Справа № 453/905/13-ц
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1569/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Левика Я.А.,

секретаря - Брикайло
М.В.,

з участю:
представника позивача - ОСОБА_2,

представника
відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Сколівського районного суду
Львівської області від 18 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про визнання договору позики у частині
зобов'язання сплати процентів дійсним,
стягнення заборгованості за договором
позики та відшкодування моральної
шкоди,-

в с т а
н о в и л а:

11 червня 2013 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з позовом (а.с.3-5), який уточнила під
час розгляду справи (а.с.40-43), з
остаточними вимогами про: визнання
дійсним договору позики від 04 квітня 2012
року, укладеного між нею та
відповідачем, в частині зобов»язання
останнього сплачувати їй щомісячно 2%
від суми позики за користування
позиченими коштами; стягнення з
відповідача у її користь
заборгованості за цим договором у
розмірі 628213 гривень 27 копійок, з яких:
483000 гривень - сума неповернутої позики,
120645 гривень - заборгованість по
процентах, 10897 гривень 27 копійок - три
проценти річних, 10000 гривень -
компенсація за завдану моральну шкоду,
3671 гривень - понесені нею судові
витрати по сплаті судового збору при
зверненні до суду з вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 04
квітня 2012 року між нею та відповідачем
було укладено в простій письмовій
формі договір позики, за умовами якого
вона позичила відповідачеві кошти в
сумі 483000 гривень, що є еквівалентом 60000
доларів США, а відповідач повинен був
повернути їй кошти поетапно: перший
платіж у розмірі 241500 гривень, що є
еквівалентом 30000 доларів США, - не
пізніше 04 серпня 2012 року, а другий
платіж у такому ж розмірі - не пізніше 04
жовтня 2012 року, однак, відповідач
вказані кошти в обумовлений в договорі
строк не повернув, хоча їх отримав в
повному обсязі, підтвердженням чого є
його розписка. Крім того, зазначає, що
хоча в договорі не зазначено про
обов»язок відповідача сплачувати за
користування коштами щомісячно 2% від
суми позики, що становить 9660 гривень,
однак, між ними було усно досягнуто
такої домовленості, на виконання якої
відповідач сплачував їй проценти у
вказаній сумі, підтвердженням чого є
електронна переписка між ними.

Заочним рішенням Сколівського
районного суду Львівської області від
18 жовтня 2013 року позов ОСОБА_5
задоволено частково. Визнано договір
позики, укладений 04 квітня 2012 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у частині
зобов»язання щомісячної сплати
процентів від суми позики дійсним.
Стягнуто з ОСОБА_4 у користь ОСОБА_5 618212
гривень 67 копійок, з яких: 483000 гривень -
сума неповернутої позики, 120645 гривень -
заборгованість по процентах, 10897
гривень 27 копійок - три проценти річних,
3670 гривень 40 копійок - понесені нею
судові витрати по сплаті судового
збору при зверненні до суду з вказаним
позовом. У задоволенні позовної вимоги
про стягнення 10000 гривень моральної
шкоди відмовлено.

Ухвалою суду від 17 грудня 2013 року заяву
відповідача про перегляд заочного
рішення залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_4, просить його скасувати з
підстав порушення норм матеріального і
процесуального права та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити. На думку апелянта, суд
першої інстанції не мав підстав
визнавати договір позики дійсним в
частині зобов»язання щомісячної
сплати 2% від суми позики, оскільки
належних і допустимих доказів на
підтвердження таких договірних
зобов»язань суду не було надано. Крім
того, зазначає, що 04 квітня 2012 року
договір позики між ними не укладався,
оскільки в цей день його взагалі не
було у м. Дніпропетровську, а тому він
не міг бути ним підписаний.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторони відповідача в підтримання
апеляційної скарги, заперечення
сторони позивача, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 04 квітня 2012 року
між позивачем та відповідачем було
укладено в простій письмовій формі
договір позики, згідно з яким позивач
позичила відповідачеві кошти в сумі
483000 гривень, що є еквівалентом 60000
доларів США, а відповідач повинен був
повернути їй кошти поетапно: перший
платіж у розмірі 241500 гривень, що є
еквівалентом 30000 доларів США, - не
пізніше 04 серпня 2012 року, а другий
платіж у такому ж розмірі - не пізніше 04
жовтня 2012 року (оригінал договору на
а.с.69).

Підтвердженням отримання відповідачем
згідно з указаним договором позики
коштів є також його розписка від 04
квітня 2012 року (оригінал розписки на
а.с.70).

Згідно з правовою позицією, викладеною
Верховним Судом України в постанові
від 18 вересня 2013 року, яка в силу вимог
ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковою для
судів, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику. Договір позики є
двостороннім правочином, а також він є
одностороннім договором, оскільки
після укладення цього договору всі
обов»язки за договором позики, у тому
числі повернення предмета позики, несе
позичальник, а позикодавець набуває за
цим договором тільки права.

Судом встановлено, що відповідач
самого договору позики, а також суми
позики не оспорював, а тому, в силу
презумпції правомірності правочину
(ст.204 ЦК), договір є дійсним.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
встановлення факту отримання
відповідачем від позивача позики у
відповідності до укладеного між ними 04
квітня 2012 року договору позики та про
обов»язок відповідача повернути
позивачеві всю суму позики - кошти в
сумі 483000 гривень, у зв»язку з
невиконанням ним умов договору щодо
строків повернення позичених коштів.

Обгрунтованим і таким, що відповідає
вимогам ст.ст. 625, 1050 ЦК України, є також
висновок суду про стягнення з
відповідача трьох процентів річних від
простроченої суми за прострочення
виконання ним грошового зобов»язання,
оскільки іншого розміру процентів
договором позики не встановлено.

У відповідності до ст.1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Судом встановлено, що договором позики,
укладеним між сторонами, не
передбачено такої умови, як сплати
позичальником щомісячних процентів за
користування позикою.

У відповідності до ч.2 ст.218 ЦК України,
якщо правочин, для якого встановлена
його недійсність у разі недодержання
вимоги щодо письмової форми, укладено
усно і одна із сторін вчинила дію, а
друга сторона підтвердила її вчинення,
зокрема, шляхом прийняття виконання,
такий правочин у разі спору може бути
визнаний дійсний.

Задовольняючи вимогу позивача про
визнання дійсним вказаного вище
договору позики в частині зобов»язання
позичальника сплачувати позикодавцю
щомісячно 2% від суми позики за
користування позиченими коштами, а на
цій підставі й вимогу про стягнення з
відповідача в користь позивача
заборгованості по процентах у розмірі
120645 гривень, суд першої інстанції
виходив з того, що між сторонами
існувала усна домовленість про
виконання відповідачем такого
зобов»язання, як договірного, і
відповідач на його виконання вчинив
дії, частково сплативши у користь
позивача проценти за користування
позиченими коштами у розмірі 14595
гривень, шляхом перерахування вказаної
суми двома платежами на рахунок
позивача: 16 травня 2012 року - 9595 гривень і
15 жовтня 2012 року - 5000 гривень, і що цей
факт підтверджується електронною
перепискою між ними та випискою по
рахунку позивача, виданою ПАТ КБ
«ПриватБанк» 19 липня 2013 року.

Однак, з таким висновком суду
погодитись не можна з наступних
підстав.

У відповідності до ч.1 ст.58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

При вирішенні справи суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності (ч.3 ст.212 ЦПК
України).

У відповідності до ч.2 та ч.3 ст.213 ЦПК
України, законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з"ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Перевіривши докази, на які послався суд
в обґрунтування своїх висновків, а
позивач - в обґрунтування своїх вимог
щодо стягнення з відповідача процентів
за користування позикою (а.с.45-52),
колегія суддів вважає, що їх не
достатньо для того, щоб безспірно
встановити факт існування між
сторонами саме по даному договору
позики домовленості про сплату
відповідачем щомісячно 2% за
користування позиченими коштами,
оскільки в тексті електронної
переписки вказується й про існування
інших кредитних та/чи інвестиційних
зобов»язань відповідача, а у
роздруківці банку не зазначено
призначення здійснених відповідачем
на рахунок позивача платежів, а тому не
можна безспірно стверджувати, що 14595
гривень відповідач оплатив саме на
погашення процентів за користування
позиченими коштами за договором позики
від 04 квітня 2012 року, а не на виконання
будь-якого іншого зобов»язання перед
позивачем.

Таким чином, відповідачем не доведено,
а судом безспірно не встановлено той
факт, що зобов»язання відповідача по
сплаті процентів за договором позики
було обумовлено між сторонами у момент
його укладення і відповідач вчинив дії
на виконання такого обов»язку, а тому
рішення суду в цій частині підлягає
скасуванню з підстав, визначених п.п.2,
3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, з ухваленням
апеляційним судом нового рішення про
відмову у задоволенні вимог позивача
про визнання дійсним договору позики
від 04 квітня 2012 року, укладеного між нею
та відповідачем, в частині
зобов»язання останнього сплачувати їй
щомісячно 2% від суми позики за
користування позиченими коштами і про
стягнення з відповідача в користь
позивача заборгованості по процентах у
розмірі 120645 гривень.

У зв»язку з цим, рішення суду першої
інстанції необхідно змінити в частині
визначення загального розміру
заборгованості за договором позики,
яка підлягає стягненню з відповідача в
користь позивача, зменшивши його на 120645
гривень, і в частині визначення
розміру судових витрат, які понесла
позивач по сплаті судового збору,
зменшивши його до 2936 гривень 80 копійок,
оскільки він відповідає частці
задоволених вимог позивача.

В решті рішення суду ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для його скасування чи зміни немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.п.2, 3, 309 ч.1 п.п.
2, 3, 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Сколівського районного суду
Львівської області від 18 жовтня 2013 року
в частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору
позики у частині зобов'язання сплати
процентів дійсним та стягнення
заборгованості по сплаті процентів у
розмірі 120645 гривень 00 копійок
скасувати і ухвалити в цій частині нове
рішення, яким у задоволенні цих вимог
відмовити.

Рішення суду в частині визначення
розміру заборгованості за договором
позики та судових витрат, які
підлягають стягненню з ОСОБА_4 в
користь ОСОБА_5, змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5
заборгованість за договором позики від
04 квітня 2012 року у розмірі 493897
(чотириста дев»яносто три тисячі
вісімсот дев»яносто сім) гривень 27
копійок та судові витрати в розмірі 2936
(дві тисячі дев»ятсот тридцять шість)
гривень 80 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
_____________ Бойко С.М.

Судді:
_____________ Береза В.І.

_____________ Левик Я.А.