Справа № 308/1710/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2014 року
місто
Ужгород

Ужгородський міськрайонний
суд Закарпатської області

в складі головуючого судді Леміш О.М

при секретарі Химинець О.Я

з участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

рзглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ужгород
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
провизнання договору дарування
недійсним ,-

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_3 звернувся з вищевказаним
позовом до суду .

Свій позов мотивував тим, що сторони
перебуваючи у шлюбі з 2000 по 2011рр.,
07.12.2004р. придбали житловий будинок в
АДРЕСА_1.

15 липня 2009 року сторони уклали договір
дарування частини будинку, згідно
якого позивач подарував свою 1/2 частину
будинку відповідачці.

Рішення подарувати 1/2 частину будинку
дружині, було продиктовано тяжкими
обставинами, оскільки після фінансової
кризи 2008 року у позивача різко
погіршився майновий стан та його
контрагенти по будівельному бізнесу
почали пред'являти позови за продану
продукцію, яку він реалізовував через
магазини ТОВ "Компанія "Домовой", що
знаходяться в містах Ужгород, Мукачево
та Хуст. Через значний борг перед
постачальниками товарів та
Промінвестбанком виникла загроза
втратити частку в будинку де проживав.

Тимчасово, щоб не втратити єдине житло,
свою частку ОСОБА_3 вирішив подарувати
дружині.

На протязі 2009-2013 років тривали судові
процеси по стягненню з ФОГІ ОСОБА_3
заборгованості по кредитним договорам
та іншій заборгованості виникнення
якої пов'язувалось з його
підприємницькою діяльністю, на
загальну суму близько 30 000 000 гривень.

10 травня 2011 році ОСОБА_4, розірвала шлюб,
але не зважаючи на це вони продовжували
проживати разом в спірному будинку.

В лютому 2012 року ОСОБА_4 виїхала
проживати в м. Київ, а позивач залишився
проживати в своєму будинку. З червня 2012
року разом з позивачем почала
проживати ОСОБА_5 - цивільна дружина та
її син.

По домовленості з ОСОБА_4, позивач
платив їй 2000 гривень кожен місяць за
користувань 1/2 частини будинку, що
належала їй та регулярно сплачував всі
комунальні послуги. Це можуть
підтвердити друзі та сусіди.

В червні 2013 року в зв'язку з
неможливістю утримувати будинок,
позивач домовився з ОСОБА_4 здати
будинок в оренду.

Через ріелтора (ОСОБА_6) будинок був
зданий в оренду ТОВ "Джейбіл" на 12
місяців. В зв'язку з цим позивач
переїхав проживати у найману квартиру.
Не зважаючи на це він продовжував
доглядати за будинком, сплачувати
комунальні послуги від імені ОСОБА_4,
про що свідчать оригінали квитанцій,
які будуть надані для огляду. Крім того,
позивач систематично приходив в
будинок, знімав показники лічильників,
допомагав орендарям порадами в
користуванні побутовою технікою та
користувався своїми власними речами,
які зберігалися в будинку, так як не
було можливості перевести їх в найману
квартиру.

В кінці 2013 року, врегулювавши в
більшості свої фінансові питання,
позивач звернувся до відповідачки з
наміром повернути свою подаровану
частину будинку, однак ОСОБА_4 заявила,
що вона бажає продати будинок.

31 січня 2014 року відповідачка
звернулася з заявою до міліції, в якій
звинувачувала

позивача в тому, що він перешкоджає їй
користуватися будинком, який, позивач
начебто залишив їй, оскільки в нього є
інша нерухомість.

З вищенаведених дій відповідачки,
позивач зрозумів, що скориставшись
тяжкими для нього обставинами,
загрозою втратити житло, ОСОБА_4,
вирішила привласнити собі його законну
частину будинку.

В судовому засіданні представник
позивача позов з наведених у ньому
мотивів підтримав та просив суд такий
задовільнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив та
просив суд відмовити в задоволенні
такого.

Заслухавши позицію учасників процесу ,
вивчивши та перевіривши в судовому
засіданні матеріали справи, суд вважає,
що позов не обґрунтований і до
задоволення не підлягає з таких
підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено,
що сторони перебуваючи у шлюбі з 2000 по
2011рр., 07.12.2004р. придбали житловий
будинок в АДРЕСА_1.

15 липня 2009 року сторони уклали договір
дарування частини будинку, згідно
якого позивач подарував свою 1/2 частину
будинку відповідачці.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Статтею 718 ЦК України встановлено, що
дарунком можуть бути рухомі речі, в
тому числі гроші та цінні папери, а
також нерухомі речі.

В силу ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно до ст. 233 ЦК України, правочин,
який вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину
недійсним застосовуються наслідки,
встановлені статтею 216 цього Кодексу.
Сторона, яка скористалася тяжкою
обставиною, зобов'язана відшкодувати
другій стороні збитки і моральну шкоду,
що завдані їй у зв'язку з вчиненням
цього правочину.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», (далі
Постанова Пленуму № 9), зазначено, що
правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі ст. 233 ЦК України,
якщо його вчинено особою під впливом
тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних умовах, чим друга сторони
правочину скористалася. Тяжкими
обставинами можуть бути тяжка хвороба
особи, членів її сім'ї чи родичів,
смерть годувальника, загроза втратити
житло чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Таким чином, виходячи з аналізу ст. 233 ЦК
України та роз'яснень викладених в
Постанові Пленуму № 9, суд звертає
увагу на те, що тяжка для позивача
обставина мала існувати саме на момент
вчинення правочину та безпосередньо
впливати на необхідність укладення
правочину для усунення або зменшення
тяжкої обставини. Так, представником
позивача в судовому засіданні не
доведено, що необхідність укладення
правочину для позивача усунула або
зменшила тяжкі обставини. Окрім того з
рішень суду та постанови про органу ДВС
вбачається, що стягнення на ОСОБА_3 за
його зобов"язання накладались в 2011 та в
2012 році, тобто після вчинення договору
дарування будинку.

В силу частини першої та третьої ст. 10
ЦПК України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Частинами першою - другою статті 11 ЦПК
України визначено, що суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

На підставі встановленого, суд
приходить до висновку про те, що вимоги
позову задоволенню не підлягають,
оскільки позивачем та в судовому
засіданні його представником не
доведено та не надано жодного доказу
про вчинення ОСОБА_3 правочину під
впливом тяжкої для нього обставини і на
вкрай невигідних умовах саме на час
укладення договору дарування, тобто
станом на 15.07.2009 р.

Також суд звертає увагу на те, що
позивачем пропущено строк для захисту
права за ст. ст. 257 ЦК України якою
визначено, що право на позов виникає з
дня коли особа довідалася або повинна
була довідатися про порушення свого
права.

Разом з тим, суд не застосовує наслідки
спливу позовної давності (відмова в
позові), оскільки при розгляді справи
встановлено, що суб'єктивне право
позивача, про захист якого він просить,
на момент вчинення правочину, не
порушувалося, а тому суд відмовляє в
позові ОСОБА_3 , за безпідставністю
матеріально-правової вимоги.

З іншими вимогами або про визнання
правочину недійсним з інших підстав,
позивачка до суду не зверталася.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 14, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218
ЦПК України

РІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
провизнання договору дарування
недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть
ознайомитись 12.05.2014 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
Леміш О.М.