Справа №470/624/13-ц 10.06.2014 10.06.2014 10.06.2014
Провадження № 22-ц/784/1620/14
інстанції: Міщенко Г.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А

Іменем України

10 червня 2014 року колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого:
Базовкіної Т.М..,

суддів:
Лівінського І.В. та Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання:
Богуславській О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_2, його
представника - ОСОБА_3, представника
відповідача - Бобка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2

на рішення Березнегуватського
районного суду Миколаївської області
від 14 квітня 2014 року за позовом ОСОБА_2
до фермерського господарства
«Граковська Нива» про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним та його розірвання,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 р. ОСОБА_2 звернувся з
позовом до фермерського господарства
«Граковська Нива» (далі - ФГ
«Граковська Нива») про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним та його розірвання.

В обґрунтування своїх вимог
позивач вказував, що є власником
земельної ділянки площею 14,14 га, що
розташована в межах території
Новосевастопольської сільської ради
Березнегуватського району
Миколаївської області.

Посилаючись на те, що між ним та
відповідачем нібито підписано договір
оренди вказаної земельної ділянки без
дати строком на 49 років, який він не
підписував, а також, що договір не
відповідає вимогам ст. 15 Закону України
«Про оренду землі», оскільки в договорі
відсутні дата його укладання, форма та
розмір орендної плати, відсутні
обмеження (обтяження) земельної
ділянки, не вказано сторону, яка несе
ризик випадкового пошкодження або
знищення об'єкта оренди, позивач просив
суд визнати договір оренди недійсним,
розірвати його та повернути земельну
ділянку.

Рішенням Березнегуватського
районного суду Миколаївської області
від 14 квітня 2014р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
вказує на невідповідність висновків
суду щодо недоведеності позову
обставинам спору та нормам
матеріального права й просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення
про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення позивача, представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що на підставі
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку від 03
серпня 2007 р. ОСОБА_2 є власником
земельної ділянки, призначеної для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
загальною площею 14,14 га, що розташована
на території Новосевастопольської
сільської ради Березнегуватського
району Миколаївської області.

15 лютого 2008 р. ОСОБА_2 (орендодавець) та
ФГ «Граковська Нива» (орендар) уклали
договір оренди земельної ділянки
площею 14,14 га строком на 49 років.
Вказаний договір зареєстрований
Березнегуватським районним відділом
Миколаївської регіональної філії
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру» 15
лютого 2008 р. № 46.

Звертаючись з позовом ОСОБА_2,
посилався, насамперед, на відсутність
його волевиявлення на укладення
спірних договорів, які він не
підписував.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено,
що волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справу не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Для з'ясування належності підпису
певній особі та його справжності
необхідні спеціальні знання.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань в галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Так, у зв'язку з непроведенням оплати
ОСОБА_2 витрат на проведення судової
почеркознавчої експертизи,
призначеної ухвалою суду, експертиза
не була проведена (а.с. 62).

Таким чином, суд дійшов вірного
висновку, що позивачем не доведено, що
оспорюваний договір ним не
підписувався.

Не заслуговують на увагу доводи
апелянта про очевидність
неспівпадіння підпису позивача в
тексті оспорюваного Договору та у
наданих позивачем для порівняння
зразках та у паспорті, тому що такі
доказі є недопустимими при з'ясуванні
справжності підпису особи.

Що стосується вимог про визнання
недійсним договору оренду земельної
ділянки на підставі ч. 2 ст. 15 Закону
України «Про оренду землі» (далі -
Закон), то суд також дійшов вірного
висновку про безпідставність таких
вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону в
редакції, що була чинною на час
укладення спірного договору, істотними
умовами договору оренди землі є: об'єкт
оренди (місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін.

Так, ОСОБА_2 вважає, що у договорі оренди
відсутні такі істотні умови як
визначення орендної плати та
обмеження, обтяження, які існують щодо
належної позивачеві земельної ділянки,
а також не визначено особу, яка несе
ризик випадкового пошкодження або
знищення об'єкта оренди.

Між тим, в пунктах 9-11 Договору (а.с. 63)
вказано, що орендна плата вноситься
орендарем у натуральній формі, яка
становить 100 грн. за 1 га, але не менше 1,5%
від вартості земельної ділянки в
грошовому виразі з врахуванням
прибуткового податку громадян і
виплачується не пізніше 1 грудня
кожного року. Обчислення розміру
орендної плати за землю здійснюється з
урахуванням індексів інфляції.

Договором також передбачено порядок та
випадки перегляду розміру орендної
плати та відповідальність за порушення
строків її виплати.

Таким чином, в оспорюваному договорі
визначені передбачені Законом умови
щодо розміру орендної плати, її форми
та порядку виплати.

В Договорі сторін відсутня умова щодо
наявності або відсутності обмежень
(обтяжень) земельної ділянки, однак
відсутні докази, що на час укладання
Договору такі обмеження (обтяження)
існували.

Щодо не визначення сторонами особи, яка
несе ризик випадкового пошкодження або
знищення об'єкта оренди, то згідно зі
ст. 11 Закону «Про оренду землі» ризик
випадкового знищення або пошкодження
об'єкта оренди несе орендодавець, якщо
інше не передбачено договором оренди
землі.

Оскільки сторони не передбачені в
Договорі оренди іншої умови, ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди несе відповідач.

Крім того, згідно правовій позиції, яка
висловлена Верховним Судом України в
постанові від 25 грудня 2013 року (справа
№ 6-94 цс 13), виходячи з того, що
відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України та статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України у
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
суд повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди умов, передбачених статтею 15
Закону України «Про оренду землі»,
визначити істотність цих умов, а також
з'ясувати у чому саме полягає порушення
їхніх законних прав.

Позивачем же взагалі не зазначалося, як
саме не визначення наведених в позові
умов Договору порушує його права.

Посилання в апеляційній скарзі на
наявність різних за змістом текстів
Договору не можна взяти до уваги.

Так, в наданому до суду позивачем
примірникові Договору (а.с. 11) пункт 9
викладено аналогічно до тексту
примірника, наданого відповідачем, за
виключенням слів «становить 100 грн. за 1
га», але таке не свідчить про
відсутність у Договорі умов щодо
розміру орендної плати.

Також не заслуговує на увагу
відсутність в примірникові договору
дати його підписання, оскільки це не є
істотною умовою договору.

Виходячи з наведеного колегія суддів
не вбачає підстав для скасування
рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, рішення Березнегуватського
районного суду Миколаївської області
від 14 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: