Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №289/99/14
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді: Худякова
А.М.,

суддів: Кочетова
Л.Г.,

Снітка С.О.,

при секретарі судового
засідання Жовновській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Житомирі
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Радомишльського районного суду
Житомирської області від 17 квітня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Державного
спеціалізованого підприємства
"Чорнобильський спецкомбінат" про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,

в с т а н о в и
л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з даним позовом. В
обґрунтування позовних вимог
зазначав, що працював в порядку
переведення з 2011 року на посаді
сторожа дільниці по охороні
залізниці комплексу транспортного
забезпечення з ОШУП у Державному
спеціалізованому підприємстві
"Чорнобильський спецкомбінат".

Наказом №560-ОС від 14 жовтня 2013
року був звільнений з займаної
посади за п.4 ст.40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що наказ
про звільнення є незаконним,
оскільки 16 серпня 2013 року з 08-20 год. до
13-50 год. він перебував у відділі зони
ЧАЕС ГУМВС України в Київській
області в зв'язку із затриманням
працівниками міліції та з 16 серпня 2013
року по 20 серпня 2013 року знаходився
на амбулаторному лікуванні в
Радомишльській районній лікарні
Житомирської області, позивач просив
визнати звільнення незаконним та
поновити його на роботі.

Рішенням Радомишльського
районного суду Житомирської області
від 17 квітня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на незаконність,
необґрунтованість постановленого
рішення просить його скасувати та
ухвалити нове рішення про
задоволення позову. Апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права. Зокрема, зазначає, що суд
першої інстанції не взяв до уваги
його пояснення з приводу поважності
відсутності на роботі у першій
половині дня 16 серпня 2013 року,
оскільки в цей час він перебував у
відділі міліції зони ЧАЕС ГУМВС
України в Київській області, про що
в матеріалах справи міститься
відповідна довідка. Крім того, суд
першої інстанції не врахував, що
згоди на його звільнення профком не
надавав.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та вивчивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із
того, що позивач допустив прогул,
оскільки був відсутній 16 серпня 2013
року без поважних причин на робочому
місці і в цей час вчинив
кримінально-караний проступок.

З даним висновком не
погоджується колегія суддів, оскільки
він не відповідає вимогам чинного
законодавства та не ґрунтується на
матеріалах справи.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП
України трудовий договір може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом у випадку
прогулу (в тому числі відсутність на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

Законодавець визначив, що
відсутність на роботі з поважних
причин не можна вважати прогулом,
оскільки існують причини, які завжди
визнаються поважними у разі
відсутності на роботі та які
підтверджені документами чи
показаннями свідків. У всіх випадках
прогулу роботодавець повинен вирішити
питання про поважність причин
відсутності працівника на роботі.

Відповідно до роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України, що
містяться в п.22 Постанови від 6
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів», у
справах про поновлення на роботі
осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясовувати, у чому конкретно
проявилося порушення, що стало
приводом до звільнення, чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3,4,7,8
ч.1 ст.40 КЗпП України.

Судом встановлено, що робоче
місце ОСОБА_2 на посаді сторожа
дільниці по охороні залізниці
комплексу транспортного забезпечення
з ОШУП знаходиться безпосередньо в
зоні відчуження в м.Чорнобиль.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_2 був відсутній на
роботі 16 серпня 2013 року з 08-20 год. до
13-50 год., оскільки у цей час він
перебував у відділі зони ЧАЕС ГУМВС
України в Київській області в
зв'язку з проведенням перевірки по
факту переміщення за межі зони
відчуження металобрухту, що
підтверджується відповідною
довідкою, яка міститься в матеріалах
справи (а.с.15).

За таких обставин, він не міг
перебувати на робочому місці з
причин, що не залежать від його волі,
а тому погодитись з висновком
відповідача про те, що позивач
допустив прогул без поважних причин
- неможливо.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції належної оцінки вказаній
обставині не дав, та не врахував, що
первинна профспілкова організація не
дала згоду на звільнення позивача
за п.4 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст.149 КЗпП
України при обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_2 в зоні відчуження
працює на різних посадах з 2001 року.
Докази про притягнення позивача до
дисциплінарної відповідальності вже
на посаді сторожа в справі відсутні.

Ті докази, що подані позивачем,
зокрема довідка про те, що він з 16
серпня 2013 року по 20 серпня 2013 року
знаходився на амбулаторному
лікуванні в Радомишльській районній
лікарні Житомирської області не
звільняє його від роботи, оскільки
листок непрацездатності не
видавався, проте безпосередньо
свідчить про дійсне звернення
позивача до медичної установи у
зв'язку із різким погіршенням стану
здоров'я саме 16 серпня 2013 року.

Крім того, на час перебування
позивача у відділі зони ЧАЕС ГУМВС
України в Київській області
винуватість у скоєні злочину не була
доведена, проте вироком
Іванківського районного суду
Київської області від 02.10.2013 року не
встановлено, що ОСОБА_2 скоїв злочин
16 серпня 2013 року, а у період з 01
серпня 2013 року до 16 серпня 2013 року.

Таким чином, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про те, що у відповідача були підстави
для звільнення позивача з роботи.

На підставі викладеного, рішення
суду відповідно до ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню з постановленням
нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,314-316 ЦПК
України, колегія суддів -

в и р і ш и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Радомишльського
районного суду Житомирської області
від 17 квітня 2014 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким скасувати
наказ №560-ОС від 14 жовтня 2013 року про
звільнення ОСОБА_2 сторожа дільниці по
охороні залізниці комплексу
транспортного забезпечення з ОШУП за
п.4 ст.40 КЗпП України. Поновити ОСОБА_2
на роботі у Державному
спеціалізованому підприємстві
"Чорнобильський спецкомбінат" на
посаді сторожа дільниці по охороні
залізниці комплексу транспортного
забезпечення з ОШУП з 14 жовтня 2013
року.

Стягнути з Державного
спеціалізованого підприємства
"Чорнобильський спецкомбінат" на
користь держави судовий збір в сумі
121 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього ж дня на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді