22-ц/772/1162/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Федчишен С. А.Категорія: 46
Доповідач: Медяний В. М.
Апеляційного суду
Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі :
Головуючого: Медяного В.М.,
Суддів : Матківської М.В., Шемети Т.М.,
при секретарі : Агеєвій Г.А.,
за участю сторін у справі: позивача
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_5,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про розподіл спільно нажитого
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 03 березня 2014
року, -

в с т а н о
в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_4 про розподіл
спільно нажитого майна.

Посилається на те, що з 19.10.1985 року з
відповідачем ОСОБА_4 вони перебували в
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
16.10.1995 року. За час спільного життя у
спільну сумісну власність подружжя
вони набули (побудували) житловий
будинок АДРЕСА_1, що підтверджується
свідоцтвом про право приватної
власності на будівлю, актом прийомки до
експлуатації будинку, домовою книгою
про її реєстрацію у вказаному будинку,
технічним паспортом, копіями квитанцій
до прибуткового касового ордера та
накладних про придбання нею
будівельних матеріалів для
будівництва в 1990-1997 роках.

Також у 1999 році ними була продана
спільна квартира в м. Вінниці, так як не
вистачало коштів для закінчення
будівництва даного будинку. З 2003 року
ОСОБА_4 виїхав із спірного будинку на
інше місце проживання у АДРЕСА_2, де і
проживає по даний час. Факт її
проживання у спірному будинку
підтверджується довідками ПАТ
«Вінницягаз», ПАТ «Вінницяобленерго»
відповідно до яких вона є платником за
користування електроенергією, газом,
вивезення побутових відходів. Тому
вона вважає, що спірний будинок є
спільно нажитим майном подружжя, а тому
претендує на 1/2 його частину, оскільки в
добровільному порядку відповідач
розділити вказаний будинок
відмовляється.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 03 березня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
просить рішення суду першої інстанції
від 03 березня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким її позовні
вимоги задовольнити повністю.
Зазначає, що рішення суду є незаконним
і необґрунтованим через порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими.

В судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції скаржник
позивач у справі ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу
повністю підтримали та просили її
задовольнити, посилаючись на викладені
в ній доводи, надавши при цьому також
конкретизовані усні та письмові
пояснення по апеляційній скарзі.

Відповідач у справі ОСОБА_4 та його
представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу
не визнали та заперечили проти її
задоволення, посилаючись на її
безпідставність та необґрунтованість.

Допитані судом апеляційної інстанції
свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дали суду
покази з приводу даного спору між
їхніми батьками та висловили свої
побажання можливого на їх думку
мирного врегулювання даного спору.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення сторін та
їх представників, покази свідків,
надавши сторонам достатній час для
врегулювання даного спору мирним
шляхом, яким сторони не скористалися,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню з ухваленням
нового рішення у справі, виходячи з
наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України,
при ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; наявності інших
фактичних даних, які мають значення для
вирішення справи; правовідносин,
зумовлених встановленими фактами. У
рішенні суду обов'язково повинні бути
зазначені встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України
суд вирішує цивільно-правовий спір на
засадах змагальності, кожна сторона
зобов'язана доказами довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках встановлених цих
Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, що мають
значення для справи.

Проте, зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду першої
інстанції.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив
та виходив з того, що сторони у справі
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 19.10.1985 року по 16.10.1995
року перебували у зареєстрованому
шлюбі, під час якого розпочали
будівництво житлового будинку по
АДРЕСА_1.

Відповідно до акту прийомки до
експлуатації індивідуального
житлового будинку та господарських
споруд № 96 від 13.03.2000 року будівництво
будинку АДРЕСА_1 розпочате 1990 року та
закінчене в 1993 році (а.с.20).

Згідно свідоцтва про право приватної
власності на будівлю № 1086 від 04.04.2000
року ОСОБА_4 належить домоволодіння по
АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому
Вінницької міської ради № 348 від 30.03.2000
року (а.с.21).

Судом встановлено, що право приватної
власності на спірний будинок у ОСОБА_4
виникло після розірвання шлюбу, тому
даний будинок не є об'єктом спільної
власності подружжя.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні
даного позову, суд першої інстанції
виходив з того, що згідно п. 4
прикінцевих та перехідних положень ЦК
України щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності
Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовується до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до статей 16, 17 Закону
України "Про власність", статті 22 КпШС
України, який був чинним до 1 січня 2004
року, спільною сумісною власністю
визнавалось майно, нажите подружжям за
час шлюбу (майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, чи майно,
що є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше, або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю). В
інших випадках спільна власність
громадян визнавалась частковою. Якщо
розмір часток у такій власності не було
визначено й учасники спільної
власності при придбанні майна не
виходили з рівності їхніх часток,
розмір частки кожного з них визначався
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

За необхідності поділу майна, яке було
нажите особами під час проживання
однією сім'єю без шлюбу, чоловік і жінка
мають право поділити майно за взаємною
згодою, шляхом укладення нотаріально
посвідченого договору або, при
недосягненні згоди, звернутися до суду
з позовом про визнання факту
проживання однією сім'єю, визнання
майна спільною сумісною власністю й
поділ такого майна.

Однак, позивачка не зверталась в суд з
позовом про визнання факту проживання
однією сім'єю і визнання будинку
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя.

Таким чином, на думку суду першої
інстанції позивачка не вірно обрала
спосіб захисту свого права..

Крім того, відповідно до ст. 29 КпШС
України для вимоги про поділ майна, яке
є спільною сумісною власністю
розведеного подружжя, встановлюється
трирічний строк позовної давності.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції прийшов до висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову, оскільки позивачем
невірно обраний спосіб захисту свого
права та пропущено строк позовної
давності.

Проте колегія суддів апеляційного суду
вважає, що такий висновок суду не можна
визнати обґрунтованим та законним.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції
України та статті 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Встановлено, що сторони перебувати у
зареєстрованому шлюбі в період з 19.10.1985
року по 16.10.1995 року.

За час спільного проживання ними
спільною працею за рахунок коштів обох
із подружжя було побудовано житловий
будинок АДРЕСА_1, а відтак вони набули
права спільної сумісної власності на
вказаний будинок.

Правовідносини, що існували між
сторонами у справі на той момент
регулювались КпШС України, ЦК УРСР та
ЗУ «Про власність».

Встановлено та не заперечується
сторонами у справі, що будинок був
розпочатий будівництвом в 1990 році, а
завершено у 1993 році, що також
підтверджується актом прийомки до
експлуатації індивідуального
житлового будинку та господарських
споруд №96 від 13.03.2000 року.

У 2000 році на підставі рішення виконкому
Вінницької міської ради за
відповідачем ОСОБА_4 оформлено право
власності на вищевказане
будинковолодіння про що видано
свідоцтво про право приватної
власності.

Хоча право власності на спірний
будинок у ОСОБА_4 виникло у 2000 році,
тобто після розірвання між сторонами
шлюбу, проте сторони продовжили
проживати однією сім'єю до 2003 року, що
підтверджується наданими суду
доказами у справі, зокрема пояснення
сторін у справі та свідків.

Судом першої інстанції не дано даним
доказами належної оцінки, чим порушено
вимоги ст.ст. 58,59,60,63 ЦПК України.

Суд першої інстанції у своєму рішення
зазначив, що відповідач оформив право
власності на спірний будинок 04.04.2000
року, тоді як шлюб між сторонами
розірвано 16.10.1995 року. При цьому,
колегія суддів вважає, що місцевий суд
зробив хибний висновок про те, що даний
будинок не є об'єктом спільної
власності подружжя, позбавивши таким
чином позивача ОСОБА_2 права на частину
в спільно нажитому будинку.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року.

Статтею 22 КпШС України чинною на час
набуття спірного майна визначено, що
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно із ст. 24 КпШС України майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Роздільним
майном кожного з подружжя є також речі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 КпШС України,
якщо між подружжям не досягнуто згоди
про спосіб поділу спільного майна, то
за позовом подружжя або одного з них
суд може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя, з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. При цьому
суд також бере до уваги інтереси
неповнолітніх дітей або інтереси
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу.

Нормами чинного на той час КпШС України
не передбачалося виникнення права
спільної сумісної власності чоловіка
та жінки, які проживають однією сім'єю
без реєстрації шлюбу, а вказані
правовідносини регулювалися нормами
Закону України «Про власність».

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у своїй постанові від 22 грудня
1995 року № 20 «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності», розглядаючи
позови, пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є: майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст.16
Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу
про шлюб та сім'ю України; майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї чи майно, що є у власності
осіб, які ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про
власність»); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду».

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі, працею й коштами
у створенні спільної власності.

Згідно ст. 112 ЦК Української РСР
розрізняється спільна власність з
визначенням часток (часткова
власність) або без визначення часток
(сумісна власність).

Відповідно до ст. 113 цього Кодексу
володіння, користування і
розпорядження майном при спільній
частковій власності провадиться за
згодою всіх учасників, а при
відсутності згоди - спір вирішується
судом. Кожний учасник спільної
часткової власності має право на
оплатне або безоплатне відчуження
іншій особі своєї частки в спільному
майні.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Позивач надала суду належні та
допустимі докази про її участь у
набутті спірного житлового будинку.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо
поділу майна, судом першої інстанції не
враховано те, що позивачем надано
належні та допустимі докази про власну
участь у набутті цього майна, оскільки
сам по собі факт спільного проживання
без реєстрації шлюбу, без визначення
ступеня її участі працею, коштами у
створенні спільної часткової
власності не може бути підставою для
визнання права власності на половину
спірного майна.

Пунктом 4 Постанови Пленуму ВС України N
7 від 04.10.1991 р. «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок»
встановлено, що відповідно до ст.12
Закону України "Про власність" ( 697-12 ) у
приватній власності громадян можуть
знаходитись жилі будинки, збудовані на
відведеній у встановленому порядку
земельній ділянці або придбані на
законних підставах, наприклад, за
договором купівлі-продажу, міни,
дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст.17 ЗК ( 561-12 ) і ст.14
Закону України "Про власність" ( 697-12 )
земельна ділянка для будівництва
жилого будинку і господарських
будівель надається громадянину у
приватну власність, участь інших осіб у
будівництві не створює для них права
приватної власності на жилий будинок,
крім випадків, коли це передбачено
законом.

Згідно зі ст.ст. 16, 17 Закону України "Про
власність", таке право, зокрема,
виникає, коли будівництво велось
подружжям в період шлюбу - жилий
будинок у зв'язку з цим є їх спільною
сумісною власністю, або велось за
рахунок спільної праці членів сім'ї -
жилий будинок стає їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.

Актом прийомки до експлуатації
індивідуального житлового будинку та
господарських споруд №96 від 13.03.2000 року
підтверджується, що будівництво
спірного будинку АДРЕСА_1 розпочате 1990
року та закінчене в 1993 році, тоді як
встановлено, що шлюб між сторонами
розірвано у 1995 році. Окрім цього,
сторони у справі після розірвання
шлюбу продовжували спільно проживали
однією сім'єю ще до 2003 року, що
підтверджено довідками №945 від 06.09.2013
року з додатками та №948 від 11 вересня 2013
року з додатками та поясненнями
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_6 Проте, суд першої інстанції на
зазначені обставини належної уваги не
звернув та не дав їм жодної оцінки..

Зазначене підтверджує те, що житловий
будинок побудовано під час шлюбу
сторін у справі ще у 1993 році, а право
власності на нього оформлено лише у 2000
році під час продовження проживання
ними однією сім'єю, що доводить те, що
спірний будинок є об'єктом спільної
власності подружжя та цим самим
спростовує висновки суду першої
інстанції в частині необхідності
звернення до суду з позовом про
визнання спірного будинку спільною
сумісною власністю подружжя.

Проте суд першої інстанції не надав цим
доказам належної оцінки, чим порушив
вимоги ст.ст. 58, 59, 60, 63 ЦПК України,

Крім цього, судом першої інстанції не
враховано те, що позивачем у позові
заявлено вимогу про визнання за нею
права власності на частину спірного
будинку саме з вказаних вище підстав.

Колегія суддів також не погоджується і
з висновком суду першої інстанції щодо
необхідності звернення з позовом про
визнання факту проживання однією
сім'єю.

Зокрема, справи про встановлення
юридичних фактів можуть бути предметом
розгляду суду в порядку окремого
провадження за таких умов: в тому числі
коли заявник не має іншої можливості
одержати чи поновити документи, які
посвідчують факт, що має юридичні
наслідки. Для цього заявник разом із
заявою про встановлення факту подає
докази на підтвердження того, що до її
пред'явлення він звертався до
відповідних організацій за одержанням
документа, який посвідчував би такий
факт, але йому в цьому було відмовлено,
із зазначенням причин відмови
(відсутність архіву, відсутність
запису в актах громадянського стану
тощо).

Проте, місцевим судом не взято до уваги
надані докази, що містяться в
матеріалах справи, зокрема, довідки
сільської та міської ради, реєстрація в
паспортах, пояснення свідків, визнання
відповідачем факту спільного
проживання у своїх запереченнях, що
підтверджують дану обставину, а тому
будь-якої необхідності встановлювати
даний факт не має.

Встановлення факту не має бути
пов'язано з наступним вирішенням спору
про право, підвідомчого суду, що має
місце в даному випадку, а саме спір про
право на спільно нажите майно подружжя.

Також колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
пропуску позивачем строку позовної
давності.

Так, відповідно до ст. 29 КпШС України
для вимоги про поділ майна, яке є
спільною сумісною власністю
розведеного подружжя, встановлюється
трирічний строк позовної давності.

Проте, суд першої інстанції належним
чином не дослідив та не встановив
початок перебігу цього строку.

