Виноградівський районний суд
Закарпатської області
________________________________________________________________________
___________________________
Справа № 299/1700/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.06.2014
м.Виноградів

Виноградівський районний суд
Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Левко
Т.Ю.,

при секретарі - Роман К.С.,

розглянувши у судовому засіданні в
залі суду м. Виноградів цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_12,
ОСОБА_10, про визнання права власності
на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_12,
ОСОБА_10 про визнання права власності на
спадкове майно.

Вимоги позову мотивовано тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла рідна бабка
позивача по лінії матері - ОСОБА_3, якій
на праві власності належала ? частина
будинку, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1. Після її смерті належну їй
частку в нерухомому майні успадкували
в рівних частинах: її чоловік - ОСОБА_6,
якому також на праві власності
належала ? частина даного
будинковолодіння на підставі рішення
суду І-ї ділянки Севлюшського округа
від 12.01.1953 року № 2-31/53, та її діти -
ОСОБА_17, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10;
ОСОБА_11(моя мати) та ОСОБА_12. Отже, після
смерті бабки, матері позивача ОСОБА_10
належали 1/18 частин спадкового будинку,
а її батькові - дідові позивача ОСОБА_6 -
5/9 частин(1/2+1/18).

В свою чергу, ОСОБА_6, помер ІНФОРМАЦІЯ_3
року, і після його смерті відкрилась
спадщина на належні йому 5/9 частин
спірного будинку, який знаходиться в
АДРЕСА_1.

Після смерті діда, мати позивача,
ОСОБА_11 в порядку передбаченому діючим
на той час ЦК УРСР (1963 рік), як
спадкоємець за законом першої черги -
донька померлого, а також у
відповідності до ст.549 зазначеного
Кодексу спадщину прийняла, оскільки
фактично вступила в управління та
володіння спадковим майном протягом
шести місяців з моменту відкриття
спадщини, а саме, будучи одруженою з
батьком позивача ОСОБА_14, була
зареєстрована в вище вказаному
житловому будинку та проживала там
разом з чоловіком до самої смерті.
Тобто мати позивача, будучи власником
1/18 частин будинку, в порядку діючому на
той час успадкувала після смерті
батька ще 5/9(10/18) частин будинку, однак
за життя правовстановлюючих
документів про це не виготовила, ставши
власником 11/18 частин.

Інші брати і сестри ОСОБА_11 у вказаному
будинку не проживали на момент смерті
ОСОБА_6, як не проживали там і після
смерті бабки ОСОБА_3, і не вчинили
жодної з дій, які б свідчили про їх
намір прийняти спадщину після смерті
діда. Отже у відповідності до ч.2 ст.553 ЦК
УРСР (в ред.1963 року) вважаються таким, що
відмовилися від спадщини.

В подальшому, брат матері позивача -
ОСОБА_8, помер в 1972 році в Казахстані.
Жоден зі спадкоємців першої черги
після його смерті не вчинив жодної дії,
яка б свідчила про їх намір набути у
спадщину належні 1/18 частки в
нерухомому майні, а відтак, ОСОБА_11, як
спадкоємець другої черги прийняла у
спадщину належну йому частку, як вже
зазначалось вище, оскільки постійно
проживала у вказаному будинку разом із
своєю сім'єю, користувалась та володіла
ним на правах власника в цілому, однак
знову ж таки за життя не виготовила
правовстановлюючих документів про це.

Рідна мати позивача - ОСОБА_11 померла
ІНФОРМАЦІЯ_4 року і після її смерті
відкрилась спадщина на належні їй 12/18
частин будинку з надвірними спорудами,
який розташований в АДРЕСА_1. За життя
матір»ю заповіту залишено не було, і
ОСОБА_1, як спадкоємець за законом
першої черги року спадщину після її
смерті прийняв, оскільки від свого
народження і по теперішній час
проживає у вказаному будинку, володіє
та користується ним на правах власника.
Батько позивача - чоловік спадкодавці
ОСОБА_14, жодних дій, які б свідчили про
його намір прийняти у спадщину майно,
яке належало його дружині, не вчинив,
навпаки, після смерті матері, будинок
залишив і створив нову сім»ю, отже у
відповідності до ч.2 ст.553 ЦК УРСР 1963
року вважається таким, що відмовився
від спадщини.

Відтак, після смерті матері позивач
залишився проживати в спадковому
будинку із своєю сім»єю і продовжує там
проживати по даний час, одноосібно
здійснює всі комунальні платежі за
вказаною адресою Крім того,
повідомленням міськвиконкому
Виноградівської міськради № 97 від
22.08.1997 року його поінформовано про те,
що йому безоплатно у приватну
власність передано земельну ділянку
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та ведення особистого
підсобного господарства площею 0,07 га
по АДРЕСА_1.

В подальшому повмирали інші брати та
сестри матері позивача - ОСОБА_17,
ОСОБА_7, ОСОБА_15 і знову ж таки, жоден із
їх спадкоємців не вчинив будь-яких дій
по прийняттю спадщини після їх смерті,
а позивач, не будучи обізнаним про
такий розподіл часток у власності в
будинку АДРЕСА_1, продовжував володіти
та користуватись даним будинком на
правах власника.

Нічого йому не було відомо і про те, що
відповідачкам по справі - ОСОБА_9,
ОСОБА_12 та ОСОБА_10 належать по 1/18
частині в спадковому будинку, позаяк
дані особи в даному будинку не
проживали, своїх прав на нього не
заявляли, і, не дивлячись на те, що після
смерті матері, з 1981 року, він відкрито і
безперервно володів та користувався
будинком разом з надвірними спорудами,
майже як власник, зокрема, здійснював
комунальні платежі, поточні ремонти,
догляд за дворогосподарством, жодна з
відповідачок ніяких претензій до нього
з цього приводу не висувала.

Про те, що 3/18 частин будинку належать
відповідачкам по справі на праві
власності, ОСОБА_1 стало відомо влітку
2013 року, коли він почав збирати
необхідні документи для впорядкування
земельної ділянки, що знаходиться під
будинковолодінням, для його подальшої
реконструкції, після отримання довідки
з Виноградівського РБТІ.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року померла друга жінка
батька позивача - ОСОБА_16, а ІНФОРМАЦІЯ_5
року помер власне і його батько -
ОСОБА_14.

При зверненні до нотаріуса з заявою про
прийняття спадщини після смерті
матері, яка померла в 1981 році і після
якої ОСОБА_1 фактично вступив в
управління та володіння спадковим
майном, та про видачу Свідоцтва про
право на спадщину за законом на
спадковий житловий будинок, що
розташований в АДРЕСА_1, нотаріусом
йому в усній формі було роз'яснено про
необхідність звернутися з даним
питанням до Виноградівського
районного суду.

Відповідно до виготовленого
Виноградівським БТІ Технічного
паспорту та довідки КП «Виноградівське
районне бюро технічної
інвентаризації» за № 391 від 25.07.2013 року
вбачається, що житловий будинок з
надвірними спорудами, який
розташований в АДРЕСА_1 будівництвом
завершений, не є самочинно збудованим,
будівля та інші господарські будівлі
не є аварійними та придатні до
користування і проживання, будинок
побудований на спеціально відведеній
для цієї мети земельній ділянці і,
такий зареєстровано: ?? частина за
ОСОБА_6, ОСОБА_18, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2,
ОСОБА_10, ОСОБА_15, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину, виданого Виноградівською
держнотконторою 17.08.1956 року за реєстром
№ 3482; а ? частина зареєстрована за
ОСОБА_6, на підставі рішення суду І-ї
ділянки Севлюшського округа від 12.01.1953
року № 2-31/53.

У зв'язку з тим, що за життя ні мати
позивача, ні інші родичі з метою
оформлення в порядку спадкування права
власності на частки на спадковий
будинок АДРЕСА_1 до нотаріальної
контори не звертались для отримання
свідоцтва про право на спадщину за
законом, хоча фактично мати позивача
набула прав на 12/18 частин цього майна в
порядку спадкування і володіла ним як
власник до своєї смерті, а ОСОБА_1 набув
права власності на 12/18 частин - в
порядку спадкування після смерті
матері(ст..392 ЦК України), а на 6/18 частин -
за набувальною давністю(ст..344 ЦК
України), оскільки вже більше 10 років
безперервно добросовісно і відкрито
володіє даним будинком на правах
власника в цілому, з метою захисту його
прав та законних інтересів, просить в
судовому порядку визнати за ним право
власності на зазначене спадкове майно.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з"явився, однак від нього до суду
надійшло письмове клопотання про
розгляд справи у його відсутності, в
якому також зазначає, що заявлені ним
позовні вимоги підтримує повністю та
просить суд такі задовольнити з
підстав, наведених в позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_10.
про день, час та місце розгляду справи
будучи належним чином повідомленими
своєчасно, в судове засідання також не
з'явились, однак до суду подали спільну
заяву, в якій зазначають, що позовні
вимоги та обставини, на які позивач
посилається як на підставу таких,
визнають повністю, просять прийняти їх
визнання позову в порядку статті 174 ЦПК
України, не заперечують щодо визнання
права власності на вказаний будинок за
ОСОБА_1 та не претендують на вказане
майно.

Обстеживши матеріали справи та
клопотання сторін, визнаючи в порядку
ст.169 ЦПК України необов'язковим
відібрання особистих пояснень від
учасників процесу, і, враховуючи, що у
справі наявні достатні матеріали про
права і взаємовідносини сторін, суд
вважає за можливе провести розгляд
справи на підставі наявних у ній
матеріалів та доказів і приходить до
висновку, що позовні вимоги є
підставними та підлягають
задоволенню, оскільки в судовому
засіданні встановлені ті обставини на
які посилається позивач в своїй
позовній заяві, відповідачами позов
визнано повністю, що не суперечить
закону або порушує права, свободи чи
інтереси інших осіб, тому в порядку
ст.174 ЦПК України визнання ними позову
прийнято судом.

Розглядаючи вказану справу в межах
заявлених вимог та наданих сторонами
доказів, суд приходить до переконання,
що дані конкретні правовідносини
врегульовані Цивільним кодексом
України (2003 р.).

В судовому засіданні встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла рідна бабка
позивача по лінії матері - ОСОБА_3, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть, якій на праві власності
належала ? частина будинку, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Після
її смерті належну їй частку в
нерухомому майні успадкували в рівних
частинах: її чоловік - ОСОБА_6, якому
також на праві власності належала ?
частина даного будинковолодіння на
підставі рішення суду І-ї ділянки
Севлюшського округа від 12.01.1953 року №
2-31/53, та її діти - ОСОБА_17, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10; ОСОБА_11 - мати позивача
та ОСОБА_12 і дані обставини
підтверджуються копією свідоцтва про
право на спадщину, копією свідоцтва про
право власності та довідкою БТІ.

Відтак, після смерті бабки позивача,
його матері ОСОБА_10 належали 1/18 частин
спадкового будинку, а її батькові
ОСОБА_6 - 5/9 частин(1/2+1/18).

В свою чергу, дід позивача - ОСОБА_6,
помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що
стверджується копією свідоцтва про
смерть, і після його смерті відкрилась
спадщина на належні йому 5/9 частин
спірного будинку, який знаходиться в
АДРЕСА_1.

Суд констатує, що на час відкриття
спадщини в період чинності ЦК УРСР його
нормами було передбачено певні дії, які
свідчили про прийняття спадщини, у тому
числі прийняття спадщини шляхом вступу
у володіння та управління спадковим
майном (фактичне прийняття спадщини)….
Якщо спадщина відкрилась у період
чинності ЦК УРСР, застосовуванню
підлягають норми ЦК УРСР про
належність спадщини спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини незалежно від
оформлення права на спадщину.

Після смерті діда, мати позивача,
ОСОБА_11 в порядку передбаченому діючим
на той час ЦК УРСР (1963 рік), як
спадкоємець за законом першої черги -
донька померлого, що підтверджується
копією витягу з реєстру актів
цивільного стану , а також у
відповідності до ст.549 зазначеного
Кодексу спадщину прийняла, оскільки
фактично вступила в управління та
володіння спадковим майном протягом
шести місяців з моменту відкриття
спадщини, а саме, будучи одруженою з
батьком позивача ОСОБА_14, була
зареєстрована в вище вказаному
житловому будинку та проживала там
разом з чоловіком і сином до самої
смерті. Тобто мати позивача, будучи
власником 1/18 частин будинку, в порядку
діючому на той час успадкувала після
смерті її батька ще 5/9(10/18) частин
будинку, але за життя
правовстановлюючих документів про це
не виготовила, ставши власником 11/18
частин.

Інші брати і сестри ОСОБА_11 у вказаному
будинку не проживали на момент смерті
ОСОБА_6, як не проживали там і після
смерті бабки ОСОБА_3, і не вчинили
жодної з дій, які б свідчили про їх
намір прийняти спадщину після смерті
діда. Отже у відповідності до ч.2 ст.553 ЦК
УРСР (в ред.1963 року) вважаються таким, що
відмовилися від спадщини.

В подальшому, ОСОБА_8, брат матері
позивача помер в 1972 році в Казахстані.
Жоден з його спадкоємців після його
смерті не вчинив жодної дії, яка б
свідчила про їх намір набути у спадщину
належні 1/18 частки в нерухомому майні, а
відтак, ОСОБА_11, як спадкоємець другої
черги(ст..530 ЦК України 1963 року), в
порядку визначеному ст..549 ЦК України(1963
року) прийняла у спадщину належну йому
частку, як вже зазначалось вище,
оскільки постійно проживала у
вказаному будинку разом із своєю
сім'єю, користувалась та володіла ним
на правах власника в цілому, однак
знову ж таки за життя не виготовила
правовстановлюючих документів про це.

ОСОБА_11 - рідна мати позивача, що
стверджується його копією свідоцтва
про народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_4
року і дана обставина підтверджується
копією свідоцтва про смерть.

Після її смерті відкрилась спадщина на
належні їй 12/18 частин будинку з
надвірними спорудами, який
розташований в АДРЕСА_1. За життя нею
заповіту залишено не було, і позивач, як
спадкоємець за законом першої
черги(ст..529 ЦК України 1963 року), в
порядку, визначеному ст..549 ЦК України
1963 року спадщину після її смерті
прийняв, оскільки від свого народження
і по теперішній час проживає у
вказаному будинку, володіє та
користується ним на правах власника, що
стверджується довідкою виконкому
міської Ради, відмітками про
реєстрацію в його паспорті. Чоловік
спадкодавці ОСОБА_14 - батько позивача,
жодних дій, які б свідчили про його
намір прийняти у спадщину майно, яке
належало його дружині, не вчинив,
навпаки, після смерті матері, будинок
залишив і створив нову сім»ю, що
підтверджується копією свідоцтва про
одруження, отже у відповідності до ч.2
ст.553 ЦК УРСР 1963 року вважається таким,
що відмовився від спадщини.

Після смерті матері ОСОБА_1 залишився
проживати в спадковому будинку із
своєю сім»єю і продовжує там проживати
по даний час, що тим, що ним одноосібно
здійснюються всі комунальні платежі за
вказаною адресою, а також
повідомленням міськвиконкому
Виноградівської міськради № 97 від
22.08.1997 року згідно якого йому
безоплатно у приватну власність
передано земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
житлового будинку,

господарських будівель та ведення
особистого підсобного господарства
площею 0,07 га по АДРЕСА_1.

В подальшому повмирали інші брати та
сестри матері позивача - ОСОБА_17,
ОСОБА_7, ОСОБА_15. Після їх смертей, також
жоден із їх спадкоємців не вчинив
будь-яких дій по прийняттю спадщини
після їх смерті, що підтверджується
копіями витягів із спадкових реєстрів,
а позивач, не будучи обізнаним про
такий розподіл часток у власності в
будинку АДРЕСА_1, продовжував володіти
та користуватись даним будинком на
правах власника.

Не знаючи про належність на праві
власності відповідачкам по справі -
ОСОБА_9, ОСОБА_12 та ОСОБА_10 по 1/18 частині
в спадковому будинку, позаяк дані особи
в даному будинку не проживали, своїх
прав на нього не заявляли, і, не
дивлячись на те, що після смерті матері,
з 1981 року, ОСОБА_1 відкрито і
безперервно володів та користувався
будинком разом з надвірними спорудами,
як власник

Про те, що 3/18 частин будинку належать
відповідачкам по справі на праві
власності, позивачу стало відомо
влітку 2013 року, коли він почав збирати
необхідні документи для впорядкування
земельної ділянки, що знаходиться під
будинковолодінням, для його подальшої
реконструкції, після отримання довідки
з Виноградівського РБТІ.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року померла друга жінка
батька позивача - ОСОБА_16, а ІНФОРМАЦІЯ_5
року помер і батько позивача - ОСОБА_14,
що підтверджується копіями свідоцтв
про їх смерть.

При зверненні позивачем до нотаріуса з
заявою про прийняття спадщини після
смерті матері, яка померла в 1981 році і
після якої він фактично вступив в
управління та володіння спадковим
майном, та про видачу Свідоцтва про
право на спадщину за законом на
спадковий житловий будинок, що
розташований в АДРЕСА_1, нотаріусом в
усній формі було роз'яснено про
необхідність звернутися з даним
питанням до Виноградівського
районного суду з посиланням на пункт 4.18
Глави 10 Частини 2 «Порядку вчинення
окремих видів нотаріальних дій»,
затверджених Наказом Мін'юсту "Про
затвердження Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України"),
від 22.02.2012, № 296/5, де зазначено: «якщо до
складу спадкового майна входить
нерухоме майно, що підлягає реєстрації
(за винятком земельної ділянки),
нотаріус вимагає, крім
правовстановлюючого документа, витяг з
Реєстру прав власності. За відсутності
у спадкоємця необхідних для видачі
свідоцтва про право на спадщину
документів нотаріус роз'яснює йому
процедуру вирішення зазначеного
питання в судовому порядку».

Суд констатує, що право власності
спадкоємця на спадкове майно підлягає
захисту в судовому порядку шляхом його
визнання у разі, якщо таке право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у
випадках відсутності
правовстановлюючих документів та
відсутності реєстрації об'єкта
нерухомості за спадкодавцем (на ім'я
спадкодавця) суди в основному
задовольняють вимоги спадкоємців про
визнання права власності на нерухоме
майно. …..

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК,
відповідно до якої позов про визнання
права власності може бути пред'явлений,
якщо це право оспорюється або не
визнається іншою особою, а також у разі
втрати власником документа, який
засвідчує його право власності.

Крім того, у відповідності до п.9
Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року
№ 5 «Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» відповідно до частини
першої статті 344 ЦК особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа
при заволодінні чужим майном не знала і
не могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна;

- володіння визнається безперервним,
якщо воно не переривалось протягом
всього строку набувальної давності.

Відповідно до виготовленого
Виноградівським БТІ Технічного
паспорту та довідки КП «Виноградівське
районне бюро технічної
інвентаризації» за № 391 від 25.07.2013 року
вбачається, що житловий будинок з
надвірними спорудами, який
розташований в АДРЕСА_1 будівництвом
завершений, не є самочинно збудованим,
будівля та інші господарські будівлі
не є аварійними та придатні до
користування і проживання, будинок
побудований на спеціально відведеній
для цієї мети земельній ділянці і,
такий зареєстровано: ? частина за
ОСОБА_6, ОСОБА_18, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2,
ОСОБА_10, ОСОБА_15, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину, виданого Виноградівською
держнотконторою 17.08.1956 року за реєстром
№ 3482; а ? частина зареєстрована за
ОСОБА_6, на підставі рішення суду І-ї
ділянки Севлюшського округа від 12.01.1953
року № 2-31/53.

У відповідності до ст. 2 ЗУ від "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" 1 липня
2004 року N 1952-IV, державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень, що супроводжується внесенням
даних до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право
власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно з діючими
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Крім того,
згідно з частиною першою та частиною
другою статті 5 Цивільного кодексу
України акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності.

Судом в судовому засіданні
встановлено, що за життя жоден з
власників та володільців спірного
будинковолодіння з метою оформлення в
порядку спадкування права власності на
частки на спадковий будинок АДРЕСА_1 до
нотаріальної контори не звертались для
отримання свідоцтва про право на
спадщину за законом, хоча фактично мати
позивача і набула прав на 12/18 частин
цього майна в порядку спадкування і
володіла ним як власник до своєї
смерті, а позивач набув права власності
на 12/18 частин - в порядку спадкування
після смерті матері(ст..392 ЦК України), а
на 6/18 частин - за набувальною
давністю(ст..344 ЦК України), оскільки вже
більше 10 років безперервно
добросовісно і відкрито володіє даним
будинком на правах власника.

Відповідно до п. 26 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень для проведення державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно
необхідними документами є документи,
що підтверджують виникнення, перехід
або припинення права власності та
інших речових прав на нерухоме майно та
інші документи, визначені цим Порядком,
а згідно п.п.10 п.27 документами, що
підтверджують виникнення, перехід та
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно, є,
зокрема, рішення суду, що набрало
законної сили, щодо права власності та
інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1 Першого
протоколу до Конвеціїї про захист прав
людини і основоположних свобод кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

В той же час, право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом, власник майна
може пред"явити позов про визнання його
права власності, зокрема, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою( ст..344, ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу
України набувачеві достатньо володіти
чужим майном із дотриманням вимог,
встановлених законом.

Статтею 344 ч.1 Цивільного Кодексу
України передбачено, що особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито і безперервно
володіти нерухомим майном протягом 10
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність).

Згідно із ст.344 ч.4 ЦК України право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно набувається за рішенням
суду, а у відповідності до ч.2 вказаної
статті особа, яка заявляє про давність
володіння, може приєднати до часу свого
володіння увесь час, протягом якого цим
майном володіла особа, чиїм
спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Тому, на підставі вище наведеного, суд
приходить до переконання, що за
позивачем ОСОБА_1 слід визнати право
власності на згаданий житловий будинок
в цілому.

Керуючись ст.ст. 10, 27, 31, 60, 61, 169, 174,
209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженцем м.Виноградова
Закарпатської області, право власності
на будинок АДРЕСА_1, з надвірними
спорудами в цілому.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Закарпатської області через суд першої
інстанції. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийТ. Ю. Левко