Справа 206/1678/14-ц
Провадження 2/206/596/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" червня 2014 р. Самарський районний суд
м.Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя
Сухоруков А.О.,

при секретарі
Кудрявцев Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовною заявою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, про стягнення заборгованості
за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

20 березня 2014 року представник позивача
звернувся з вказаним позовом, який
обґрунтував тим, що 22.11.2007 року між
позивачем та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір 101951-cred, відповідно до
якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі
20000,00 грн. на термін до 22.05.2009 року.
Відповідно до договору, погашення
заборгованості здійснюється щомісяця,
ОСОБА_1 повинна надавати банку грошові
кошти (щомісячний платіж) для погашення
заборгованості за кредитом.

22.11.2007 року в забезпечення виконання
зобов'язання за договором 101951 - cred, між
банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено
договори поруки. На адресу
відповідачів банком направлялося
вимога про погашення заборгованості.

Дотепер відповідач свої обов'язки
виконує неналежно, що стало причиною
звернення позивача до суду з позовом
про стягнення з відповідачів
заборгованості в сумі 27950,00 гривень
станом на 20.02.2014 рік, яка складається з
заборгованості за сумою кредиту - 7030,42
гривень, заборгованість по процентам
за користування кредитом - 19350,53
гривень, штраф (фіксована частина) - 250,00
гривень, штраф (процентна складова) -
1319,05 гривень та судові витрати зі
сплати судового збору у розмірі 279,50
гривень (а.с.2-3).

В судовому засіданні 16.04.2014 року у
зв'язку із зміною прізвища відповідача
ОСОБА_1 було замінено на ОСОБА_1.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив ї задовольнити з підстав
викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні
заперечувала проти позову та просила
суд застосувати наслідки спливу строку
позовної давності до вимог позивача,
подала відповідну письмову заяву.
Також надала письмові заперечення
проти позову, які обґрунтовує тим, що
відповідно до кредитного договору вона
отримала кредит. Строк, порядок
погашення, розмір кредиту, відсотки,
розмір щомісячного платежу визначені у
кредитному договорі. Відповідно до п.
5.7. кредитного договору № 101951-cred від
22.11.2007 року, строк позовної давності
складає 5 років. Пунктом 4.4. кредитного
договору встановлено термін погашення
кредиту - в повному обсязі не пізніше
22.05.2009 року. Сторони встановили строк
дії договору - до моменту виконання
сторонами у повному обсязі взятих на
себе зобов'язань, так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів, останній з яких у
визначеній сумі підлягав виконанню в
строк до 22 травня 2009 року. Таким чином,
графіком платежів, який є складовою
частиною договору, погашення кредитної
заборгованості та строки сплати
чергових платежів визначено місяцями.
Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору. Таким чином строк позовної
давності почався з 27.01.2009 року, тобто з
наступного дня, коли повинен був
сплачений черговий платіж, але боржник
свого зобов'язання не виконав. У зв'язку
з тим, що умовами договору обумовлені
строки позовної давності, а саме 5
років, тому строк у межах яких банк може
звернутися до суду почався з 27.01.2009
року, а скінчився 27.01.2014 року, а банк
звернувся до суду 20 березня 2014 року.
Також пояснила, що у грудні 2007 року нею
було сплачено суму в розмірі 10 000 грн.,
яку банк не врахував у своєму
розрахунку (а.с.46-48).

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.11.2007 року між
позивачем та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № 101951-cred, відповідно
до якого ОСОБА_1 отримала кредит у
розмірі 20000,00грн. на термін до 22.05.2009
року (а.с.7-9).

Також в якості забезпечення кредитного
договору № 101951-cred від 22.11.2007 року між
позивачем та ОСОБА_3 був укладений
договір поруки №101951/2_cred, відповідно до
якого останній поручився за належне
виконання ОСОБА_1 взятих на себе
зобов'язань (а.с.10).

В якості забезпечення кредитного
договору № 101951-cred від 22.11.2007 року між
позивачем та ОСОБА_2 був укладений
договір поруки №101951/1-cred, відповідно до
якого останній поручився за належне
виконання ОСОБА_1 взятих на себе
зобов'язань (а.с. з об. 10).

Банком надано розрахунок, згідно якого
ОСОБА_1 порушила вимоги кредитного
договору, у зв'язку з чим станом на
20.02.2014 року виникла заборгованість в
розмірі 27950,00 гривень, яка складається з
заборгованості за сумою кредиту - 7030,42
гривень, заборгованість по процентам
за користування кредитом - 19350,53
гривень, штраф (фіксована частина) - 250,00
гривень, штраф (процентна складова) -
1319,05 гривень та судові витрати зі
сплати судового збору у розмірі 279,50
гривень (а.с.4).

22.02.2014 року вих. 30.1.0.0/2-128 позивачем
направлялося відповідачам
повідомлення про існуючу
заборгованість (а.с.5).

Проте згідно квитанції приходної каси
Жовтневого відділення у м.
Дніпропетровську Закритого
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» № 69707617 від 24.12.2007
року ОСОБА_1 сплатила 10000,00 грн. в
погашення кредиту № 101951-cred від 22.11.2007
року (а.с. 28). Так, пунктом другим Додатка
№1 до кредитного договору чітко
передбачений номер картрахунку для
погашення платежів по кредиту - НОМЕР_1
(а.с. 9 з об.), ідентичний номер
картрахунку, на який зараховано 10000,00
грн., вказано у квитанції. Цей платіж
банком у розрахунку заборгованості не
враховано.

Відповідно до п. 5.7. кредитного договору
№ 101951-cred від 22.11.2007 року, строк позовної
давності складає 5 років. Пунктом 4.4.
кредитного договору встановлено
термін погашення кредиту - в повному
обсязі не пізніше 22.05.2009 року.

Відповідно до постанови
Верховного Суду України від 06.11.2013 року
зазначено, що у постановах Вищого
господарського суду України від 12
грудня 2012 року та від 07 березня 2013 року,
суди застосовуючи ч. 3 ст. 254, ч.5 ст.261,
ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України дійшли
висновку про те, що оскільки у
кредитному договорі передбачено, що
його виконання здійснюється частинами
відповідно до графіку погашення
кредиту, то початок перебігу позовної
давності для стягнення кредиту і
процентів за користування кредитом є
день, коли боржник повинен був сплатити
черговий платіж, однак не сплатив його,
і відповідно загальна позовна давність
застосовується до кожного щомісячного
простроченого платежу, який був
визначений графіком.

Тобто сторони встановили строк
дії договору - до моменту виконання
сторонами у повному обсязі взятих на
себе зобов'язань, так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів, останній з яких у
визначеній сумі підлягав виконанню в
строк до 22.05.2009 року.

Пунктом 4.2 Постанови Пленуму
Вищого Господарського суду України від
29.05.2013 року № 10 зазначено, що у
зобов'язальних правовідносинах, в яких
визначено строк виконання
зобов'язання, перебіг позовної
давності починається з дня, наступного
за останнім днем, у який відповідне
зобов'язання мало бути виконане. Якщо
договором чи іншим правочином
визначено різні строки виконання
окремих зобов'язань, що з нього
виникають, позовна давність
обчислюється окремо стосовно кожного з
таких строків. Позовна давність за
позовами, пов'язаними з простроченнями
почасових платежів, обчислюється
окремо за кожним простроченим
платежем.

У зв'язку з тим, що умовами
договору обумовлені строки позовної
давності, а саме 5 років, враховуючи
графік платежів, останнє погашення
відповідачем кредиту 24.12.2007 року, яке не
враховане позивачем, строк у межах яких
позивач мав звернутися до суду почався
з 27.01.2009 року, а скінчився 27.01.2014 року.

Суд вважає, що до дій, які свідчать про
визнання боргу або іншого обов'язку,
можуть з урахуванням конкретних
обставин справи належати часткова
сплата боржником або з його згоди іншою
особою основного боргу та/або сум
санкцій. При цьому якщо виконання
зобов'язань передбачалося частинами
або у вигляді періодичних платежів і
боржник вчинив дії, що свідчать про
визнання лише певної частини (чи
періодичного платежу), то такі дії не
можуть бути підставою для переривання
перебігу позовної давності стосовно
інших (невизначених) частин платежу.
Бездіяльність боржника (наприклад, не
оспорювання ним безспірного списання
коштів, якщо така можливість
допускається за законом або договором)
не свідчить про переривання перебігу
позовної давності, оскільки таке
переривання можливе лише шляхом
вчинення дій.

В розрахунку дійсно відображено також
і погашення 06.11.2009 року 2186,05 грн., на що
відповідач пояснила списанням коштів
із її дебетової (зарплатної) картки
«ПриватБанку», проте вона цього
платежу не здійснювала, тобто не
вчиняла дій, які свідчили б про
визнання зобов'язання.

Згідно до ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Відповідно до ст.
259 ЦК України, позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Враховуючи викладене, суд вважає за
доцільне застосувати загальні
положення цивільного законодавства
щодо строків позовної давності до
врегулювання відносин, пов'язаних із
наданням кредиту.

За змістом п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

У п. 31 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», також
звертається увага на те, що враховуючи
положення пункту 7 частини тринадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», суди мають виходити з
того, що у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини тринадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Відповідно до загальних норм
цивільного законодавства, а саме ч. 3 ст.
267 ЦК України, позовна даність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до вирішення
ним рішення.

Враховуючи наведене, беручи до уваги
таку письмову заяву відповідача та в
силу дії ч. 4 ст. 267 ЦК України, якою
передбачено, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові, суд вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити,
оскільки встановлено, що позивач
порушив вимоги щодо позовної давності
для звернення до суду.

Крім того, банком не враховано значну
суму платежу по кредиту - 10000,00 грн., за
умови врахування якої ще в грудні 2007
року кредит міг бути погашений, а
подальше нарахування відсотків та
неустойки (штрафів) - безпідставним та
неправильним.

Внаслідок чого розрахунок банку про
наявність заявленої суми
заборгованості є вкрай сумнівним як
доказ, і суд не може брати його до уваги
та покласти в основу рішення як надежну
підставу для стягнення заборгованості
за кредитним договором.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 261, 267, 526, 530, 1054
Цивільного кодексу України, ст.ст. 4- 8, 10,
11, 18, 57- 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
оголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
А.О. Сухоруков