Головуючий суду 1 інстанції - Бойко С.Л.
Доповідач - Украінцева Л.Д.
Справа № 413/1077/14-ц
Провадження № 22ц/782/1785/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014р. Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - Украінцевої Л.Д.

суддів:Стахової Н.В., Фарятьєва С.О.

при
секретарі - Вербицькому І.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Краснолуцького міського суду
Луганської області від 25.03.2014р.

за позовом ОСОБА_5 до ДП
"Донбасантрацит" про стягнення
моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з дійсним
позовом і в його обґрунтування якого
вказав , що він перебував з 13.10.1986р. по
21.04.1993р. у трудових правовідносинах,
працюючи на ДП «ДА» в особі
Краснолуцького управління комунальних
котелень та теплових мереж.

Краснолуцьким міським центром ВТК
позивачу було встановлено 60% втрати
професійної працездатності з 26.04.1993р.
безстроково. Позивач проси стягнути з
відповідача на його користь моральну
шкоду в розмірі 25000грн.

Рішенням Краснолуцького міського суду
Луганської області від 25.03.2014р. В
позовних вимогах відмовлено в зв'язку з
пропуском строку звернення до суду.

Не погодившись із рішенням, ОСОБА_5
подав апеляційну скаргу, в якій
зазначив, що суд порушив норми
матеріального та процесуального права,
оскільки неповно з'ясував обставини,
які мають значення для справи, не дав
належної оцінки доказам, тому просив
скасувати рішення та задовольнити
позовні вимоги.

Колегія суддів вважає за можливим у
відповідності до ст.305 ЦПК України
розглянути справу за відсутністю
сторін, оскільки вони належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, про що свідчать повідомлення
про вручення поштового відправлення.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевірив законність
та обґрунтованість рішення, колегія
суддів вважає апеляційну скаргу такою,
що підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не надано доказів поважності пропуску
встановленого ст.233 КЗпП України
тримісячного терміну позовної
давності звернення до суду за
вирішенням трудового спору і не просив
поновити строк звернення до суду з
даним позовом.

Проте погодиться з таким висновком
суду неможливо за наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішенням суду не
відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що з
13.10.1986р.. ОСОБА_5 перебував у трудових
відносинах з Краснолуцьким
управлінням комунальних котелень та
теплових мереж Дії «ДА» (наказ № 45к від
10.10.1986р.) і 21.04.1993р. був звільнений за ст.40
п.2 КЗпГІ України - інвалідність 2-ї
групи (наказ № 22к від 26.04.1993р.)

Згідно довідки серії 218АГ № 162856.
виданої Краснолуцькою МСЕК, ОСОБА_5
пройшов освідчення 26.04.1993р. і йому
встановлено 60% втрати професійної
працездатності з 21.04.1 993р. безстроково,
що підтверджується актом № 1448.

Відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
№ 1105-XIV (далі - Закон України № 1105-ХІV) у
разі стійкої втрати професійної
працездатності право на отримання
потерпілим страхових виплат, в тому
числі і виплати за моральну (немайнову)
шкоду, настає з дня встановлення йому
медико-соціальною експертною комісією
стійкої втрати професійної
працездатності.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_5 вперше встановлено втрату
професійної працездатності висновком
МСЕК від 26 квітня 1993 року (а. с. 6).

Законом України від 23 лютого 2007 року №
717-V «Про внесення змін до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
(далі - Закон № 717-V) підп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21
Закону України № 1105-ХІV виключено.

Рішенням Конституційного Суду України
від 08 жовтня 2008 року 20-рп/2008 у справі за
конституційним поданням
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень підп. «б» підп. 4 п. 3 ст. 7 Закону
України «Про страхові тарифи на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», п. 1, абз. 3 п. 5, п. 9, абз.
2, 3 п. 10, п. 11 розд. I Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (справа про страхові
виплати) зміни, внесені абз. 3 п. 5 розд. І
Закону № 717-V, визнано такими, що
відповідають Конституції України.
Зокрема, Конституційний Суд України
зазначав, що положеннями п. 1, абз. 3 п. 5,
п. 9, абз. 3 п. 10. п. 11 розд. І Закону № 717-V
скасовано право застрахованих
громадян, що потерпіли на виробництві
від нещасного випадку або професійного
захворювання, на відшкодування
моральної шкоди за рахунок Фонду, яке
вони мали відповідно до приписів
первинної редакції Закону №1105-ХІV.
Проте Конституційний Суд вважає, що
саме право цих громадян на
відшкодування моральної шкоди не
порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та
ст. 237-1 КЗпП України їм надано право
відшкодувати моральну шкоду за рахунок
власника або уповноваженого ним органу
(роботодавця).

Також відповідно до частин першої та
другої статті 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

На час встановлення позивачу втрати
професійної працездатності (1993 рік)
спірні правовідносини регулювалися ст.
ст. 440, 456 ЦК УРСР, Законом України «Про
охорону праці», Правилами
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, повязаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року № 492.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Згідно зі ст. 173 КЗпП України шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується в установленому
законодавством порядку.

Відповідно до діючого законодавства
втрата працездатності, яка встановлена
висновком МСЕК, вже сама по собі
свідчить про спричинення моральної
шкоди, оскільки стан здоров'я
потерпілого погіршено.

Слід зазначити, що будь-яке порушення
здоров'я, пов'язане з втратою
професійної працездатності, завжди є
пов'язаним з певним хвилюванням,
відчуттям фізичного болю, незручності
та обмеженості, тобто з моральними
стражданнями.

Таким чином, встановлення висновком
ВТК позивачу 60% втрати професійної
працездатності з 26.04.1993р. безстроково,
свідчить про те, що ОСОБА_5 спричинена
моральна шкода, оскільки стан його
здоров'я значно погіршився.

Визначаючи розмір моральної шкоди, що
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача, необхідне
враховувати, що розмір відшкодування
моральної шкоди слід визначати на
підставі п. 11 Правил.

Відповідно до абз. 5 п. 11 Правил (у
редакції, що діяла на час першого
встановлення втрати професійної
працездатності позивача) розмір
відшкодування моральної шкоди не може
перевищувати 150 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян незалежно
від інших будь-яких виплат, що
відповідає - 2500 грн.

На підставі зазначеного, колегія
суддів вважає за необхідне стягнути з
відповідача 2500 грн. на користь позивача
на відшкодування моральної шкоди.

Висновок суду першої інстанції, що
позивачем пропущено строк звернення до
суду не ґрунтується на вимогах закону
за наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої
статті 268 ЦК України на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, тобто і на вимогу про
відшкодування моральної шкоди, позовна
давність не поширюється. Аналогічні
роз'яснення надано у пункті 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (із
відповідними змінами).

Таким чином, ОСОБА_5 має право на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок ДП "Донбасантрацит", оскільки
стійку втрату працездатності у зв'язку
з професійним захворюванням, вперше
встановлено у 1993 році, однак цій розмір
був обмежений 2 500 грн., оскільки розмір
відшкодування моральної шкоди не може
перевищувати 150 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян незалежно
від інших будь-яких виплат.

Суд, відмовляючи у задоволені позовних
вимог за пропуском строку позовної
давності, на вказані обставини не
звернув уваги.

За таких обставин у колегії суддів є
підстави вважати, що судом першої
інстанції правильно встановлено
фактичні обставини справи, однак
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
виниклі правовідносини, а тому у
відповідності зі ст.309 ЦПК України
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з прийняттям нового
рішення, яким слід задовольнити
частково.

Керуючись ст.ст. 303,ст.307,309,313,314,316
ЦПК України судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Краснолуцького міського суду
Луганської області від 25.03.2014р.
скасувати. Ухвалити нове рішення, яким
позов ОСОБА_5 до ДП "Донбасантрацит" про
стягнення моральної шкоди
задовольнити частково. Стягнути з ДП
"Донбасантрацит" на користь ОСОБА_5 на
відшкодування моральної шкоди 2 500 грн. (
дві тисячі п'ятсот гривен).

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення. Може бути оскаржено
протягом 20-ти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді: