АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4377/14
Головуючий 1 інст. - Дем'яненко І.В.
Справа №630/1145/13-ц
Категорія : право власності
Доповідач - Черкасов В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О.,
Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Чемерис Л.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Люботинського міського суду
Харківської області від 31 березня 2014
року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання права власності,
-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання
права власності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2
вказував, що він з відповідачкою з 18
квітня 1969 року по 10 грудня 2013 року
перебував у зареєстрованому шлюбі. В
період шлюбу вони, як подружжя, набули
наступне майно: житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1, житловий будинок, за
адресою: АДРЕСА_2, садовий будинок, за
адресою: АДРЕСА_3, земельна ділянка,
площею 0,1 га, за адресою: АДРЕСА_3.
Рішенням суду від 24 вересня 2013 року за
ними визнано право власності в рівних
частках по ? частині кожному. Через
сварки між ними, користування спільною
власністю є неможливим, вважає за
доцільним виділити на ? частину, яка
належить йому в спільному майні,
житловий будинок АДРЕСА_1, оскільки до
вказаного домоволодіння він власними
силами добудував прибудову, робив інші
будівельні роботи, вищезазначений
будинок бажає залишити за собою. А
співвласниці ОСОБА_1 залишити житловий
будинок, за адресою: АДРЕСА_2, садовий
будинок, за адресою: АДРЕСА_3, земельна
ділянка, площею 0,1 га, за адресою:
АДРЕСА_3.

Тому, ОСОБА_2, з урахуванням уточнених
позовних вимог, просив суд виділити
йому житловий будинок загальною площею
80,2 кв.м., в тому числі житловою площею 51,4
кв.м., з надвірними будівлями і
спорудами, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1. А за ОСОБА_1 визнати право
власності в цілому на житловий будинок,
за адресою: АДРЕСА_2, садовий будинок, за
адресою: АДРЕСА_3, земельна ділянка,
площею 0,1 га, за адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням Люботинського міського суду
Харківської області від 31 березня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Перерозподілено між співвласниками
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на
об'єкти, житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_1, житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_2, садовий будинок за адресою:
АДРЕСА_3, на земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_3, які перебувають в
спільній частковій власності: визнано
за ОСОБА_2 право власності в цілому на
житловий будинок, загальною площею 80,2
кв.м, в тому числі житловою площею 51,4
кв.м, з надвірними будівлями і
спорудами, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право
власності в цілому на житловий будинок,
загальною площею 16,7 кв.м, в тому числі
житловою площею 10,00 кв.м, з надвірними
будівлями і спорудами, що розташований
за адресою: АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_1
право власності в цілому на садовий
будинок, загальною площею 29,7 кв.м, в
тому числі житловою площею 18,70 кв.м, з
надвірними будівлями і спорудами, що
розташований за адресою: АДРЕСА_3.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в
цілому на земельну ділянку, площею 0,1
га, за адресою: АДРЕСА_3.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить
питання про скасування рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового
рішення на її користь.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги заявник посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
приймали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, знаходить
апеляційну скаргу підлягаючою
задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить із
наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з
врахування прав та інтересів
співвласників, розміру їх часток у
праві спільної часткової власності,
крім того, враховано волевиявлення
сторін щодо перерозподілу спільного
майна.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може.

За положеннями ст. ст. 21, 24, 41
Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, у тому
числі щодо захисту права спільної
часткової власності.

Правовий режим спільної часткової
власності визначається гл. 26 ЦК України
з урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування і
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток співвласники мають
рівні права.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Судом встановлено та підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами,
що сторони з 18 квітня 1969 року по 10
грудня 2013 року перебували у
зареєстрованому шлюбі (а.с.5,87).

Рішенням Люботинського міського суду
Харківської області від 24 вересня 2013
року розподілено майно сторін, яке було
набуте під час шлюбу, а саме, визнано за
сторонами право власності по ? частині
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,
житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2,
садовий будинок, за адресою: АДРЕСА_3,
земельна ділянка, площею 0,1 га, за
адресою: АДРЕСА_3 (а.с.10).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Сторонами не заперечується, що спільно
користуватись вищевказаним майном
вони не мають можливості.

Висновком незалежної оцінки,
проведеної ПП «Тема» за замовленням
ОСОБА_1, встановлена ринкова вартість
житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1, яка складає
станом на 07 червня 2013 року - 79 900 грн.
(а.с.22).

Згідно звіту про оцінку майна,
проведеного ТОВ «Терра-Інвест» за
замовленням ОСОБА_2, станом на 11 липня
2013 року ринкова вартість садового
будинку за адресою: АДРЕСА_3 становить
110 715 грн., вартість житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_2 складає 23 435 грн.
(а.с.24-25).

Висновком ТОВ «Сабо Консалтинг»
встановлена вартість земельної
ділянки площею 0,1 га, за адресою:
АДРЕСА_3, яка складає станом на 30 серпня
2013 року 16 000 грн. (а.с.26).

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України
передбачено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності,
згідно з яким кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, а суд розглядає справу
в межах заявлених вимог і вирішує
справу на підставі наданих доказів.

Матеріали справи свідчать, що актом
обстеження матеріально-побутових умов
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2,
який позивач вважає повинен перейти у
власність відповідачки, встановлено,
що вказане житло не придатне для
проживання, оскільки є старезним,
ремонту не підлягає (а.с.127).

Судовою колегію встановлено, що
відповідачка на теперішній час
вимушена проживати у садовому будинку
за адресою: АДРЕСА_3, який не має статусу
житлового будинку.

По справі судом призначалася судова
будівельно-технічна експертиза (а.с.93),
однак вона не була проведена за заявою
позивача, оскільки останній повідомив,
про домовленість між сторонами мирним
шляхом (а.с.95).

Проте, відповідачка ОСОБА_1 позов про
визнання права власності на житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2
не визнавала, мирову угоду щодо цього з
останнім не підписувала.

Матеріали справи містять лише заяву
ОСОБА_1, в які вона просить визнати за
нею право власності на ? частину
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,
житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2,
садовий будинок, за адресою: АДРЕСА_3,
земельна ділянка, площею 0,1 га, за
адресою: АДРЕСА_3; крім того не
заперечувала проти визнанням за ОСОБА_2
право власності на іншу ? частину
вищевказаного нерухомого майна (а.с.99).

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, відповідно до ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Згідно зі ст.316, 321 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно) ,
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Право власності є
непорушним, ніхто не може бути
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Стаття 41 Конституції України
передбачає непорушність права
приватної власності. Непорушність
права власності полягає в його
недоторканості, а в одночас і в
недоторканості самого майна власника.
Всі особи мають утримуватися від
безпідставного заволодіння майном
власника та завдання йому шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції з
порушенням норм чинного законодавства
прийшов до необґрунтованого висновку
про задоволення позовних вимог ОСОБА_2,
порушивши при цьому права ОСОБА_1, як
співвласниці спірного майна, оскільки
вимоги позивачем заявлені до неї не
співмірні, ним також не доведено і
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги
підтверджуються матеріалами справи та
вимогами чинного законодавства.

За таких обставин судова колегія
відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
вважає за необхідне рішення суду
першої інстанції скасувати і в
задоволені позову ОСОБА_2 відмовити.

Керуючись ст. ст. 303 304, п.2ч.1ст.307,
ст.ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Люботинського міського суду
Харківської області від 31 березня 2014
року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання права власності -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: