АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/3945/14
Справа № 645/194/14-ц
Категорія: стягнення аліментів
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М.,
Піддубного Р.М.,

при секретарі: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 15 квітня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення аліментів на
утримання неповнолітньої дитини та
дружини до досягнення дитиною трьох
років, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року позивачка ОСОБА_3
звернулась до суду з вищезазначеним
позовом, у якому

вказувала на те, що з 09 червня 2012 року
вони з відповідачем по справі ОСОБА_2
перебувають у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають спільну малолітню
дитину - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Але їхнє з відповідачем подружнє життя
не склалося, в зв'язку з чим з 23
листопада 2013 року вони фактично
припинили шлюбні відносини та спільне
проживання. При цьому, син залишився
проживати разом із позивачкою, яка
самостійно несе всі витрати на
утримання та догляд за дитиною.
Взаємної домовленості щодо
добровільної сплати аліментів на
утримання дитини між подружжям не
досягнуто, а допомога з боку батька -
відповідача по справі ОСОБА_2 за період
з 23.11.2013 року по 13.01.2014 року склала лише
450 грн., хоча інших дітей у відповідача
немає.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що на теперішній час
відповідач ОСОБА_2 офіційного місця
роботи не має, але працює водієм у
службі таксі, в зв'язку з чим його дохід
є нерегулярним та мінливим, позивачка
ОСОБА_3 просила суд на підставі ст.ст. 84,
180, 181, 182, 184 СК України:

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її
користь аліменти на утримання їхнього
малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
в розмірі 14 частини всіх видів доходів
(заробітку) відповідача, але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, щомісячно,
починаючи з 14.01.2014 року та до досягнення
дитиною повноліття;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2
аліменти на її, позивачки утримання в
розмірі 14 частини всіх видів доходів
(заробітку) відповідача, але не менше 30%
прожиткового мінімуму доходів
громадян, щомісячно, починаючи з 14.01.2014
року та до досягнення дитиною трьох
років.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3
підтримала заявлені нею вимоги в
повному обсязі й наполягла на їх
задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 заявлені до нього
вимоги визнав частково, а саме: в
частині стягнення аліментів на
утримання їхнього малолітнього сина
ОСОБА_4

Що ж стосується заявлених позивачкою
ОСОБА_3 вимог про стягнення з нього
аліментів на утримання останньої, то
проти цих вимог відповідач ОСОБА_2
заперечував, посилаючись на те, що його
дружина не потребує матеріальної
допомоги з його сторони, а крім того,
він не має можливості надавати їй таку
допомогу.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 15 квітня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивачки ОСОБА_3 аліменти на
утримання їхнього малолітнього сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 14
частини доходу відповідача, але не
менше 30% прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку, щомісяця,
починаючи з 14.01.2014 року та до досягнення
дитиною повноліття.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивачки ОСОБА_3 аліменти на
її утримання в розмірі 14 частини доходу
відповідача, починаючи з 14.01.2014 року та
до досягнення дитиною трьох років.

Зазначене рішення суду в межах
стягнення аліментів на утримання
дитини за один місяць допущено до
негайного виконання.

При цьому судом першої інстанції
вирішено й питання судових витрат по
справі.

Не погодившись частково із таким
рішенням районного суду, відповідач
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить
скасувати це судове рішення в частині,
що стосується стягнення з нього
аліментів на утримання дружини -
позивачки ОСОБА_3 до досягнення їхньою
дитиною трьох років, та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволенні зазначених вимог за їх
безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги
відповідач ОСОБА_2 посилається на
неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин, що мають значення
для справи, та порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що
суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі не врахував його
дійсного матеріального становища,
всупереч наданих ним доказів. Так, він -
апелянт не має постійного місця
роботи, та відповідно й стабільного
заробітку. Його мати є пенсіонером,
тобто непрацездатною особою, а батько
передпенсійного віку не працює,
оскільки не може знайти роботу, в
зв'язку з чим батьки знаходяться на
його матеріальному забезпеченні. Крім
того, він вимушений сплачувати
комунальні послуги за трьох осіб тощо.
Наведене фактично позбавляє
відповідача можливості мати на своєму
утриманні ще й дружину.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду в оскаржуваній його частині
відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх
переконливості.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу,
надавши до суду належні та допустимі
докази на їх підтвердження, тобто тягар
доказування лежить на сторонах
цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Одним із різновидів майнових прав та
обов'язків подружжя є права та
обов'язки, пов'язані із утриманням
дружини її чоловіком, тобто
матеріальною підтримкою чоловіком
своєї дружини.

Право дружини за наявності певних
обставин на утримання від чоловіка
визначено на законодавчому рівні, а
саме в нормах Сімейного кодексу
України (далі: СК України).

Так, за приписами частини 2 статті 84 СК
України дружина, з якою проживає
дитина, має право на утримання від
чоловіка - батька дитини до досягнення
дитиною трьох років.

При цьому частиною четвертою статті 84
СК України прямо передбачено, що право
на утримання дружина, з якою проживає
дитина, має незалежно від того чи вона
працює та незалежно від її
матеріального становища, за умови, що
чоловік може надавати матеріальну
допомогу.

Право на утримання дружина, з якою
проживає дитина, має і в разі
розірвання шлюбу (ч. 6 ст. 84 СК України).

Таким чином, право дружини на утримання
(аліменти) від чоловіка не є безумовним
та безстроковим, оскільки це право на
відмінність від права батьків та дітей
пов'язується з відповідним
матеріальним станом платника
аліментів.

При цьому під наявністю коштів,
необхідних для сплати аліментів
дружині необхідно розуміти такий
рівень забезпеченості іншого з
подружжя (колишнього подружжя), при
якому як сам платник аліментів, так і
інші особи, яких він повинен також
утримувати, після сплати ним аліментів
залишаться забезпеченими у розмірі, не
нижчому прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Як встановлено по справі, позивачка
ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2, дійсно з 09
червня 2012 року перебувають у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
малолітню дитину - сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з матір'ю та
знаходиться на її утриманні, позаяк
шлюбні відносини між сторонами
фактично припинилися й проживають вони
окремо один від одного, що останніми
визнається й не заперечується.

Не заперечується позивачкою ОСОБА_3 й
той факт, що на теперішній час її
чоловік - відповідач по справі ОСОБА_2
офіційно не працевлаштований та
перебивається нерегулярними та
мінливими заробітками.

При цьому, будь-які належні та
допустимі, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, докази на підтвердження того,
що відповідач ОСОБА_2 з урахуванням
його майнового стану та наявності
непрацездатної матері - пенсіонерки,
окрім сплати аліментів на їхню з
позивачкою малолітню дитину, що за
законом є його безумовним обов'язком,
спроможний без шкоди для власного
існування надавати матеріальну
допомогу - утримання ще й своїй дружині
- позивачці ОСОБА_3, матеріали цивільної
справи не містять і таких доказів до
суду апеляційної інстанції останньою
не представлено.

За таких обставин, приймаючи до уваги
наведене вище, рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 15 квітня
2014 року в оскаржуваній його частині не
може бути визнане законним,
обґрунтованим, а тим більш
справедливим, у зв'язку з чим судова
колегія вважає за необхідне на
підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
змінити це судове рішення, скасувавши
його в частині, що стосується
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про
стягнення з відповідача ОСОБА_2
щомісячних аліментів на її власне
утримання та відмовивши в задоволенні
цих позовних вимог ОСОБА_3 за їх
безпідставністю.

При цьому судова колегія вважає
доцільним зазначити, що прийняте
апеляційним судом у справі рішення
будь-яким чином не позбавляє позивачку
ОСОБА_3 права на звернення в подальшому
до суду з аналогічним позовом про
стягнення з її чоловіка - ОСОБА_2
аліментів на своє утримання при зміні
матеріального становища відповідача в
кращу сторону та наявності відповідних
доказів на підтвердження об'єктивної
можливості останнього надавати таку
допомогу.

Таким чином, на підставі викладеного та
керуючись ст. 84 СК України, ст.ст. 1, 3, 4, 10,
11, 58, 59, 60, 303, 304, 307, п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309,
ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 15 квітня 2014 року -
змінити.

Скасувати це судове рішення в частині,
що стосується задоволення позовних
вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2
щомісячних аліментів на її утримання
до досягнення їхньою дитиною трьох
років та відмовити в задоволенні цих
позовних вимог ОСОБА_3 за їх
безпідставністю.

У решті рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 15 квітня
2014 року, як неоскаржене, - залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: