Справа № 750/3069/14
Провадження № 2/750/1235/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 року
м.Чернігів

Деснянський районний суд міста
Чернігова в складі:

головуючого - судді Супруна О.П.,

при секретарі - Носенко М.Ю.,

за участю прокурора, позивача,
представника позивача - ОСОБА_1,
представників відповідача Управління
Державної казначейської служби
України в м. Чернігові Чернігівської
області - Регуш Н.В., Димніча О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до Державної казначейської
служби України, Управління Державної
казначейської служби України в м.
Чернігові Чернігівської області про
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

25 березня 2014 року позивач звернулася до
суду з позовом до Управління Державної
казначейської служби України в м.
Чернігові Чернігівської області, в
якому, збільшивши позовні вимоги,
просить стягнути з Державного бюджету
України на її користь у відшкодування
моральної шкоди за 8 років 7 місяців 5
днів незаконного позбавлення волі
еквівалентну по курсу НБУ на день
прийняття рішення 1 567 500 доларів США та
за час знаходження під слідством без
позбавлення волі з 08.06.2010 по 01.03.2014 - 132 000
грн.

Ухвалою суду від 30.04.2014 до участі у
справі в якості співвідповідача
залучено Державну казначейську службу
України.

В судовому засіданніпозивач та її
представник позов підтримали та
просили його задовольнити.

Прокурор та представник Управління
Державної казначейської служби
України в м. Чернігові Чернігівської
області просили відмовити в
задоволенні позову.

Представник Державної казначейської
служби Українидо суду не з'явився, про
час і місце розгляду справи оповіщений
у встановленому законом порядку,
причин неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення позивача,
представника позивача, представника
Управління Державної казначейської
служби України в м. Чернігові
Чернігівської області, прокурора,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_5 03.11.2001 затримано в порядку ст. 115
КПК України (в редакції 1960 року).

Постановою Деснянського районного
суду м. Чернігова від 13.11.2001 ОСОБА_5
обрано міру запобіжного заходу у
вигляді взяття під варту.

27.12.2001 ОСОБА_5 пред'явлено обвинувачення
за ч. 3 ст. 140 КК України (в редакції 1960
року) та ст. 94 КК України (в редакції 1960
року) за фактом вбивства ОСОБА_6 та
таємного викрадення з квартири АДРЕСА_1
майна, а саме: одна пара золотих сережок
вартістю 150 грн., одна пара сережок з
мерхіора, вартістю 70 грн., 4 кільця з
мерхіора, вартістю 80 грн. кожне, гроші в
сумі 50 грн., бутафорний пістолет,
вартістю 100 грн., мисливський ніж,
вартістю 40 грн., набір ключів, вартістю
16 грн., два годинники, вартістю 70 грн.,
кожний, а всього на загальну сум: 1 126
грн., що завдало значної шкоди
потерпілому.

Прокурором м. Чернігова 31.01.2002 строк
досудового слідства продовжено до
трьох місяців, тобто до 02.03.2002.

Постановою Деснянського районного
суду м. Чернігова від 30.01.2002 строк
тримання під вартою ОСОБА_5 продовжено
до чотирьох місяців, тобто до 02.04.2002.

Прокуратурою області 25.02.2002 строк
досудового слідства продовжене до
чотирьох місяців, тобто до 02.04.2002.

В подальшому, 29.03.2002, прокурором м.
Чернігова затверджено обвинувальний
висновок у кримінальній справі та її
направлено до Деснянського районного
суду м. Чернігова для розгляду по суті.

Вироком Деснянського районного суду м.
Чернігова від 21.04.2003, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 11.09.2003 та
ухвалою Верховного Суду України від
15.03.2005, ОСОБА_5 визнана винною у вчиненні
злочинів, передбачених статтями 185
частина 1, 115 частина 1 КК України, та їй
призначено покарання остаточно за
сукупністю злочинів у вигляді 10 років
позбавлення волі.

Рішенням Європейського Суду з прав
людини від 15 листопада 2012 року, яке
стало остаточним з 16 лютого 2013 року,
визнано порушення Україною прав ОСОБА_5
на справедливий розгляд її справи
судами всіх інстанцій про встановлення
обґрунтованості висунутого проти неї
кримінального обвинувачення та права
на захист від обвинувачення у вчиненні
кримінального правопорушення,
гарантованих пунктом 1 та підпунктом
«с» пункту 3 статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12.11.2013 року
вирок Деснянського районного суду м.
Чернігова від 21.04.2003, ухвала
апеляційного суду Чернігівської
області від 11.09.2003 та ухвала Верховного
Суду України від 15.03.2005 щодо ОСОБА_5
скасовані, а справу направлено на нове
розслідування.

Постановою першого заступника
прокурора м. Чернігова від 01.03.2014
кримінальне провадження відносно
ОСОБА_5 за ст. 94, ч. З ст. 140 КК України (в
редакції 1960 року) закрите у зв'язку з не
встановленням достатніх доказів для
доведення її винуватості у суді.

Після умовно-дострокового звільнення
08.06.2010 вона знаходилася під слідством в
якості обвинуваченої до 01.03.2014.

Таким чином, під слідством ОСОБА_5
знаходилася з 03.11.2001 по 01.03.2014 - 12 років 3
міс. 25 днів, в т.ч. під вартою з 03.11.2001 по
08.06.2010 року - 8 років 7 міс. 5 днів.

Відповідно до ч. 4 ст. 62 Конституції
України, у разі скасування вироку суду
як неправосудного держава відшкодовує
матеріальну і моральну шкоду, завдану
безпідставним засудженням.

Згідно пункту 1 статті 5 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожен має право на свободу та
особисту недоторканність. Нікого не
може бути позбавлено свободи, крім
таких випадків і відповідно до
процедури, встановленої законом,
зокрема у випадку законного ув'язнення
особи після засудження її компетентним
судом.

Людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю (ст. 3 Конституції
України). Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14
Міжнародного пакту про громадянські та
політичні права, ст. 38 Декларації прав і
свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, враховуючи рішення
Європейського Суду від 08.06.1976р. у справі
«Енгель та інші проти Нідерландів» та
рішення від 02.12.1986р. у справі «Боцано
проти Франції», кожен, хто став жертвою
арешту, затримання, засудження, має
право на відшкодування шкоди.

Згідно пункту 5 статті 5 Конвенції
кожен, хто є потерпілим від арешту або
затримання, здійсненого всупереч
положенням цієї статті, має
забезпечене правовою санкцією право на
відшкодування.

Крім того, відповідно до положень
пункту 2 частини першої статті 2 Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду»,
підлягає відшкодуванню шкода, завдана
громадянинові внаслідок закриття
кримінального провадження за
відсутністю події кримінального
правопорушення, відсутністю у діянні
складу кримінального правопорушення
або невстановленням достатніх доказів
для доведення винуватості особи у суді
і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно частин 1 та 2 статті 13 Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду»,
Розмір моральної шкоди визначається з
урахуванням обставин справи в межах,
встановлених цивільним
законодавством. Відшкодування
моральної шкоди за час перебування під
слідством чи судом провадиться
виходячи з розміру не менше одного
мінімального розміру заробітної плати
за кожен місяць перебування під
слідством чи судом.

Зважаючи на викладене, суд дійшов
висновку про наявність у ОСОБА_5 права
на відшкодування моральної шкоди
відповідно до Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду» № 266 від 01.12.1994 року.

Моральною шкодою за визначенням ст. 4
Закону України № 266 визнаються
страждання, заподіяні громадянинові
внаслідок фізичного чи психічного
впливу, що призвело до погіршення або
позбавлення можливостей реалізації
ним своїх звичок і бажань, погіршення
відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального
характеру.

Враховуючи, що ОСОБА_5 була
звинувачений у скоєнні тяжкого
злочину, 12 років 3 місяці 25 днів
перебувала під слідством та судом, суд
вважає, що вона безумовно зазнала
моральних страждань, її нормальні
життєві зв'язки з були порушені, після
закриття відносно неї кримінального
провадження була вимушена фактично
заново організовувати своє життя,
відновлювати ділову та особисту
репутацію, тощо.

Однак, на думку суду, зазначена
позивачем ОСОБА_5 сума відшкодування 1
567 500 доларів США та 132 000 грн. моральної
шкоди є завищеною та не відповідає
обсягу та характеру її страждань.

Згідно із ст. 4 Закону України "Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду" № 266 від 01.12.1994,
відшкодування шкоди у випадках,
передбачених пунктами 4 і 5 статті 3
цього Закону, провадиться за рахунок
коштів державного бюджету.

Таким чином, встановивши обставини
справи та оцінивши в сукупності докази,
враховуючи норми ст. 13 ч. 3 Закону
України № 266, яка визначає мінімальний
розмір відшкодування моральної шкоди
за час перебування під слідством та
судом не менше одного мінімального
розміру заробітної плати за кожен
місяць, суд дійшов висновку про
розумність, виваженість та
справедливість відшкодування
моральної шкоди позивачеві у сумі 500 000
грн.

При цьому, суд не приймає до уваги
доводи прокурора, у тому числі з
посиланням на ч. 4 ст. 1176 ЦК України, про
те, що ОСОБА_5, як фізична особа, не має
права на відшкодування шкоди, оскільки,
у процесі досудового слідства шляхом
самообмови перешкоджала з'ясуванню
істини і цим сприяла незаконному
затриманню, застосуванню запобіжного
заходу тощо, оскільки термін
«самообмова» тлумачиться як дача
показань чи інші дії, що здійснені
свідомо з метою перешкодити
встановленню істини.

В судовому засіданні прокурором не
надано доказів того, що орган
досудового розслідування був
позбавлений можливості, відповідно до
наданих діючим законодавством
повноважень, у розумні
строкиперевіряти всі версії щодо
скоєного відносно потерпілої ОСОБА_5
злочину з тим, щоб встановити
об'єктивну істину у справі. Як і не
встановлено факту перешкоджання
підозрюваною (обвинуваченою) позивача
з'ясуванню істини під час
розслідування кримінальної справи.

Крім того, з висновку Європейського
Суду з прав людини у рішенні від 15
листопада 2012 року, яке стало остаточним
з 16 лютого 2013 року, у справі «ОСОБА_5
проти України» вбачається, що
покладенням судами в основу
обвинувального вироку визнавальних
показань, отриманих за відсутності
захисника, було невиправно порушено
права ОСОБА_5 на захист.

Не можна погодитись і з доводами
прокурора про те, що зазначеним
рішенням Європейського суду з прав
людини відшкодовано моральну шкоду,
завданупозивачеві внаслідок закриття
кримінального провадження, оскільки їй
відшкодована моральна шкода у зв'язку з
незабезпеченням державними органами
права на захист, що не є предметом
даного спору.

Суд зазначає, що обидві сторони у цій
справі згідно із Законом України «Про
судовий збір», якій набрав чинності з
01.11.2011, звільнені від сплати судового
збору.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212- 215, 294
ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_5 до Державної
казначейської служби України,
Управління Державної казначейської
служби України в м. Чернігові
Чернігівської області про
відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської
служби України на користь ОСОБА_5 500 000
(п'ятсот тисяч) грн. за рахунок коштів
Державного бюджету України шляхом
списання коштів з єдиного
казначейського рахунку.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Чернігівської
області.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
О.П. Супрун