Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/9529/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
Колупаєв Валерій Вікторович
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Корольовського районного суду м.
Житомира від 19 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 поро
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
житлом, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом, в якому
зазначила, що згідно з договором
купівлі-продажу від 3 жовтня 2007 року
вона придбала у власність квартиру
АДРЕСА_1. Після підписання вказаної
угоди між нею та родичами попереднього
власника квартири виникли неприязні
стосунки, під час яких їй неодноразово
погрожували фізичною розправою та
знищенням майна. 14 квітня 2007 року був
здійснений підпал належної позивачці
квартири АДРЕСА_2. З метою уникнення
конфліктів та забезпечення власної
безпеки і безпеки членів своєї сім'ї,
позивачка вирішила укласти фіктивний
договір купівлі-продажу спірної
квартири. Після неодноразових звернень
з такою пропозицією до своїх знайомих,
які не погоджувались укладати угоду,
вона запропонувала підписати
фіктивний договір ОСОБА_1 При цьому,
вони домовились, що позивачка буде
продовжувати проживати у спірній
квартирі та після припинення сварок і
скандалів з особами, які претендують на
це майно, остання поверне їй зазначене
житло у власність, оформивши
відповідну угоду.

2 жовтня 2008 року між нею та
відповідачкою був укладений
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу зазначеної квартири.
На даний час відповідачка
відмовляється добровільно
переоформити право власності на спірне
житло. Посилаючись на те, що після
укладення договору сторони не вчинили
жодних дій щодо його виконання та не
мали наміру створити юридичні
наслідки, обумовлені ним, ОСОБА_2
просила визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири з підстав,
передбачених ст. 234 ЦК України.

ОСОБА_1 звернулася до суду із
зустрічними позовними вимогами про
усунення перешкод в користуванні
нерухомим майном шляхом виселення
ОСОБА_2 зі спірної квартири без надання
іншого житлового приміщення. В
обгурнтуваня позовних вимог зазначила,
що, прагнучи придбати у власність житло
в м. Житомирі, де проживає її дочка з
онукою, уклала з позивачкою спірну
угоду та сплатила грошові кошти. Про те,
що ОСОБА_2 в дійсності не мала наміру
відчужувати квартиру, вона не знала.
Після укладення договору
купівлі-продажу у ОСОБА_1 відпала
необхідність переїздити на проживання
до м. Житомира, та сторони домовились,
що позивачка за первісним позовом
деякий час буде проживати у цій
квартирі.

У жовтні 2013 року вона звернулась
до ОСОБА_2 з проханням звільнити
квартиру, проте остання відмовилась та
продовжує проживати у належному їй
житлі. Вказані обставини свідчать про
порушення права власності.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1
просила задовольнити її позовні
вимоги.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 19 березня 2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 2 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1

Зустрічний позов ОСОБА_1 про усунення
перешкод в користуванні житлом
залишено без задоволення за
безпідставністю.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат між сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення, ухваливши
нове, яким задовольнити її позовні
вимоги та відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_2

Апелянт, зокрема, посилається на ту
обставину, що вона вчинили всі
необхідні дії, спрямовані на реальне
настання правових наслідків договору
купівлі-продажу квартири. Висновок
суду першої інстанції про ненадання
нею доказів на підтвердження факту
передачі коштів за спірне житло, не
грунтується на вимогах цивільного
законодавства, оскільки ЦК України не
передбачений обов'язок складання
розписок чи інших документів при
передачі грошових коштів за договором
купівлі-продажу. Окрім того, суд
прийшов до помилкового висновку про
відсутність підстав для застосування
положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки
позивачкою пропущений строк звернення
до суду з даними позовними вимогами.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав доводи, викладені в
апеляційній скарзі.

ОСОБА_2 та її представник в судовому
засіданні не визнали апеляційну
скаргу, зауваживши, що про фіктивність
спірної угоди свідчить факт проживання
продавця у вказаній квартирі після
нотаріального посвідчення договору,
сплата нею комунальних послуг та
здійснення ремонту житла. ОСОБА_1,
перебуваючи у родинних стосунках із
позивачкою, на прохання останньої
погодилась підписати фіктивний
договір. В судовому засідання
встановлено, що ОСОБА_1, жодного разу не
оглядала зазначену квартиру, не
проживала в ній та не мала наміру
користуватись цим житлом, оскільки є
людиною похилого віку та має у
власності квартиру у іншому населеному
пункті. Окрім того, на час підписання
цієї угоди у квартирі проживав та був
зареєстрований її попередній власник -
ОСОБА_3, за яким позивачка здійснювала
догляд. Той факт, що спірна угода носить
характер фіктивної, підтвердили також
допитані судом першої інстанції
свідки, до яких ОСОБА_2 зверталась із
пропозицією укласти фіктивний договір
купівлі-продажу з метою уникнення
конфліктів з родичами попереднього
власника житла.

Представник ОСОБА_2 також звернув увагу
суду на ту обставину, що, придбавши
зазначену квартиру за 151500 грн.,
позивачка здійснила її продаж за 17373
грн., що також свідчить про фіктивність
угоди.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2, виходив з того,
що ОСОБА_1 не надано доказів здійснення
відповідних розрахунків за спірним
договором, що свідчить про невиконання
умов договору в частині передачі
коштів. Не відбулася й передача спірної
квартири у її власність. Натомість
ОСОБА_2 продовжувала вчиняти дії
власника квартири, зокрема, проживала у
вказаному житлі, сплачувала комунальні
послуги, укладала угоди щодо його
обслуговування. Після підписання
договору купівлі-продажу ОСОБА_1 не
вживала заходів щодо вселення у спірну
квартиру, а продовжувала проживати за
своїм місцем реєстрації у м. Біла
Церква.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком.

В судовому засіданні встановлено, що
згідно з договором купівлі-продажу,
укладеним 3 жовтня 2007 року між ОСОБА_3,
від імені якого діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_2,
останній на праві приватної власності
належала квартира АДРЕСА_1

2 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
укладений договір купівлі-продажу
вказаної квартири, який посвідчений
приватним нотаріусом Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований в реєстрі за №10080. За
умовами вказаної угоди відповідачка
купила спірну квартиру за кошти в сумі
17373 грн., які повністю були сплачені
продавцю до підписання договору.
Договір купівлі-продажу також містить
умови про те, що в присутності
нотаріуса продавець передав покупцю
технічний паспорт на квартиру, ключі
від неї та документи на право
власності, чим сторони підтвердили
передачу нерухомого майна покупцю ( п.3.2
п.3 угоди).

Як пояснила в судовому засіданні
ОСОБА_2, після підписання договору
купівлі-продажу вона продовжувала
проживати у спірній квартирі та
сплачувала комунальні послуги.
Зазначену обставину не заперечувала й
сама ОСОБА_1, посилаючись на наявність
між ними усної домовленості про це.

За приписами ч.1 ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлюються цим правочином.

Аналіз вищезазначеної норми свідчить
про те, що ознаками фіктивного
правочину є: наявність зовнішньої
форми правочину, що фіксує удавані
наміри сторін; відсутність у сторін
дійсного наміру створити наслідки, які
зумовлювалися цим правочином.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 6 листопада
2009 року за №9, для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по
собі невиконання правочину сторонами
не означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі, якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Під майном згідно з ч.1 ст.190 ЦК України
вважаються і майнові права.

За правилами ч.4 ст. 334 ЦК України, якщо
договір про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Згідно зі ст.657 ЦК України договір
купівлі-продажу квартири підлягає
державній реєстрації.

Наявний в матеріалах справи витяг з
Державного реєстру правочинів №6588664
від 2 жовтня 2008 року свідчить про
виконання вимог ст. 657 ЦК України щодо
державної реєстрації спірної угоди. (
а.с. 42). Отже, з цього часу у ОСОБА_1
виникло право власності на вказану
квартиру, яке вона зареєструвала 19
листопада 2008 року ( а.с. 43).

Таким чином, на підставі укладеного
договору відбулась передача ОСОБА_1
майнових прав на спірну квартиру, що, в
свою чергу, виключає можливість
застосування до спірних правовідносин
положень ст. 234 ЦК України.

Окрім того, звертаючись до суду з даним
позовом, ОСОБА_2 не надала суду доказів
щодо наявності у ОСОБА_1 умислу на
укладення фіктивного договору.

Набувши право власності на спірну
квартиру, ОСОБА_1 продовжувала
проживати у іншому житловому
приміщенні, що не суперечить
положенням ч. 1 ст. 319 ЦК України, яка
надає власнику право володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном на власний розсуд.

Посилання представника ОСОБА_2 на ту
обставину, що у договорі міститься
умова про продаж квартири за суму 17373
грн., не свідчить про наявність у ОСОБА_1
умислу укласти фіктивну угоду,
оскільки в силу положень ст. 691 ЦК
України вартість майна, яке
відчужується, встановлюється за
домовленістю сторін.

Нормами цивільного законодавства, які
регламентують порядок укладення
договорів купівлі-продажу нерухомого
майна, не передбачений обов'язок сторін
складати окремі документи на
підтвердження факту передачі коштів.

Враховуючи вищезазначене, позовні
вимоги ОСОБА_2 не підлягають до
задоволення.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користуватися та
розпоряджатися своїм майном.

Права власника житла визначені ст. 383 ЦК
України та ст. 150 ЖК України, відповідно
до яких власник вправі використовувати
житло для власного проживання,
проживання членів сім'ї, інших осіб, і
розпоряджатися ним на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у права
власника житла можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Таким чином, позовні вимоги
ОСОБА_1 про усунення перешкод в
користуванні житлом шляхом виселення
ОСОБА_2 зі спірної квартири підлягають
до задоволення.

Враховуючи вищезазначене,
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового,- про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та
задоволення зустрічного позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314,316,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 19 березня 2014 року
скасувати, ухваливши нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні
житлом шляхом виселення ОСОБА_2 із
квартири АДРЕСА_1, без надання іншого
житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 229
грн. 40 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Судді: