АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5483/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Слюсар Л.П. Доповідач - Григорченко
Е.І. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів -Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі -Гасановій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 06 березня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства "Родовід Банк" про визнання
частково недійсним кредитного
договору,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою
на рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 06 березня
2014 року, де ставить питання про його
скасування та ухвалення нового про
задоволення позову, посилаючись на те,
що рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 06 березня
2014 року відмовлено ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у
задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що
02.07.2008 року між ВАТ «Родовід Банк»
(правонаступник ПАТ «Родовід Банк») та
ОСОБА_2 укладено кредитний договір №
35.3/АК-00013.08.2, згідно якого Банк
відкриває Позичальнику не
відновлювальну кредитну лінію на
загальну суму 21967,85 дол. США, зі строком
сплати до 02.07.2015 року включно. Кредитні
кошти надані для купівлі автомобіля та
сплати страхових платежів.

Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору
процентна ставка за кредитом
встановлюється в розмірі 7,70 % річних.

Згідно до п. 1.5.1 щомісячна плата за
обслуговування кредиту встановлюється
в розмірі 0,3000% від суми виданого
кредиту.

Відповідно до п.3.1.1. позичальник
зобов'язаний, починаючи з місяця
наступного за звітним, щомісяця до 10-го
числа ( включно) кожного календарного
місяця, частково погашати
заборгованість за кредитом у сумі 261,52
дол. США та нарахованими процентами, а
згідно п.3.1.4 щомісячно, до 10-числа
(включно), сплачувати Банку плату за
обслуговування кредиту згідно до п. 1.5.1
цього договору.

Відповідно до п. 3.6 Договору
позичальник зобов'язується за
порушення строків повернення кредитів
чи сплати процентів, сплачувати Банку,
за кожний день прострочення, пеню у
розмірі 1,6 процента від суми
простроченої заборгованості.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань згідно цього кредитного
договору між ВАТ «Родовід Банк» і
ОСОБА_3 був також укладений договір
поруки від 02.07.2008 року, відповідно до
якого Поручитель зобов'язується
солідарно відповідати перед Банком у
повному обсязі за своєчасне та повне
виконання зобов'язань ОСОБА_2 за
кредитним договором № 35.3/АК-00013.08.2 від
02.07.2008 року.

Враховуючи встановлені обставини,
вимоги законодавства, суд першої
інстанції прийшов до висновку про
відмову у позові, оскільки кредитний
договір укладений з дотриманням вимог
чинного законодавства, зокрема ст. ст.
203, 205, 207, 208, ч. 2 ст. 524 і ст. 533 ЦК України, і
суд не вбачає законних підстав для
визнання п. 1.5.1, 3.6 кредитного договору
№ 35.3/АК-00013.08.2 від 02.07.2008 року недійсним.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг і заявлених
вимог, апеляційний суд не находить
підстав для задоволення скарги та
скасування рішення суду з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному об'ємі з'ясував права
та обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку. Висновки суду
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями самих сторін.

При вище наведених обставинах справи,
суд першої інстанції, відповідно до ст.
ст. 203, 215, 1048 - 1052, 1054,- 1055 ЦК України, ст.
ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав
споживачів", ст. 6 Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, прийшов до
обґрунтованого висновку про відмову у
позові, оскільки відсутні підстави для
визнання п.п. 1.5.1, 3.6 кредитного
договору № 35.3/АК-00013.08.2 від 02.07.2008 року
недійсними.

Приведені в апеляційній скарзі доводи,
що п.3.6 кредитного договору є
несправедливим, суперечить принципам
добросовісності, так як в разі
прострочення сплати кредиту позивач
зобов'язується сплатити банку
компенсацію понад 50% суми від виданого
кредиту, не можуть бути підставою для
скасування рішення суду та задоволення
позову, оскільки відповідальність у
вигляді пені в розмірі 1,6% від
простроченої заборгованості,
передбачена договором.

Посилання апелянта на те, що в разі
прострочення сплати кредиту позивач
зобов'язаний сплатити банку
компенсацію понад 50% суми від виданого
кредиту, є припущенням, і в даному
випадку не можуть бути підставою для
визнання зазначеного пункту договору
недійсним при вирішенні цього спору.

Приведені в апеляційній скарзі доводи,
що позивач повинен, відповідно до п.1.5.1.
кредитного договору, сплачувати
необґрунтовані кошти, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду
з наступних підстав.

Пунктом 1.5.1. кредитного договору №
35.3/АК-00013.08.2 від 02.07.2008 року передбачена
щомісячна плата за обслуговування
кредиту в розмірі 0,3000% від суми
виданого кредиту.

Отже, плата за обслуговування кредиту
передбачена кредитним договором,
підписаним сторонами, і ця плата не
суперечить законодавству. ОСОБА_2 був
ознайомлений з усіма умовами
кредитного договору, погодився з ними
та понад 5 років не оспорював їх.

За правилами частини першої статті 203
ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої
статті 6 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" договір про надання
фінансових послуг повинен містити
розмір фінансового активу, зазначений
у грошовому виразі, строки його
внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями частини п'ятої статті 11,
Закону України "Про захист прав
споживачів" до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах, зокрема положення, згідно з
якими передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що несправедливими є
положення договору про споживчий
кредит, які містять умови про зміни у
витратах, зокрема, щодо плати за
обслуговування кредиту, і це є
підставою для визнання такого
положення недійсним.

Оскільки в спірному договорі плата за
обслуговування кредиту є незмінною
величиною, то такі умови не суперечать
положенням ст. 11 та ст. 18 Закону України
"Про захист прав споживачів".

Інші доводи, приведені в
апеляційній скарзі, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду,
оскільки вони зводяться до особистого
тлумачення апелянтом норм права та до
іншої оцінки фактичних обставин
справи, яка відрізняється від
зробленої судом першої інстанції
оцінки і висновків суду не
спростовують.

Районний суд розглянув справу у
відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11
ЦПК України про змагальність сторін та
диспозитивність цивільного
судочинства, в межах заявлених вимог та
на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 06 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

СУДДІ: