Справа № 464/2836/13
Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна
Провадження № 22-ц/783/1628/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді
- Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.

секретаря Гацій
І.І.

з участю
представника третьої особи ПАТ
"Укргазбанк" Улицької І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 10 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
приватного нотаріуса Любомирського
районного нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_5, з участю
третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
Публічного акціонерного товариства
«Укргазбанк», про визнання правочинів
недійсними,-

встановила:

В березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася в
суду з позовом до ОСОБА_9, приватного
нотаріуса Любомирського районного
нотаріального округу Волинської
області ОСОБА_5, з участю третіх осіб
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ПАТ
«Укргазбанк», просила суд визнати
недійсним договір доручення між ОСОБА_3
та ОСОБА_9, а також визнати недійсною
довіреність, видану ОСОБА_3 повіреному
ОСОБА_9

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що є
співвласником квартири за адресою:
АДРЕСА_1. Згідно свідоцтва про право
власності на квартиру від 30.04.1996 року
іншими співвласниками цієї квартири є
її чоловік ОСОБА_6, сини ОСОБА_11 і
ОСОБА_7, а також її донька ОСОБА_8

11.07.2008 року ОСОБА_6 уклав з ВАТ
«Укргазбанк» кредитний договір № 223-р
на суму 80 000 доларів США, уклавши
одночасно іпотечний договір без
оформлення заставної від 11.07.2008 року
між ВАТ «Укргазбанк» і ОСОБА_6, ОСОБА_11 і
ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_3, за умовами
якого банку в іпотеку було передано
квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Іпотечний
договір від імені позивача підписав
представник за довіреністю ОСОБА_9, яка
нібито була посвідчена 11.06.2008 року
приватним нотаріусом Любомльського
районного нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_5, а від імені
ОСОБА_8 договір підписала ОСОБА_13 на
підставі довіреності, що начебто була
посвідчена 13.05.2008 року приватним
нотаріусом Демидівського районного
нотаріального округу Рівненської
області ОСОБА_14 ОСОБА_8 з 2007 року, а
ОСОБА_3 з 2003 року безперервно
перебувають за кордоном України на
постійному місці проживання та жодного
разу не в"їжджали на територію України
з часу виїзду. Тому, довіреностей на
підписання іпотечного договору на
території України не могли надати, не
знали про їх існування, а про намір
підписати іпотечний договір та факт
такого підписання їм не було відомо до
розвитку конфлікту з банком щодо
виселення позивача та її родини з
квартири. Договір доручення між нею та
ОСОБА_9, а також видана на підставі
цього договору довіреність не можуть
вважатися дійсними правочинами,
оскільки не дотримана одна з загальних
вимог, а саме що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі. В
даному випадку волевиявлення позивача
відсутнє, крім цього, вчинення таких
правочинів не відповідало і її
внутрішній волі. Такі обставини,
відповідно до ст. 215 ЦК України, є
підставою для визнання правочинів
недійсними в судовому порядку. З
урахуванням наведеного, позивач
просила суд позов задовольнити (т. 1 а.с.
2-8).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_3 до приватного нотаріуса
Любомирського районного нотаріального
округу Волинської області ОСОБА_5, з
участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, Публічного акціонерного
товариства «Укргазбанк», про визнання
правочинів недійсними - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник
позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4.

Вважає оскаржуване рішення незаконним
та необґрунтованим, прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а також у зв'язку
з неповним з»ясуванням обставин, що
мають значення для справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що
висновок суду про наявність
суперечностей у відповідях Головного
центру обробки спеціальної інформації
Державної прикордонної служби України
не відповідає обставинам справи. У
випадку відсутності помилок з боку
суду та службовців Державної
прикордонної служби України про особу
позивачки, кожного разу надавалась
аналогічна і несуперечлива інформація
про те, що громадянин України ОСОБА_3
виїхала з України 06.12.2003 року у напрямку
з Львова до Варшави літаком
авіакомпанії "LOT" і з того часу в Україну
більше не в"їжджала.

Також, суд першої інстанції не звернув
увагу на те, що у додаткових поясненнях
від 12.11.2013 року до заперечення проти
позову представник відповідача ОСОБА_5
повідомив, що особа, яка з"явилася до
службового кабінету нотаріуса ОСОБА_5 у
м. Любомилі, Волинської області з
паспортом громадянина України ОСОБА_3
була візуально схожа на фотографію у
паспорті, проте відповідач не виключає
можливості, що це була інша особа, яка
видала себе за ОСОБА_3 Таким чином,
відповідач ОСОБА_5 по суті визнала, що
посвідчення нею оспорюваної
довіреності не є однозначним і
безсумнівним доказом того, ОСОБА_3
дійсно видавала в Україні довіреність
ОСОБА_9 11.06.2008 року.

Також, звертає увагу на те, що у
відповіді на запити Сихівського
районного суду приватний нотаріус
ОСОБА_5 у своїх листах № 43/01-16 від 09.11.2011
року і № 49/01-16 від 09.12.2011 року
повідомила, що довіреність від імені
ОСОБА_3 за 2008-2011 роки вона не
посвідчувала.

23.12.2011 року Любомильський районний суд
Волинської області в порядку виконання
судового доручення Сихівського
районного суду м. Львова по справі №
2-1656/11 оглянув Реєстр для реєстрації
нотаріальних дій за 2008 рік приватного
нотаріуса ОСОБА_5 та встановив, що
відомості про посвідчення нотаріусом
ОСОБА_5 довіреності від імені ОСОБА_3
повіреному ОСОБА_9 у Реєстрі були
відсутні.

Також, не погоджується із висновком
суду першої інстанції про те, що
оспорювана довіреність є належної
форми, оскільки в довіреності
неправильно записано прізвище "ОСОБА_3",
а також зазначено серію паспорта КС,
хоча у позивача серія КВ. В подальшому,
виправлення прізвища зроблено
належним чином, але виправлення серії
паспорта немає.

Представник позивача жодного разу не
заперечував проти призначення судової
почеркознавчої експертизи, але про
таку експертизу жодна особа, яка бере
участь у справі, не заявляла
клопотання. На переконання позивача
інформація, надана Державною
прикордонною службою України про
відсутність позивача з 2003 року, є
належним доказом того, що позивач не
могла підписувати оспорювану
довіреність у 2008 році.

Просить змінити рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 10.12.20013 року
в частині фактичної сторони справи та
правового обґрунтування цього рішення.

Представник третьої особи ПАТ
"Укргазбанк" ОСОБА_2 в судовому
засіданні апеляційну скаргу
заперечила, просить таку відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Представник позивача ОСОБА_15,
представник третьої особи ОСОБА_8 -
ОСОБА_16 в судове засідання не прибули,
подали клопотання про відкладення
розгляду справи у зв"язку із зайнятістю
в іншій справі.

Інші учасники розгляду справи, а саме
відповідач приватний нотаріус ОСОБА_5,
треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7 будучи
належним чином повідомленими про день
та час розгляду справи, в судове
засідання апеляційної інстанції не
прибули, не повідомили суд про причину
неявки.

На переконання колегії суддів,
матеріалів справи достатньо для
розгляду справи по суті, а тому вважає
за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305
ЦПК України, розглядати справу за
відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника третьої особи ПАТ
"Укргазбанк" на заперечення
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволенню частково виходячи з
наступного.

Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
законом, звернутися до суду за захистом
своїх порушених прав у визначений
законом спосіб.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту права подання
позову про визнання правочинів
недійсними, позивач в силу ст. 10 ЦПК
України зобов'язаний довести правову
та фактичну підставу своїх вимог.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_3, її чоловік ОСОБА_6, сини
ОСОБА_11 і ОСОБА_7, а також донька ОСОБА_8,
згідно свідоцтвом про право власності
на квартиру від 30.04.1996 року, є
співвласниками квартири за адресою
АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 16).

На підставі кредитного договору № 223-р
від 11.07.2008 року, чоловік позивачки
ОСОБА_6 отримав кредит у ВАТ
«Укргазбанк» в сумі 80 000 доларів США з
терміном погашення до 10.07.2024 року (т. 1
а.с. 17-20).

Для забезпечення виконання вимог по
кредитному договору, 11.07.2008 року між ВАТ
«Укргазбанк» і ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_7,
ОСОБА_3, ОСОБА_8 укладено іпотечний
договір, відповідно до умов якого
предметом іпотеки є квартира за
адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 21-25).

Від імені ОСОБА_3 договір іпотеки
підписав ОСОБА_9, як представник за
довіреністю, посвідченою 11.06.2008 року
приватним нотаріусом Любомльського
районного нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_5

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов»язків є договори та інші
правочини.

Довіреність за своєю суттю є
правочином, оскільки спрямована на
встановлення, зміну чи припинення прав
та обов'язків, тому на неї поширюються
загальні положення про правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.
Правочини можуть бути односторонніми
та дво- чи багатосторонніми (договори).

У ст. 237 ЦК України передбачено, що
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Згідно із ст. 244 ЦК України
представництво, яке грунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами. Довіреність на
вчинення правочину представником може
бути надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

З дослідженої копії довіреності від
11.06.2008 року, посвідченої приватним
нотаріусом Любомльського районного
нотаріального округу Волинської
області ОСОБА_5 та зареєстрованою в
реєстрі за № 222 встановлено, що ОСОБА_3
надала право ОСОБА_9 представляти її
інтереси в банківських установах,
органах нотаріату, інших
підприємствах, установах незалежно від
форми їх власності по питаннях,
повязаних із передачею в іпотеку
належної на праві спільної сумісної
власності їй та ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_7
та ОСОБА_8 квартири під АДРЕСА_1, для
забезпечення виконання кредитних
зобов»язань ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 54).

Судом встановлено, що оспорювана
довіреність є належної форми і з
визначеним обсягом повноважень,
виготовлена на бланку, відповідна
інформація про яку занесена в Єдиний
реєстр спеціальних бланків
нотаріальних документів, інформація
про довіреність внесена в Єдиний
реєстр довіреностей, однак зазначене
не може свідчити про волевиявлення
ОСОБА_3 при її підписанні та її
присутність взагалі.

Відмовляючи у задоволення позовних
вимог, районний суд виходив з того, що
позивачем та її представником за час
розгляду справи не доведено
відсутності волевиявлення на
укладення договору доручення, його
відповідності внутрішній волі
позивача на момент оформлення
оспорюваної довіреності, крім цього,
доводи представника позивача, що інша
особа, пред'явивши паспорт позивача
ОСОБА_3, могла видавати себе за неї
перед відповідачем, є припущеннями
представника, а доказування, в силу
приписів ч. 4 ст. 60 ЦПК України, не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції не вважав лист
Головного центру обробки спеціальної
інформації Державної прикордонної
служби України, наданий на запит
Сихівського районного суду м. львова
від 29.11.2011 року № 2-1656/11-В в межах
розгляду справи № 2-1656/11 належним
доказом, що свідчить про відсутність
позивача ОСОБА_3 на території України
11.06.2008 року, оскільки інформація
наведена в ньому, суперечить
інформації в листах цієї ж установи від
05.08.2013 року № 0.254-9236/0/15-13, від 12.09.2013 року
№ 0.254-10343/0/15-13 щодо відсутності в базі
даних інформації про перетин позивачем
ОСОБА_3 кордону України.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду з наступних
підстав.

Статтею 57 ЦПК передбачено, що доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експерта.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

У відповіді Головного центру обробки
спеціальної інформації Державної
прикордонної служби України №
0.254-12832/0/15-13 від 08.11.2013 року зазначено, що
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перетнула кордон
України 06.12.2003 року о 13:29 з м. Львів в
напрямку м. Варшава, літаком
авіакомпанії LOT, іншої інформації немає
(т. 1 а.с. 187).

В свою чергу, у відповідях цієї ж
установи від 05.08.2013 року № 0.254-9236/0/15-13,
від 12.09.2013 року № 0.254-10343/0/15-13 є помилки
щодо прізвища "ОСОБА_3" (від 05.08.2013 року),
а також щодо дати народження
ІНФОРМАЦІЯ_1 (від 12.09.2013 року),
відповідно, інформація про особу
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 вказаною установою
не надана (т. 1 а.с. 121, 146).

Таким чином, суд першої інстанції
безпідставно відхилив як доказ
відсутності позивачки на території
України 11.06.2008 року лист Головного
центру обробки спеціальної інформації
Державної прикордонної служби України
№ 0.254-12832/0/15-13 від 08.11.2013 року.

Окрім цього, третя особа ОСОБА_6 надав
на адресу суду письмову нотаріально
посвідчену заяву від 04.04.2013 року, у якій
повідомив суд, що позивач ОСОБА_3 була
відсутня на території України з грудня
2003 року, вказаний іпотечний договір
оформлений без згоди дочки ОСОБА_8 та
дружини ОСОБА_3 Незнайомому чоловіку
він надав дані про осіб ОСОБА_9 та
ОСОБА_13, на ім"я яких були виготовлені
довіреності від імені дружини та дочки
(т. 1 а.с. 206). Аналогічну нотаріально
посвідчену письмову заяву з
поясненнями про обставини укладення
договору іпотеки від 11.07.2008 року надав
суду третя особа ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 207-208)

Оцінивши в сукупності надані суду
докази, колегія суддів приходить до
висновку, що позивач ОСОБА_3 не
перебувала на території України 11.06.2008
року, відповідно в цей день до
приватного нотаріуса Любомильського
районного нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_5 не
зверталася, під час посвідчення
довіреності не була, з ОСОБА_9 не
знайома та немала наміру видавати на
його ім"я довіреність з правом
представляти її інтереси по питаннях,
пов"язаних із передачею в іпотеку
квартири під АДРЕСА_1.

Враховуючи наведені обставини справи
та положення ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК
України колегія суддів приходить
висновку, що довіреність від 11.06.2008
року, посвідчену приватним нотаріусом
Любомльського районного нотаріального
округу Волинської області ОСОБА_5 та
зареєстровану в реєстрі за № 222,
відповідно до якої ОСОБА_3 надала право
ОСОБА_9 представляти її інтереси по
питаннях, повязаних із передачею в
іпотеку належної на праві спільної
сумісної власності квартири під
АДРЕСА_1, необхідно визнати недійсною.

Суд першої інстанції на зазначені
положення закону та обставини справи
уваги не звернув, неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, а також неправильно
застосувавши норми матеріального
права та порушивши норми
процесуального права, ухвалив
необґрунтоване рішення, яке в законній
силі знаходитись не може.

Таким чином, оскаржуване рішення в
частині відмови у задоволенні позовної
вимоги про визнання недійсною
довіреності, виданої ОСОБА_3 повіреному
ОСОБА_9 підлягає скасуванню з ухвалення
в цій частині нового рішення про
задоволення такої вимоги.

Разом з цим, частиною 1 ст. 1000 ЦК України
визначено, що за договором доручення
одна сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії. Правочин, вчинений повіреним,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки довірителя.

Відповідно до ст. 1003 ЦК України у
договорі доручення або у виданій на
підставі договору довіреності мають
бути чітко визначені юридичні дії, які
належить вчинити повіреному. Дії, які
належить вчинити повіреному, мають
бути правомірними, конкретними та
здійсненними.

Згідно із ч. 1 ст. 1007 ЦК України
довіритель зобов'язаний видати
повіреному довіреність на вчинення
юридичних дій, передбачених договором
доручення.

Відповідно до роз"яснень, викладених у
п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 р. № 9 „Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" суд не
може визнатися недійсними правочин,
який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини, у
яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо)

Оскільки сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, не надали
жодних належних доказів на
підтвердження факту укладення
договору доручення між позивачем
ОСОБА_3 та ОСОБА_9, письмовий договір
доручення між ними не існує, судова
колегія приходить переконання, що
договір доручення не був укладений, а
правочин таким, що не був вчинений, і в
цій частині відмовляє в задоволенні
позовних вимог про визнання недійсним
договору доручення.

Тому, рішення суду першої інстанції в
цій частині підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні цієї частини позовних
вимог з підстав, визначених законом.

Незважаючи на те, що в апеляційній
скарзі представник позивача просив суд
змінити рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 10.12.2013 року в частині
фактичної сторони справи та правового
обґрунтування цього рішення, проте,
встановивши неправильне застосування
норм матеріального права та порушенням
норм процесуального права, відповідно
до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне скасувати рішення
суду першої інстанції та ухвати по суті
справи нове рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.3, п.
4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 10 грудня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позовну
заяву ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсною довіреність від
11.06.2008 року, посвідчену приватним
нотаріусом Любомльського районного
нотаріального округу Волинської
області ОСОБА_5 та зареєстровану в
реєстрі за № 222, відповідно до якої
ОСОБА_3 надала право ОСОБА_9
представляти її інтереси по питаннях,
пов"язаних із передачею в іпотеку
належної на праві спільної сумісної
власності квартири під АДРЕСА_1.

У задоволенні позовної вимоги визнати
недійсним договір доручення між ОСОБА_3
та ОСОБА_9 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин