Єдиний унікальний номер 262/517/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/4136/2014
Головуючий у 1 інстанції Лебеденко С.В.
Доповідач Корчиста О.І.
06 травня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:
суддів:
Кіянової С.В., Корчистої О.І.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, на рішення
Пролетарського районного суду м.
Донецька від 02 квітня 2014 року по
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_2 до Територіальної громади в
особі Виконавчого комітету
Пролетарської районної в м. Донецьку
Ради про визнання договору
купівлі-продажу дійсним, визнання
права власності на інженерну споруду,
Рішенням Пролетарського
районного суду м. Донецька від 02 квітня
2014 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до Територіальної громади в
особі Виконавчого комітету
Пролетарської районної в м. Донецьку
Ради про визнання договору
купівлі-продажу дійсним, визнання
права власності на інженерну споруду,
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
який діє в інтересах ОСОБА_2, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_2, посилаючись на
те, що судом першої інстанції порушені
норми матеріального та процесуального
права, не вірно надано наявним в
матеріалах справи доказам.

В судовому засіданні
апеляційного суду ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 підтримав доводи
апеляційної скарги і просив її
задовольнити.

Представник відповідача в
судове засідання не з'явився,
повідомлявся належним чином про час та
місце розгляду справи, про причини
неявки суд не повідомив.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника позивачки,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_1, який діє в інтересах
ОСОБА_2, не підлягає задоволенню за
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, ухваленим на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст.8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставинах, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог та
заперечень,підтверджених доказами, які
були досліджені у судовому засіданні і
які відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також, якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 10 лютого
2011 року між позивачкою ОСОБА_2 та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Візаві-Траст» було
укладено договори купівлі-продажу
майна - інженерної споруди
(шляхопровід) з ділянкою залізничної
колії, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Зазначене майно було передано
позивачці на підставі актів про
приймання-передачу майна від 10 лютого
2011 року та сплачені нею грошові кошти в
розмірі 98 538 гривень та 75 428 гривень.

Також, судом першої інстанції
встановлено, що договори
купівлі-продажу зазначеного вище майна
були укладені у простій письмовій
формі.

Крім цього, судом встановлено,
що 30 січня 2014 року державним
реєстратором прав на нерухоме майно
було прийнято рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень за № 10479719 та № 10474099 у зв'язку з
тим, що спірні договори купівлі-продажу
не посвідчені нотаріусом та не
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Також, судом встановлено, що
листом №56/11 від 05 червня 2011 року
позивачці було надано відповідь ТОВ
«Візаві-Траст», згідно якої
підприємство повідомило її про те, що
не має можливості прийняти участь в
нотаріальному посвідченні зазначених
вище договорів купівлі-продажу,
оскільки перебуває в стані ліквідації.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, суд першої
інстанції керувався ст.ст. 11, 15, ч. 2 ст. 220
ЦК України, пунктом 13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року № 9 та виходив з того,
що укладені позивачкою договори
купівлі-продажу інженерних споруд є
договорами купівлі-продажу нерухомого
майна та підлягають у встановленому
законом порядку і нотаріальному
посвідченню і державній реєстрації.
Визнання таких договорів в судовому
порядку дійсними суперечить вимогам
законодавства. Крім цього, суд першої
інстанції звернув увагу на те, що
позивачкою не було доведено порушення
її прав або законних інтересів саме
відповідачем по справі Територіальною
громадою в особі Виконавчого комітету
Пролетарської районної в м. Донецьку
Ради.

Колегія суддів апеляційного
суду погоджується з такими висновками
суду першої інстанції з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин, договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13
постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 6 листопада
2009 року №9 роз'яснив, що вирішуючи спір
про визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст. ст.
210, 640 ЦК України пов'язується з їх
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин, було встановлено, що
договір купівлі-продажу житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

При розгляді справи суд першої,
зазначені вище положення закону
застосував та врахував, що договір
купівлі-продажу нерухомого майна у
вигляді інженерних споруд в силу ст. 657
ЦК України в редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин, підлягав і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, тому дійшов вірного
висновку про те, такий договір не може
бути визнаний судом дійсним на
підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і,
відповідно, відсутні підстави для
визнання за позивачкою права
власності на спірне нерухоме майно.

Враховуючи викладене та юридичну
природу спірних правовідносин, під час
вирішення питання, суд повно встановив
всі обставини, якими обґрунтовувались
вимоги й заперечення сторін.

Інші доводи апеляційної скарги
фактично зводяться до переоцінки
доказів, які були досліджені судом
першої інстанції, проте переконливих
доказів, які б спростовували висновки
суду, апелянтом не надано.

Таким чином, вирішуючи спір, суд
першої інстанції встановив права і
обов`язки сторін, що брали участь у
справі, обставини справи, перевірив
доводи і заперечення сторін, дав їм
належну правову оцінку і зробив вірний
правовий висновок. Рішення ухвалене з
дотриманням судом норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин, оскільки судом
апеляційної інстанції не встановлено
порушень норм матеріального або
процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування
правильного по суті і справедливого
рішення суду, апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Пролетарського районного суду
м. Донецька від 02 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді