Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року

м. Харків

Московський районний суд м.
Харкова в складі:

головуючого судді Сугачовій
О.О.,

за участю секретаря Стус Ю.О.,

у відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду в м. Харкові,
розглянувши цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до дочірнього
підприємства «Ті Джей Рітейл» про
поновлення на роботі, стягнення
середньомісячного заробітку за час
вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з
позовом до відповідача, яким остаточно
просить поновити неї на роботі на ДП
«Ті Джей Рітейл» на посаді продавця
непродовольчих товарів у
салоні-магазині м. Харків; стягнути з
відповідача на користь ОСОБА_1
середньомісячний заробіток за час
вимушеного прогулу у розмірі 20574грн.

В обґрунтовування вимог позову
позивач зазначає, що 03.06.2013р. неї
звільнено з підприємства з посади
продавця непродовольчих товарів за
власним бажанням, однак позивача
примусили подати заяву про звільнення.
Звільнення вважає незаконним, оскільки
відповідачем порушено порядок
розірвання трудового договору, а саме,
звільнення відбулося раніше ніж за два
тижні від подання заяви. Позивач мала
намір пропрацювати два тижні після
подання заяви, але під тиском
керівництва вимушена вказати
необхідну дату звільнення. У трудові й
книжці не вказано причину дострокового
звільнення. Оскільки позивач вважає
звільнення незаконним, то строк
вимушеного прогулу складає 162 робочих
дні, тому середньомісячний заробіток
за час вимушеного прогулу складає
20574грн., що позивач просить стягнути із
відповідача на свою користь.

Позивач, його представник в
судовому засіданні підтвердили
вищевикладені обставини, просить
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Відповідач з вимогами позову не
погодився, надавши письмові
заперечення.

Суд, вивчивши доводи позивача,
заперечення відповідача, дослідивши
матеріали справи та надані докази,
вважає, що вимоги позову такими, що не
підлягають задоволенню, виходячи із
наступного.

Відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Так, судом встановлено, що позивач
11.04.2013р. прийнята на роботу у дочірнє
підприємство «Ті Джей Рітейл» на
посаду продавця непродовольчих
товарів на період відсутності
основного працівника ОСОБА_3 до дня її
фактичного виходу на роботу зі строком
випробування тривалістю 3 місяці.

Такі обставини підтверджено
копіює трудового договору № 674 від
11.04.2013р., відомостями трудової книжці,
наказом-розпорядження № 57 від 11.04.2013р.
(а.с.3-5,31).

В матеріалах справи містяться
заяви ОСОБА_1 від 29.05.2013р. про звільнення
останньої за власним бажанням з 31.05.2013р.
та від 30.05.2013р. про звільнення неї за
власним бажанням з 03.06.2013р. (а.с.6,7).

Наказом № 100 від 03.06.2013р. про
припинення трудового договору ОСОБА_1
звільнено з посади продавця
непродовольчих товарів у салоні
«Честер» м. Харків ТЦ «Караван» на
підставі ст.. 38 КЗпП України за власним
бажанням (а.с.32).

Відповідно до правил ст.. 39 КЗпП
України строковий трудовий договір
підлягає розірвання достроково на
вимогу працівника в разі його хвороби
або інвалідності, які перешкоджають
виконанню роботи за договором,
порушення власником або уповноваж
денним ним органом законодавства про
працю, колективного або трудового
договору та у випадках, передбачених ч.
1 ст. 38 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 38 КЗпП України
зазначає, що працівник має право
розірвати трудовий договір,

укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник. Якщо працівник
після закінчення строку попередження
про звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладанні трудового договору.

Позивач зазначає, що після подання
заяви про звільнення бажала
допрацювати на підприємстві протягом
двох тижнів, а також стверджує, що
написати заяви про звільнення
керівництво її примусило та вона під
тиском змушена вказувати необхідну
дату тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
після звільнення яких-небудь заяв про
бажання працювати або допрацювати в
салоні не надавала, протягом двох
тижнів з часу звільнення інформації
про відкликання заяви про звільнення
також не направляла, при цьому, 14.06.2-013р.
склала заяву з проханням видати неї
довідку про доходи (а.с.45).

Як вбачається із п. 8 Постанови
Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» сама по собі згода власника або
уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п.1 ст. 36 КЗпП
України, якщо не було домовленості
сторін про цю підставу припинення
трудового договору В останньому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника за
ст.. 38 КЗпП України.

Із п. 12 вказаної постанови Пленуму
вбачається, що працівник, який
попередив власника або уповноважений
ним орган про розірванні трудового
договору, укладеного на невизначений
строк, вправі до закінчення строку
попередження відкликати свою заяву і
звільнення в цьому випадку не
проводиться, якщо на його місце не
запрошена особа в порядку переведення
з іншого підприємства, установи,
організації.

Далі, із табелю обліку
використання робочого часу за червень
2013р. вбачається, що позивач була
присутня на роботі 03.06.2013р., нею
підписано наказ-розпорядження про
припинення трудового договору № 100 від
03.06.2013р.

Із наданих платіжних відомостей
вбачається факт, того, що з боку
відповідача проведено повний
розрахунок позивача при звільненні у
відповідності до вимог ст.. 47, 116 КЗпП
України. (а.с.29,36,37, 42-44).

Наявність листка непрацездатності,
із якого вбачається, що ОСОБА_1
перебувала на лікарняному у період з
01.06. по 05.06.2013р., не спростовують
встановленого, т.я. 02 та 03.06.2013р. позивач
перебувала на роботі, підписувала
документи.

Отже, суд надійшов до висновку,
що звільнення позивача проведено у
відповідності до вимог ст..ст. 38, 39, 47 та
116 КЗпП України.

Доводи позивача що на неї
здійснено тиск при написанні заяв про
звільнення тощо, суд вважає
непереконливими, оскільки жодним
доказом не підтверджено.

Далі, не знайшли свого підтвердження
і ствердження позивача щодо порушення
трудового законодавства при звільнені
в частині видачі та ведені трудової
книжці, оскільки із наданої її копії
вбачається, що відповідач діяв у
відповідності до Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників та вніс відповідні записи
у трудову книжку, своєчасно її видав.

Судом також встановлено, що
позивач при прийомі на роботу
усвідомлювала строковий характер
своєї роботи та те, що з 01.03.2014р.
працівник ОСОБА_3 приступила до своїх
обов'язків в режимі повного робочого
дня на підставі наказу про припинення
відпустки по догляду за дитиною від
28.02.2014р., тому при таких обставинах
поновлення позивача на посаду продавця
на підприємство не можливо та не
відповідає умовам трудового договору
№ 674 від 11.04.2013р.

Таким чином, суд на підставі вище
встановлених обставин, наданих
доказів, прийшов до висновку, що
звільнення позивача проводилось у
відповідності до чинного трудового
законодавства, з боку позивача доказів
в підтвердження вимог позову, в тому
числі в підтвердження вимушеного
прогулу, наявності заборгованості по
заробітної плати за вказаний позивачем
період, відповідно, порушення прав
позивача, що призвели до вчинення
моральної шкоди тощо, не надано, тому у
суду відсутні правові підстави для
задоволення вимог позову у повному
обсязі.

Доводи відповідача щодо
пропущення строків звернення до суду
із вказаним позовом, суд не приймає до
уваги, оскільки є помилковими й з боку
позивача не порушено.

Керуючись ст.ст.10,11,27,60,209,212-215,218
ЦПК України, ст. ст. 21, 26, 36, 38, 39, 47, 116
КЗпПУ, суд, -

в и р
і ш и в:

В задоволені позовних вимог
відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного суду через Московський
районний суд м. Харкова, шляхом подачі
протягом десяти днів з дня оголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя