Справа № 464/6153/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/3844/14
Доповідач в 2-й інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді
- Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.

секретаря Гацій
І.І.

з участю апелянта
ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 18 листопада 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
тлумачення змісту положення договору
позики,-

встановила:

У липні 2013 року позивач ОСОБА_5
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6,
просила здійснити тлумачення змісту п.
5 договору позики від 23.08.2011р.,
посвідченого приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, за реєстровим № 1719, а
саме чи є п. 5 договору позики від 23.08.2011
року неустойкою, яка забезпечувала
виконання зобов'язання за цим
договором, чи цим пунктом встановлено
розмір збитків та розмір моральної
шкоди за невиконання умов цього
договору, що не є способом забезпечення
виконання зобов"язання.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 23.08.2011
р. уклала з відповідачем
безвідсотковий договір позики, згідно
якого отримала від відповідача 100 000
грн., які зобов'язалась повернути до
15.09.2011 р. Пунктом п'ятим вказаного
договору визначено, що в разі
неповернення у зазначений строк
позичених коштів вона сплачує
відповідачу збитки і моральну шкоду,
завдані простроченням зобов'язання в
розмірі 50% від суми позики.

Основне грошове зобов'язання вона
виконала, позику повернула. Згодом вона
отримала претензію відповідача від
19.06.2013 року про сплату 50000 грн. на
підставі п. 5 договору позики.

Для розгляду вказаної претензії
необхідним є встановлення юридичної
спроможності п.5 договору позики,
оскільки в ньому не визначено
пропорції між розміром збитків та
розміром відшкодування моральної
шкоди. Крім цього, аналіз змісту
договору не дозволяє зробити висновок
про його правову природу, оскільки з
однієї сторони видається, що вказаним
пунктом визначено спосіб забезпечення
зобов'язання, а з іншої сторони, при
його буквальному читанні, що сторони
заздалегідь визначили розмір збитків
та моральної шкоди, тобто, визначили
подію, яка ще не наступила або уклали
правочин на відплатній основі, що дає
підстави для визнання його удаваним.

Враховуючи зазначену неоднозначність
вказаного положення договору позики
виникла необхідність у його
тлумаченні.

Вважає, що вказаним пунктом визначено
спосіб забезпечення виконання
зобов'язання неустойку, а не
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Здійснено тлумачення змісту пункту
п'ятого договору позики від 23 серпня 2011
року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5,
посвідченого приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, реєстр. №1719, вказано, що
пунктом п'ятим договору позики від 23
серпня 2011 р. передбачено неустойку,
якою забезпечено виконання
зобов'язання за договором позики.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 18 листопада 2013 року оскаржив
ОСОБА_2, який не був стороною у справі,
однак вважає, що оскаржуваним рішенням
порушено його права.

З оскаржуваним рішенням не
погоджується, вважає, що таке є
незаконним і необґрунтованим таким, що
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
дійшов хибного висновку про те, що
визначивши у договорі сплату
позивачкою 50% суми позики у разі
прострочення нею грошового
зобов'язання, сторонами фактично
встановлено спосіб забезпечення
виконання позивачкою свого
зобов'язання у формі неустойки.

Погоджується з тим, що умова п. 5
Договору про встановлення розміру
збитків і моральної шкоди у
відсотковому відношенні від суми
позики суперечить принципам
відповідальності за завдану шкоду,
встановленим ст.ст. 22,23 ЦК України, але
це на його думку, не скасовує принципу
свободи договору і не дає суду право
наповнювати договір новим змістом.

Вважає, що погоджуючи умову п. 5
Договору про обов"язок позичальника
відшкодувати збитки та моральну шкоду,
завдані простроченням, сторони не мали
і не могли мати на увазі неустойку.

На його думку, вийшовши за межі правил
тлумачення правочину (договору), суд
першої інстанції порушив ст. 213 ЦК
України, як наслідок, застосував до
існуючих правовідносин норму, яка не
підлягала застосуванню - ст. 549 ЦК
України, чим створив для ОСОБА_5 і для
апелянта, якісно нове грошове
зобов"язання - неустойку, що суперечить
меті укладення договору та його строку
23 дні.

Просить скасувати рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 18.11.2013 року
та ухвалити нове рішення, яким
здійснити тлумачення п. 5 Договору
позики від 23 серпня 2011 року у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта ОСОБА_2 та представника
позивача ОСОБА_3 на підтримання доводів
апеляційної скарги, а також пояснення
представника відповідача ОСОБА_4 на
заперечення таких, перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити
виходячи з наступного.

Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
законом, звернутися до суду за захистом
своїх порушених прав у визначений
законом спосіб.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів приходить переконання,
що дане рішення суду в повній мірі
відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги, районний
суд виходив з того, що сторони
визначивши у договорі сплату
позивачкою 50% суми позики у разі
прострочення нею грошового
зобов'язання, фактично визначили
спосіб забезпечення виконання
позивачкою свого зобов'язання у формі
неустойки, якою згідно ст. 549 ЦК України
є грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання, і яка
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов»язків є договори та інші
правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов»язків. Договір належить до
юридичних фактів, на основі яких
виникають зобов»язання.

За договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості (ст. 1046 ЦК України).

Судом встановлено, що 23.08.2011 р. між
позивачем ОСОБА_5 та відповідачем
ОСОБА_6 укладено договір позики, який
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, реєстр. № 1719 (а.с. 4).

За умовами зазначеного договору
позивач отримала у відповідача
безвідсоткову позику в розмірі 100 000
грн., які зобов'язалась повернути до
15.09.2011 р.

У п. 5 даного Договору передбачено, що в
разі коли ОСОБА_5 не поверне вказану
суму до 15.09.2011 р. включно, вона
зобов'язується оплатити ОСОБА_6 збитки
і моральну шкоду, завдані
простроченням виконання
зобов'язання, в розмірі 50% від суми
позики.

Договір є різновидом правочину,
порядок тлумачення провадиться за
правилами ст.ст. 213, 637 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 213 ЦК України
на вимогу однієї або обох сторін суд
може постановити рішення про
тлумачення змісту правочину. При
тлумаченні змісту правочину беруться
до уваги однакове для всього змісту
правочину значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів. Якщо
буквальне значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів не
дає змоги з"ясувати зміст окремих
частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін. Якщо за
правилами, встановленими частиною
третьої цієї статті, немає можливості
визначити справжню волю особи, яка
вчинила правочин, до уваги беруться
мета правочину, зміст попередніх
переговорів, усталена практика
відносин між сторонами, звичаї
ділового обороту, подальша поведінка
сторін, текст типового договору та інші
обставини, що мають істотне значення.

За змістом вказаної статті тлумачення
змісту правочину можливе за наявності
спору, тобто коли сторони мають різне
уявлення щодо свого волевиявлення або
волевиявлення іншої сторони.
Тлумачення змісту правочину є правом
суду, а не обов'язком за умови наявності
спору.

Метою тлумачення правочину є
з'ясування того, що в ньому дійсно
виражено, а не того, що малося на увазі.

Позивач ОСОБА_5 вважає, що п. 5 Договору
позики слід розуміти як умову договору
про визначення способу забезпечення
виконання зобов"язання за договором, а
саме неустойкою.

В свою чергу, представник відповідача
ОСОБА_8, а також відповідач ОСОБА_6 у
своїй позовній заяві про стягнення з
ОСОБА_5 50000 грн. заборгованості за
договором позики вважають, що у п. 5
Договору позики передбачено власне
розмір збитків та моральної шкоди, що
відповідає 50000 грн., з яких ОСОБА_6
називає 49999,00 грн. збитки, відповідно
моральна шкода 1 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що відповідно до положень ст.ст. 22, 23, 623,
624 ЦК України сторони під час укладення
договору мали право передбачити як
відшкодування збитків та моральної
шкоди, завданих порушенням
зобов"язання, так і стягнення
неустойки, при цьому встановити
обов"язок відшкодувати збитки лише в
тій частині, в якій вони не покриті
неустойкою, або ж встановити стягнення
неустойки без права на відшкодування
збитків, чи можливість за вибором
кредитора стягнення неустойки або
відшкодування збитків.

Проте, в силу приписів ч. 3 ст. 623 ЦК
України збитки визначаються з
урахуванням ринкових цін, що існували
на день добровільного задоволення
боржником вимоги кредитора у місці, де
зобов"язання має бути виконане, а якщо
вимога не була задоволена добровільно -
у день пред"явлення позову, якщо інше не
встановлено договором або законом. При
визначенні недоодержаних доходів
(упущеної вигоди) враховуються заходи,
вжиті кредитором до їх одержання.

Таким чином, суд першої інстанції вірно
вказав, що розмір збитків та
відшкодування моральної шкоди може
бути визначений лише після порушення
зобов"язання боржником з врахуванням
положень ст.ст. 22, 23, 623 ЦК України.

В свою чергу, відповідно до ст. 550 ЦК
України право на неустойку виникає
незалежно від наявності у кредитора
збитків, завданих невиконанням або
неналежним виконанням зобов"язання.

Згідно із положеннями ст. 549 ЦК України,
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов"язання, а
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконаного грошового зобов"язання за
кожен день прострочення виконання.

Таким чином, визначивши у п. 5 Договору
позики від 23.08.2011 року обов"язок ОСОБА_5
сплатити 50% від суми позики у разі
прострочення виконання зобов"язання
повернути позику, сторони договору
фактично передбачили спосіб
забезпечення виконання позичальником
свого зобов"язання у формі неустойки.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 18 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин