Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/8267/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді
Зарицької Г.В.

суддів:
Коломієць О.С., Якухно О.М.

секретаря Черниша
М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
„ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк „ПриватБанк" на рішення
Богунського районного суду м.Житомира
від 16 жовтня 2013 року

встановила:

У червні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
„ПриватБанк" (далі ПАТ КБ „ПриватБанк")
звернулося з позовом до ОСОБА_1 та
просило стягнути з відповідача на його
користь заборгованість за кредитним
договором у розмірі 50153,92 грн, судові
витрати у розмірі 501,54 грн. В
обґрунтування вимог позивач зазначав,
що відповідно до укладеного договору №
б/н від 10.03.2006 року ОСОБА_1 отримав
кредит у розмірі 14500 грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 30%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки. Відповідач підтвердив свою
згоду на те, що підписана заява разом з
умовами надання банківських послуг,
правилами користування платіжною
карткою складає між ним та банком
договір. Умови кредитного договору
щодо повернення кредитних коштів
відповідач належним чином не виконує,
внаслідок чого станом на 29.03.2013 р. має
заборгованість у розмірі 50153,92 грн.
Враховуючи наведене, просив
задовольнити позов.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 16 жовтня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
„ПриватБанк" відмовлено у зв'язку з
пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
„ПриватБанк" просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі. Апелянт посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що у
відповідності до договору № б/н від
10.03.2006 р., позичальник зобов'язаний був
повернути кредит та сплатити відсотки
за користування ним не пізніше 10.03.2008
року. Оскільки позивач подав позов
03.06.2013 року, тобто з пропуском строку
позовної давності, вважав що дана
обставина є підставою для відмови у
позові.

Проте, повністю погодитися з таким
висновком суду не можна.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не
відповідає.

За положеннями ст. 215 ЦПК України
рішення суду складається з вступної,
описової, мотивувальної та
резолютивної частини.

У мотивувальній частині зазначаються:
встановлені судом обставини і
визначені відповідно до них
правовідносини; мотиви, з яких суд
вважає встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти; чи були
порушені, не визнані або оспорені
права, свободи чи інтереси, за захистом
яких особа звернулася до суду, а якщо
були то ким; назви статті, її частини,
абзацу, пункту, підпункту закону, на
підставі якого вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався.

У порушення зазначених вимог Закону,
суд першої інстанції не встановив
фактичні обставини справи, не зазначив
чи були порушені права позивача, за
захистом яких він звернулася до суду не
навів мотивів щодо наявності чи
відсутності фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги позивача, не
зазначив правову норму яка регулює
спірні правовідносини.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'зується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Як видно з матеріалів справи, 10.03.2006
року між сторонами було укладено
кредитний договір № б/н, за умовами
якого банк надав ОСОБА_1 кредит у
розмірі 14500 грн у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 30% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки, а ОСОБА_1
зобов'язався повернути кредитні кошти
в строки визначені умовами договору та
сплатити відсотки.

Про укладення договору між сторонами
свідчить заява ОСОБА_1 від 10.03.2006 р., у
якій він зазначав, що ця заява разом з
умовами надання банківських послуг,
правилами користування платіжною
карткою і тарифами складають між ним та
банком договір про надання банківських
послуг (а.с.13-14).

Позивачу банком була видана платіжна
картка за № НОМЕР_1 зі строком дії 03.2008
р. (а.с.103).

Належним чином умови договору ОСОБА_1
не виконував, внаслідок чого станом на
29.03.2013 р. утворилася заборгованість у
розмірі 50153,92 грн, яка складається: 10 881,90
грн. - заборгованість за кредитом, 34 407,55
грн - заборгованість по процентах за
користування кредитом, 2 000 грн -
заборгованість по комісії, 500 грн -
штраф (фіксована частина), 2 364,47 грн
штраф (процентна складова), про що
свідчить розрахунок банку (а.с.5-12).

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що позов банку є обґрунтованим.

Відповідно до п.3.1.1., п.3.1.3 правил
користування платіжною карткою строк
дії картки вказаний на лицьовій
стороні картки (місяць і рік). Картка
дійсна до останнього календарного дня
вказаного місяця.

По закінченню строку дії відповідна
картка продовжується банком на новий
строк (шляхом надання клієнту картки з
новим строком дії), якщо раніше (до
початку місяця закінчення строку дії)
не поступила письмова заява утримувача
про закриття карткового рахунку, а
також при умові наявності грошових
коштів на картковому рахунку для
оплати послуг по виконанню
розрахункових операцій по картковому
рахунку (в передостанній день місяця
закінчення строку дії) і при дотриманні
інших умов продовження, передбачених
договором.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції сторони пояснили суду, що
картка з новим строком дії ОСОБА_1 не
видавалася.

Згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Отже, кінцевий термін повернення
кредиту є останній календарний день
дії картки, тобто 31.03.2008 р.

Останній платіж за кредитним договором
позивач здійснив 02.07.2007р. (а.с.8).

Доводи апеляційної скарги про те, що
договір автоматично лонгувався у
зв'язку з тим, що відповідач не надавав
банку заяву про припинення строку дії
договору є безпідставними та
спростовуються вищенаведеним.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За ч.3, ч.4 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки за захистом свого порушеного
права банк звернувся до суду з
порушенням строку позовної давності
(перебіг позовної давності почався з
03.07.2007 р., а позовна заява подана до суду
03.06.2013 р.) і відповідачем у письмових
запереченнях на позов (а.с.37)
порушувалось питання про застосування
позовної давності, колегія суддів
вважає, що в задоволенні позову слід
відмовити за спливом позовної
давності.

За таких обставин, коли судом першої
інстанції допущено порушення норм
матеріального та процесуального права,
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк „ПриватБанк" задовольнити
частково.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 16 жовтня 2013 року
скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог
публічного акціонерного товариства
комерційний банк „ПриватБанк" до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього ж
часу може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Судді: