РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2014 року
Справа № 561/399/14-ц

Зарічненський районний суд
Рівненської області

в складі: головуючого судді Снітчук Р.М.

при секретарі Расевич Г.І.

з участю представника позивача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду смт. Зарічне
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про
визнання правочину недійсним та
застосування наслідків його
недійсності, -

В С Т
А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом до ТзОВ «АВТО ПРОСТО» про
визнання недійсною угоди за № 349004 від 21
квітня 2011 року разом з додатками № 1, № 2
та № 4, укладеної між нею та
відповідачем. Просить також стягнути з
відповідача на її користь 25571 грн. 16 коп.
коштів, сплачених нею в рахунок
щомісячних внесків за вказаною угодою.

В обґрунтування заявлених вимог
покликається на те, що у квітні 2011 року
з оголошення у газеті дізналася про
можливість придбати автомобіль із
розстроченням платежу. З цією метою
вона прибула 21 квітня 2011 до
представника відповідача в м. Рівне та
уклала зазначену угоду № 349004 з
додатками до неї № 1, № 2 та № 4. При
цьому представником відповідача було
роз'яснено про те, що їй на вигідних
умовах після сплати незначних коштів,
упродовж кількох тижнів буде надано
автомобіль, за повну вартість якого
вона матиме змогу сплачувати у
розстрочку.

Вказує, що укладаючи зазначену угоду,
будучи пенсіонером, людиною похилого
віку, вважала, що укладає договір
купівлі-продажу автомобіля з
розстрочкою внесення платежів. В той же
час за умовами угоди відповідач
зобов'язався надати їй послуги системи
АвтоТак, спрямовані на придбання
автомобіля та гарантував їй надання
права на його отримання у разі
виконання нею всіх зобов`язань за
угодою.

У період із 21.04.2011 по 14.09.2013 року на
виконання умов угоди нею було внесено
на рахунок відповідача 25571 грн. 16 коп.

Покликаючись на те, що вказаний
правочин вона вчинила внаслідок
помилки щодо обставин, які мають
істотне значення, а також на те, що при
укладенні цього правочину вона була
навмисно представником відповідача
введена в оману щодо цих обставин,
тобто на положення ст. 229, 230 ЦК України,
просить визнати вказаний правочин
недійсним, застосувавши наслідки його
недійсності, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК
України.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1
уточнили підстави позову, просять
визнати оспорюваний правочин
недійсним як такий, що вчинено під
впливом помилки. Просили позов
задоволити, покликаючись на обставини,
викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судове
засідання не з`явився, подав письмові
заперечення проти позову, у яких просив
справу розглядати у його відсутності, у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. В
обґрунтування поданих заперечень
вказує те, що при укладенні
оспорюваного правочину позивач мала
повну і достовірну інформацію про
послуги відповідача та порядок їх
надання, суть і зміст правочину, права
та обов'язки сторін, про що свідчить
підписання нею як самої угоди, так і
додатків до неї. У передбачений у п. 13.8
ст. 13 Додатку № 2 Угоди термін бажання
розірвати зазначену угоду вона не
виявила. Крім того, вказує, що позивачем
не зазначено, які саме положення угоди
вона зрозуміла помилково та не
підтверджено відповідними доказами
того, що на момент вчинення правочину
вона допустилася помилки щодо істотних
обставин цієї угоди.

Заслухавши пояснення
представника позивача ОСОБА_1, свідків
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та дослідивши
письмові докази у справі, суд вважає
заявлені вимоги необґрунтованими і
такими, що не підлягають до
задоволення.

Судом встановлено, що 21 квітня 2011
року між позивачем ОСОБА_2 та ТзОВ «АВТО
ПРОСТО» укладено угоду № 349004 з
додатками № 1, № 2 та № 4, які є її
невід'ємними частинами. Відповідно до
цієї угоди відповідач взяв на себе
зобов'язання надати позивачу послуги
системи АвтоТак, спрямовані на
придбання автомобіля ВАЗ 210994,
зазначеного в додатку № 1 до угоди.

Відповідно до п. 1.2 Додатку № 2 до
угоди учасник уповноважує АВТО ПРОСТО
на організацію та адміністрування
системи. Система функціонує таким
чином, що кількість Учасників групи,
яким надається право на отримання
автомобіля, відповідає кількості
автомобілів, яку можливо придбати за
рахунок чистого фонду групи. Учаснику,
який сплатив повну вартість автомобіля
та виконав усі зобов'язання щодо сплати
внесків в оплату послуг та страхових
платежів, буде надано право на
отримання автомобіля на найближчому
асигнаційному акті, який буде
проводитись у місяці, наступному за
місяцем, в якому учасник повністю
виконав усі зобов'язання за угодою.
Такий учасник користується
пріоритетом в отриманні автомобіля
перед іншими учасниками в групі.

Згідно з розділом І, п. 2.1 - 2.8
розділу ІІ Додатку № 2 до цієї угоди
позивач зобов'язався щомісячно
сплачувати наступні платежі згідно
графіку внесків: повний внесок, цілий
чистий внесок, половинний чистий
внесок, внесок в оплату послуг,
внесок в оплату страхового платежу.

Відповідно до ст. 4, п. 4.1 додатку № 2
сторони домовилися про те, що учасник
(позивач) отримує автомобіль через
механізми надання права на його
отримання, передбачені в угоді, якщо
належним чином виконує свої
зобов'язання за даною угодою.

За умовами укладеної угоди
упродовж 2011-2012 років позивачем
сплачено 25571 грн., що підтверджується
квитанціями, доданими до матеріалів
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК
України, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 5)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; 6) правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Окрім того, ст. 229 ЦК України
передбачено, що якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням.

Таким чином, помилка - це неправильне
сприйняття особою фактичних обставин
правочину, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутності якого
можна було б вважати, що правочин не був
би вчинений.

При цьому п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 року вказує, що обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК) мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Будучи допитаною в якості свідка,
позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні
показала, що вона 1947 року народження,
являється пенсіонером, людиною
похилого віку та укладаючи вказану
угоду, помилилася щодо природи
правочину, оскільки вважала, що укладає
договір купівлі-продажу автомобіля із
розстрочкою внесення платежів за
нього. Наміру укладати договір про
адміністрування активів та надання їй
права на автомобіль не мала. При цьому
були також присутні її син ОСОБА_5 та
внук ОСОБА_4 Вона перед підписанням
читала умови договору разом з
додатками до нього та підписала текст
угоди. Упродовж 2011-2102 років сплачувала
щомісячні внески на виконання умов
цієї угоди, однак автомобіль їй надано
не було.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_4 у судовому
засіданні показали, що при укладенні
зазначеної угоди воля останньої була
спрямована на придбання автомобіля в
кредит. У їх присутності представник
відповідача провела агітацію та
пояснила, що після сплати першого
внеску упродовж кількох тижнів
позивачу нададуть автомобіль.

Відповідно до ч. 1 ст. 627, ст. 6 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач під час укладення угоди
отримала її примірник та додатки до
неї, в яких міститься детальний опис
послуг, які надаються відповідачем,
підписала її. Свою згоду з істотними
умовами угоди позивач також
підтвердила, вносячи протягом
тривалого часу платежі, передбачені
цією угодою.

До того ж, відповідно до ст. 10 угоди
учасник заявляє, що отримав усі
коректно викладені пояснення від
представників фірми, уважно прочитав
та зрозумів угоду та усі додатки до неї,
що засвідчує своїм підписом.

Отже, свобода договору
означає право громадян або юридичних
осіб вступати чи утримуватися від
вступу у будь-які договірні відносини.
Свобода договору проявляється також у
можливості наданій сторонам визначити
умови такого договору.

На підставі наведеного, суд
приходить до висновку про те, що угода
№ 349004 від 21 квітня 2011 року з додатками
була укладена з урахуванням
волевиявлення позивача на момент
вчинення правочину, оскільки вона була
обізнана про умови цієї угоди і
погодилася з ними, підписуючи таку
угоду на вказаних умовах, не заявляла
про розірвання угоди протягом семи
днів після її підписання, як це
передбачено п. 13.8 угоди, протягом року
здійснювала внески на виконання умов
угоди. Підстави вважати, що позивач у
момент вчинення правочину неправильно
сприйняла фактичні обставини
правочину, що вплинуло на її
волевиявлення, відсутні.

Згідно до ст. 907 ЦК України
визначено, що договір про надання
послуг може бути розірваний, у тому
числі шляхом односторонньої відмови
від договору, в порядку та на підставах,
встановлених цим Кодексом, іншим
законом або за домовленістю сторін.

Порядок і наслідки розірвання договору
про надання послуг визначаються
домовленістю сторін або законом.

Відповідно до ст. 13 п. 13.1 додатку 2 до
угоди, передбачено, що учасник, який ще
не отримав автомобіль, має право
розірвати угоду за власним бажанням,
про що має повідомити Авто Просто у
письмовій формі. Поверненню підлягають
тільки чисті внески, сплачені за
угодою, з урахуванням положень,
викладених в цій статті.

Згідно до п. 13.9 цієї угоди, якщо учасник
виявить бажання розірвати угоду після
терміну, встановленого в попередньому
пункті, але до того, як його угода буде
включена до певної групи, він повинен
повідомити про це Авто Просто. У такому
випадку угода буде розірвана, але йому
не повертається сплачена ним плата за
послуги, повязані зі вступом до
системи. Проте, якщо такий учасник
сплатив повні внески до включення його
угоди до групи, ці внески підлягають
поверненню в такому ж розмірі, в якому
були сплачені, протягом 15 банківських
днів після отримання письмової заяви
та банківських реквізитів від
учасника.

З наведеного вбачається, що
позивач наділена правом ініціювати
розірвання зазначеної угоди та може
таким чином повернути сплачені нею
повні внески.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 202-203, 215, 216, 229, 627, 638 ЦК України, п. 19
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року, ст. 10, 11, 60, 88, 212-214 ЦПК України, суд -

В И Р І
Ш И В :

У позові ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «АВТО
ПРОСТО» про визнання правочину
недійсним та застосування наслідків
його недійсності - відмовити.

Судові витрати у справі покласти
на позивача.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Рівненської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення шляхом подачі
апеляційної скарги через
Зарічненський районний суд. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Снітчук Р.М.