При цьому, слід звернути увагу на те, що
строк позовної давності у даному
випадку обчислюється не від дня
розірвання шлюбу між сторонами, а
відповідно до ст. 261 ч. 1 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами у справі те, що позивач
ОСОБА_2 з моменту завершення
будівництва і по даний час з дітьми
проживає у вказаному спірному будинку.
По даний час її право ніяким чином не
порушувалось та відповідачем не
заперечувалось і визнавалось. Відтак
нею не ставилась вимога про визнання
даного житлового будинку спільною
сумісною власністю. Як пояснює позивач,
лише навесні 2013 року відповідач
поставив питання про її виселення з
будинку, чим вважає порушує її право, а
тому початок строку позовної давності
слід рахувати саме з 2013 року, тобто з
часу порушення її права.

Крім цього, слід звернути увагу на те,
що у своїх запереченнях відповідач
просив збільшити його частку в
будинковолодінні на суму поліпшень,
виконаних після припинення спільного
проживання за рахунок його коштів».

Також судом першої інстанції
безпідставно не враховано та не взято
до уваги роз'яснення, що містяться в п. 11
постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі», згідно якого встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього. Якщо сторона (її представник,
повноваження якого не обмежені)
визнавала обставини, якими інша
сторона обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, суд посилається на це в
рішенні як на підставу звільнення від
доказування цих обставин (частина
перша статті 61 ЦПК) ( 1618-15 ), а при
прийнятті згідно зі статтею 178 ЦПК ( 1618-15
) відмови сторони від визнання
обставини - зазначає про його
відхилення. У цій частині рішення має
міститися обґрунтування щодо кожного
доводу сторін по суті позову, що є
складовою вимогою частини першої
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод ( 995_004 )
(РИМ, 04.ХІ.50; далі - Конвенція).

Відповідно до частини першої статті 61
ЦПК України обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_4 у
своїх запереченнях на позовну заяву та
в поясненнях під час розгляду справи
визнавав те, що спірний будинок спільно
нажитим майном подружжя. Заява ж про
застосування позовної давності ним
була подана до суду лише в день
ухвалення рішення у справі 3.03.2014 року, а
тому дана обставина доказуванню не
підлягала і спосіб захисту порушеного
права позивачем було обрано правильно.

Колегією суддів встановлено, що суд
першої інстанції в порушення вимог
вказаних в п.п. 10, 11 положень постанови
Пленуму ВС України №14 від 18.12.2009 року та
ст. 61 ЦПК України у своєму рішенні про
визнання даної обставини взагалі не
згадав і будь-якої оцінки не дав, не
виклав повністю позицію відповідача,
так як він заперечував проти позову
лише в частині розміру часток майна,
які мають бути розділені Разом з тим
лише в останньому судовому засіданні
просив також застосувати позовну
давність і в позові відмовити.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування та розпорядження цим
майном.

Такі самі положення містяться у ст. 60 СК
України, яка передбачає, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Крім того такі ж положення і
передбачені ст. 16 ЗУ «Про власність».

Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. Такі самі
положення містяться у ст. 63 СК України,
вимогами якої встановлено, що дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Крім того, статтею 70 СК України
визначено, що у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності подружжя на майно,
набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

На основі пояснень сторін у справі, а
також показів та пояснень свідків
можна стверджувати, що між сторонами
після розірвання шлюбу ще деякий час
існували фактичні шлюбні відносини.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів прийшла до висновку, що спірний
будинок підлягає поділу між сторонами,
оскільки він є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя та у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними (ст. 70 СК України).

Оскільки майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі (відповідно
до ч. 1 ст. 71 СК України), то при вирішенні
питання про поділ спірного будинку
судом має бути визнано за сторонами
право власності за кожним на 12
ідеальну частку будинку по АДРЕСА_1.

Позиція про рівність часток майна
подружжя при поділі спільного
сумісного майна викладена також і у
Постанові Верховного Суду України від
11.06.2012 року у справі № 6-66цс11, згідно
якої в силу статті 16 Закону України
"Про власність" та частини першої
статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, які були чинними на час
виникнення правовідносин, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Згідно зі статтею 28 КпШС
України в разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, їх частки є
рівними.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суд має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
здійсненню особам, які беруть участь у
справі, в реалізації їхніх прав.
Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційної гарантією (ст. 129
Конституції України).

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, а тому висновки
суду не відповідають обставинам
справи, ухвалене рішення суду не
відповідає вимогам ст.213 ЦПК України
щодо його законності й
обґрунтованості, що призвело до
неправильного вирішення спору,
постановлене з порушенням норм
матеріального права, що відповідно до
вимог п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.4, 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 03 березня 2014
року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право
власності за кожним на 12 ідеальну
частину будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
понесені нею судові витрати по оплаті
судового збору в розмірі 2175 гривень та
оплаті правової допомоги в розмірі 2500
гривень.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :підпис.
В.М. Медяний

Судді :підписи.
М.В. Матківська

Т.М. Шемета

З оригіналом вірно.

Суддя :