АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 2-242/11
Провадження № 22-ц/792/1114/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючої - судді Грох
Л.М.,

суддів: Юзюка О.М., Ярмолюка О.І.,

при секретарі: Гриньовій А.М.,

з участю сторін та їх представників,
третьої особи,

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Красилівського районного суду
Хмельницької області від 31 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про
визнання договору довічного утримання
недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, ознайомившись з
доводами апеляційної скарги, колегія
суддів,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2010 року ОСОБА_1, звертаючись до
суду з позовом до ОСОБА_2, просила
визнати недійсним договір довічного
утримання від 23 квітня 2010 року,
укладений між її тіткою ОСОБА_4 та
відповідачем. В обґрунтування своїх
вимог посилалися на те, що ОСОБА_4 на
момент укладення вказаного договору не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними, оскільки з 16 липня
2002 року перебувала на обліку в
Хмельницькому обласному
психоневрологічному диспансері, як
така, що спостерігається у
лікарів-психіатрів. Протягом багатьох
років у неї прогресувало психічне
захворювання, в неї різко погіршилась
пам'ять, вона перестала впізнавати
навіть рідних людей і потребувала
постійної сторонньої допомоги.
Інтенсивне лікування дало позитивні
результати і ОСОБА_4 стала адекватно
поводитись. За таких обставин 05 лютого
2010 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім'я
позивача на все належне їй майно.В
квітні-травні 2010 року за ОСОБА_4
постійно доглядала її племінниця
ОСОБА_3 В цей період, скориставшись
хворобливим станом ОСОБА_4 і тимчасовою
відсутністю позивача, що в цей час
доглядала свою хвору матір, мешканець
сусідньої квартири № НОМЕР_1 ОСОБА_2 23
квітня 2010 року уклав договір довічного
утримання із ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4
померла.

Рішенням Красилівського районного
суду Хмельницької області від 31
березня 2014 суду в задоволені позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
довічного утримання недійсним
відмовлено. Вирішено питання судових
витрат. Скасовано арешт на належну
ОСОБА_2 на праві приватної власності
квартиру АДРЕСА_1, накладений 02 березня
2011 року ухвалою Красилівського
районного суду.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
просить його скасувати як незаконне та
необґрунтоване та ухвалити нове, яким
задовольнити позов. На думку апелянта
суд з формальних підстав в порушення
ст. 185 ЦПК визнав неналежним доказом
картку амбулаторного хворого ОСОБА_4
попри те, що цей документ доводить
факт наявності у ОСОБА_4 психічного
захворювання в останні роки її життя.

Судом не взято до уваги, що висновком
судової фізико-хімічної експертизи
матеріалів документів підтверджено
факт виконання записів у вказаній
картці понад 5 років тому, що
спростувало усі сумніви щодо можливої
фальсифікації амбулаторної картки. Суд
також не врахував, що постановами про
закриття кримінального провадження
встановлено відсутність в діях
лікарів ХОПД складу правопорушення за
ч.1 ст.366 КК України, тобто факт
відсутності будь-яких доказів підробки
картки амбулаторного хворого. Крім
того, лікарі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в суді
підтвердили правомірність записів у
вказаній картці та підтвердили стан
здоров'я ОСОБА_4 на момент внесення
записів до картки.

Судом безпідставно постановлено під
сумнів висновки двох авторитетних
експертних комісій Хмельницької
обласної психіатричної лікарні та
Української НДІ соціальної і судової
психіатрії та наркології МОЗ України,
більшість з експертів яких була
допитана в судовому засіданні та
підтвердила об'єктивність і
правомірність висновків експертиз,
пославшись на показання свідків -
сусідів відповідача, які „не вбачали" в
поведінці ОСОБА_4 „порушень психічного
характеру".

В засіданні апеляційного суду апелянт
та його представник, а також третя
особа, підтримали апеляційну скаргу з
викладених у ній мотивів.

Відповідач та його представник
просили скаргу відхилити як
безпідставну.

Колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст.309 ч.1 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, а також порушення
або неправильне застосування норм
матеріального права та процесуального
права.

Суд першої інстанції не в повній мірі
з'ясував обставини, якими
обґрунтовувалися позовні вимоги та
заперечення сторін, не застосував
матеріальний закон, який підлягав
застосуванню, допустив порушення норм
процесуального права, у зв'язку з чим
оспорюване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції виходив з того, що не було
доведено, що ОСОБА_4, яка не була
визнана недієздатною, не перебувала на
диспансерному обліку в лікаря
психіатра, страждала на психічну
хворобу, внаслідок якої на момент
укладення спірного правочину не
розуміла значення своїх дій та не могли
ними керувати, а відтак, відсутні
підстави для визнання недійсним
договору довічного утримання.

Проте погодитися з такими висновками
суду не можна.

Встановлено, що ОСОБА_4 доводилася
рідною тіткою позивачу та третій особі
ОСОБА_3 14 березня 2003 року ОСОБА_4 на
підставі договору купівлі-продажу
набула права власності на квартиру
АДРЕСА_1, в якій зареєструвалася 01.04.2003
року та проживала з того часу.

05 лютого 2010 року ОСОБА_4 склала заповіт,
яким заповіла усе своє майно позивачу
ОСОБА_1 Заповіт був нотаріально
посвідчений державним нотаріусом
Красилівської державної нотаріальної
контори ОСОБА_27

23 квітня 2010 року ОСОБА_4 та відповідачем
було укладено договір довічного
утримання, за яким ОСОБА_4 передала у
власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, а
останній зобов'язався довічно
утримувати ОСОБА_4, забезпечуючи
харчуванням, доглядом та необхідною
допомогою. Цей договір 23.04.2010 року було
нотаріально посвідчено приватним
нотаріусом Красилівського районного
нотаріального округу ОСОБА_11 за
реєстраційним номером 981.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Наведені обставини підтверджуються
матеріалами справи і фактично не
оспорюються сторонами.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або її частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України (в
редакції на час виникнення спірних
відносин) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Як розяснив Пленум Верховного Суду
України у п. 16 постанови від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду справ про визнання правочинів
недійсними» для визначення наявності
такого стану на момент укладання
правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК
України зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним з цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів.

Встановлено, що за даними картки
амбулаторного хворого ОСОБА_4 остання
16.03.2002 року, 15.10.2009 року та 25.03.2010 року
оглядалася лікарями-психіатрами
Хмельницького обласного
психоневрологічного диспансеру, які
встановили неї наявність психічних
розладів.

Зазначені лікарі ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
допитані в якості свідків, підтвердили
достовірність своїх записів в
амбулаторній картці, а також, що вона
заводилася Хмельницьким обласним
психоневрологічним диспансером.

Висновок суду про те, що амбулаторна
картка не відповідає вимогам щодо
ведення медичної документації і тому є
неналежним доказом у справі, є
безпідставним.

Так, картка амбулаторного хворого
ОСОБА_4 містить інформацію щодо
предмета доказування в цій справі,
відтак в силу ст. 58 ЦПК є належним
доказом у справі. При цьому факт
невідповідності картки встановленій
обліковій формі не спростовує
достовірності відомостей, що містяться
в ній. Саме відомості про стан здоров'я
хворої, зафіксовані в картці, в силу
ст.ст. 57, 64 ЦПК України, є доказами в
цивільній справі.

За даними висновку судової
фізико-хімічної експертизи матеріалів
документів в цивільній справі № 74 від
02.08.2013 року підтверджено факт
виконання першого запису у картці
амбулаторного хворого ОСОБА_4 понад 5
років тому, тобто, до 2008 року, що
спростувало усі сумніви щодо можливої
фальсифікації вказаного документа
після смерті ОСОБА_4

Крім того, відповідач в порушення ст.ст.
10, 60 ЦПК України, ставлячи під сумнів
факт огляду саме ОСОБА_4 лікарями ХОПД,
не довів достатніми та допустимими
доказами, що ними оглядалася інша
особа, а не ОСОБА_4

Згідно акта посмертної
судово-психіатричної експертизи № 13
від 12.12.2011 року, складеного експертною
комісією Хмельницької обласної
психіатричної лікарні № 1, ОСОБА_4 на
момент складання договору довічного
утримання 23 квітня 2010 року виявляла
органічний розлад особистості
судинного генезу з вираженим
психоорганічним синдромом, внаслідок
чого не могла усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними.

Такий висновок в категоричній формі
підтверджено і судово-психіатричною
експертною комісією Українського НДІ
соціальної і судової психіатрії та
наркології МОЗ України - за складеним
нею актом повторної посмертної
комісійної судово-психіатричної
експертизи № 1 від 21.01.2013 року ОСОБА_4
страждала на органічне ураження
головного мозку судинного генезу з
вираженим інтелектуально-мнестичним
зниженням, що досягло ступеню деменції,
і за своїм психічним станом в момент
укладення договору довічного
утримання 23 квітня 2010 року з ОСОБА_2 не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними.

При цьому зазначені висновки
ґрунтуються як на підставі аналізу
матеріалів цивільної справи, так і
даних медичної документації.

Суд першої інстанції на порушення
вимог ст. 212 ЦПК України належної
правової оцінки зазначеним висновкам
та медичній документації не дав та
безпідставно не взяв їх до уваги.

Крім того, ним не враховано, що
висновки судово-психіатричних
експертиз підтверджено в судовому
засіданні поясненнями експертів
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15

Водночас дані актів
судово-психіатричних експертиз цілком
узгоджуються з показаннями
безсторонніх та неупереджених свідків
ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (приватних
нотаріусів), які ствердили, що
відмовилися вчиняти нотаріальні дії з
огляду на неадекватний психічний стан
ОСОБА_4

Суд на порушення ст.ст. 212, 215 ЦПК не дав
жодної оцінки зазначеним доказам, не
вказавши, бере він їх до уваги, чи
відхиляє, та з яких мотивів.

Цілком відповідають даним карти
амбулаторного хворого ОСОБА_4,
висновкам судових експертиз,
свідченням вищевказаних свідків і
показання свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, пояснення позивача та
третьої особи щодо проявів
неадекватностей у поведінці ОСОБА_4,
відтак колегія суддів приймає їх до
уваги.

Натомість показання свідків ОСОБА_22,
ОСОБА_23, ОСОБА_24 (дружини відповідача),
ОСОБА_25, ОСОБА_11 (приватного нотаріуса,
що посвідчував оспорювану угоду) та
ОСОБА_27 (нотаріуса, що посвідчувала
заповіт ОСОБА_4) про психічну
повноцінність ОСОБА_4 прямо
суперечать даним медичної
документації та вищевказаним доказам у
справі, тому колегія суддів відхиляє
їх.

Факт складання ОСОБА_4 05.02.2010 року
заповіту, що не оспорювався у
встановленому порядку і не є предметом
цього спору, не є належним доказом її
психічного здоров'я.

З врахуванням викладеного, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок у
сукупності зібраних по справі доказів,
колегія суддів приходить до висновку,
що ОСОБА_4 на момент укладення договору
довічного утримання з ОСОБА_2 не
усвідомлювала значення своїх дій і не
могла керувати ними, відтак вимоги
позивача є обґрунтованими, а тому її
позов про визнання договору довічного
утримання недійсним підлягає
задоволенню.

У відповідності з ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК
України на користь позивача підлягають
стягненню з відповідача понесені нею
витрати на оплату судового збору в сумі
293 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Красилівського районного суду
Хмельницької області від 31 березня 2014
року скасувати та ухвалити нове.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір довічного
утримання, укладений 23 квітня 2010 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом Красилівського
районного нотаріального округу
ОСОБА_11, реєстраційний номер 980.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 293
грн. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
Л.М.Грох

________________________________________________________________________
________

Головуючий у першій інстанції: Красняк
В.І. Провадження №
22-ц/792/111414

Доповідач: Грох Л.М.

Категорія: 22