відображені труба, поставлена
безпосередньо поряд із вікном будинку
позивачів, а також вигрібна яма,
влаштована неподалік від стіни будинку
позивачів.

Зазначені обставини підтверджені,
окрім іншого, актом комісії з числа
працівників ЛКП "За Замком" від 13.05.2014
року, відповідно до відомостей якого
між будинками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1
росте дерево абрикос на відстані 2
метри від будинку АДРЕСА_1, а також
закопано металеву трубу на відстані 25
см. від вказаного будинку, викопана яма
(не вигрібна).

На переконання колегії суддів,
зазначених доказів достатньо для
висновку, що землекористувачі
будинковолодіння по АДРЕСА_2 порушують
правила добросусідства, а відтак
рішення суду першої інстанції в цій
частині суперечить вимогам ст.ст. 103, 104
ЗК України, відповідно в частині
відмови у задоволенні вимоги позивачів
забрати трубу та засипати яму поряд із
будинком позивачів, рішення необхідно
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення таких вимог позивачів.

При цьому, висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
вимоги про зобов"язання відповідачів
зрізати дерева під стіною будинку є
правильним, оскільки вплив конкретного
дерева на будинок позивачів не
досліджений компетентним органом
Львівської міської ради, відповідно
звернення із такою вимогою до суду є
передчасним.

Разом з тим, слід звернути увагу на те,
що відповідно до ст. 105 ЗК України у
випадку проникнення коренів і гілок
дерев з однієї земельної ділянки на
іншу власники та землекористувачі
земельних ділянок мають право
відрізати корені дерев і кущів, які
проникають із сусідньої земельної
ділянки, якщо таке проникнення є
перепоною у використанні земельної
ділянки за цільовим призначенням.

З наведених підстав, апеляційні скарги
позивачів ОСОБА_7 та ОСОБА_2, а також
представника відповідача ОСОБА_5
підлягають до задоволення частково,
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 10.02.2014 року слід скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити частково.

Заборонити відповідачам ОСОБА_8,
ОСОБА_4, ОСОБА_9 вчиняти дії, які
порушують добросусідство та
зобов"язати їх забрати металеву трубу
з-під вікна будинку АДРЕСА_1, також
засипати яму, влаштовану поряд із
будинком АДРЕСА_1

У задоволенні решти позовних вимог
необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 1,
п. 3 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційні скарги представника
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та
позивачів ОСОБА_7 і ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 10 лютого 2014 року -
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_7 і ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Заборонити відповідачам ОСОБА_8,
ОСОБА_4, ОСОБА_9 вчиняти дії, які
порушують добросусідство та
зобов"язати їх забрати металеву трубу
з-під вікна будинку АДРЕСА_1, а також
засипати яму, влаштовану поряд із
будинком АДРЕСА_1

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин