Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1487/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

10.06.2014 колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Савченко С.О., Суржика М.М.

при секретареві: Крисановій Ю.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання заяви про відмову від
прийняття спадщини недійсною та
визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Олександрівського районного
суду Кіровоградської області від 12
березня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_2
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про
визнання заяви про відмову від
прийняття спадщини недійсною, визнання
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом недійсним та визначення
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини. Зазначив, що
після смерті матері ОСОБА_4 відкрилась
спадщина, від якої він відмовився на
користь свого брата - ОСОБА_3 В
обґрунтування позовних вимог зазначив,
що після смерті матері знаходився у
пригніченому стані і йому було байдуже
до наслідків вчинення такого
правочину, в зв'язку з цим на даний час
він не має права володіння,
користування та розпоряджання
частиною земельної ділянки, від
спадкування якої він відмовився.
Просив визнати заяву про відмову від
прийняття спадщини недійсною, визнати
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 05.10.2010 року,
зареєстрованого у реєстрі за №1249,
посвідченим приватним нотаріусом
Олександрівського районного
нотаріального округу Кіровоградської
області ОСОБА_5, недійсним, визначити
додатковий строк для подання заяви про
прийняття спадщини

Рішенням
Олександрівського районного суду
Кіровоградської області від 12 березня
2014 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з
рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов. В
обґрунтування апеляційної скарги
позивач посилався на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи. Зокрема, зазначив,
що судом першої інстанції були невірно
застосовані норми ст. 233 ЦК України,
крім того, судом не було враховано той
факт, що він перебував у такому стані,
коли не міг усвідомлювати значення
своїх дій і керувати ними, оскільки
смерть близької людини викликала в
нього нервове потрясіння.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач підтримав доводи апеляційної
скарги та просив задовольнити її в
повному обсязі.

Відповідач вказав, що позовні
вимоги визнає. Заява позивачем була
написана помилково. Їм не було
роз'яснено, що у подальшому вони землю
розподілити між собою добровільно не
зможуть.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши відповідно до ст.303
ЦПК України законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
ОСОБА_4. Після її смерті відкрилась
спадщина, спадкоємцями першої черги
якої є її сини, а саме позивач та
відповідач.

З матеріалів спадкової
справи убачається, що 29 квітня 2010 року
позивач подав заяву до приватного
нотаріуса Олександрівського районного
нотаріального округу Кіровоградської
області ОСОБА_5 про відмову від своєї
частки спадщини, яка відкрилась після
смерті матері на користь свого брата
ОСОБА_3 (а.с.10)

Відповідно до витягу про
реєстрацію в Спадковому реєстрі та
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом спадкоємцем майна, що
залишилось після смерті ОСОБА_4, а саме
земельної ділянки для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва площею 6,28 га, яка
знаходиться на території
Красносілківської сільської ради, є її
син - ОСОБА_3 (а.с.66, 67)

Судом першої інстанції
вірно встановлено правовідносини, які
склалися між сторонами та норми права,
якими вони регулюються.

Згідно із ст.ст.1268,1269,1270 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її та протягом шести місяців з
часу відкриття спадщини спадкоємець,
який бажає прийняти спадщину, але на
час відкриття спадщини не проживав
постійно із спадкодавцем, має подати до
нотаріуса заяву про прийняття
спадщини.

Відповідно до ст.1273 ЦК України
спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитися від прийняття
спадщини протягом строку,
встановленого статтею 1270 ЦК України.
Заява про відмову від прийняття
спадщини подається нотаріусу за місцем
відкриття спадщини.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що главою 87 ЦК України не
передбачено відновлення права на
прийняття спадщини. Відмова від
прийняття спадщини являє собою
правочин, а визнати правочин недійсним
можна лише у випадках, передбачених ст.
215 Цивільного Кодексу України.

Відмова від прийняття спадщини може
бути визнана судом недійсною з підстав,
визначених ст. ст. 225, 229 - 231 і 233 цього
Кодексу.

Для визнання правочину таким, що
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, особі необхідно довести це
належними та допустимими доказами.
Крім посилання на пригнічений стан
позивач не навів жодних доказів тяжких
обставин, під впливом яких він змушений
був написати заяву про відмову від
спадщини.

Частина 5 ст.1273 ЦК передбачає, що
відмова від прийняття спадщини є
безумовною і беззастережною та може
бути відкликана протягом строку,
встановленого для її прийняття (ч.6
ст.1273 ЦК).

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову
практику у справах про спадкування»
роз'яснено, що відмова від прийняття
спадщини на користь інших спадкоємців
допускається лише протягом строку для
прийняття спадщини. Після закінчення
цього строку частка у спадщині не може
бути збільшена з тих підстав, що
хто-небудь із спадкоємців
відмовляється від спадщини на користь
інших спадкоємців. У таких випадках
особа, яка прийняла спадщину, має право
розпорядитись усім або частиною майна,
отриманого у порядку спадкування,
шляхом відчуження її іншому
спадкодавцеві за договором
купівлі-продажу, дарування, міни тощо.

Як убачається з пояснень сторін
позивач звернувся з даним позовом, а
відповідач його визнав з тих підстав,
що вони не можуть оформити земельну
ділянку у добровільному порядку
порівну. Проте, зазначене не може бути
підставою для визнання відмови для
прийняття спадщини недійсною

У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза
банкрутства та інші обставини, для
усунення або зменшення яких необхідно
укласти такий правочин. Особа (фізична
чи юридична) має вчиняти такий
правочин добровільно, без наявності
насильства, обману чи помилки. Особа,
яка оскаржує правочин, має довести, що
за відсутності тяжкої обставини
правочин не було б вчинено взагалі або
вчинено не на таких умовах.

Однак, відповідач у судовому
засіданні в суді першої інстанції
визнав позовні вимоги і проти
задоволення позову не заперечував.

За таких обставин, ухвалюючи рішення
суд дійшов правильного висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню у зв'язку з
необґрунтованістю та недоведеністю,
підстави для визнання недійсною
відмови від прийняття спадщини на
підставі ч.1 ст.233 ЦК України відсутні.

Посилання апеляційної скарги на те, що
в ст. 1247 ЦК України передбачено, що
відмова від прийняття спадщини може
бути визнана судом недійсною з підстав,
встановлених ст.ст. 225, 229-231 і 233 ЦК
України є надуманими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують, норми матеріального і
процесуального права судом
застосовані правильно, а тому підстав
для скасування чи зміни оскаржуваного
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308,
313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Олександрівського районного суду
Кіровоградської області від 12 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного
суду набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: