АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1 інстанції: Трусова Т.О.
№ 22-ц/796/8497/2014
Доповідач: Шебуєва В.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді
Шебуєвої В.А.,

суддів
Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі
Троц В.О.,

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1
та ОСОБА_2 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 26 березня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання квартири
особистою приватною власністю,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 26 березня 2014 року позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя та зустрічний позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири
особистою приватною власністю
задоволено частково.

Визнано особистою приватною власністю
ОСОБА_2 23/100 часток квартири АДРЕСА_1
загальною площею 108,60 кв.м., житловою
площею 63,20 кв.м., яка належить ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право власності
серії САС № 854665 від 01 лютого 2010 року,
зареєстрованого в Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 04 лютого 2010 року за
реєстровим №46044.

Визнано спільною сумісною власністю
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 77/100 часток квартири
АДРЕСА_1 та в порядку поділу визнано за
ОСОБА_1 право власності на 77/200 часток
зазначеної квартири.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
в якій просила скасувати рішення суд
першої інстанції в частині визнання
особистою приватною власністю ОСОБА_2
23/100 частин квартири АДРЕСА_1 і ухвалити
нове рішення, яким визнати спільною
сумісною власністю її та ОСОБА_2 23/100
часток вищезазначеної квартири
Просить в порядку поділу майна
подружжя визнати за нею право
власності на 23/200 часток зазначеної
квартири та відмовити у задоволені
зустрічного позову ОСОБА_2 Посилається
на те, що рішення суду першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що інвестиційний договір, на
підставі якого було придбано квартиру
АДРЕСА_1, був укладений ОСОБА_2 в
інтересах сім'ї. На думку апелянта, суд
першої інстанції дійшов
безпідставного висновку, що отримані
відповідачем від продажу квартири
АДРЕСА_3 кошти в розмірі 236500,00 грн. були
використані на придбання квартири
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове про відмову
у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ
спільного сумісного майна подружжя.
Вважає, що довів належними доказами
законність та обґрунтованість своїх
позовних вимог про визнання квартири
АДРЕСА_1 особистою приватною власністю,
оскільки спірна квартира придбана за
особисті кошти, одержані ним від
продажу належних на праві особистої
власності двох квартир, за рахунок
депозитів, а також коштів, отриманих на
підставі договору позики, який він
укладав не в інтересах сім'ї.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1,
суд першої інстанції безпідставно
послався на боргові розписки ОСОБА_1 на
загальну суму 54 000,00 доларів США., а
також документи, які підтверджують
факт придбання ним під час шлюбу іншого
коштовного майна. Гараж був придбаний
ним за рахунок заощаджених коштів, а
автомобіль за рахунок кредиту.

В апеляційній інстанції представник
ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та
просить її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник просять
відхилити подану апеляційну скаргу, а
рішення суду залишити без змін,
посилаючись на його законність та
обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які
з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що з 09 лютого 2006 року
по 18 вересня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1
перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.
с. 3, 58-59).

20 травня 2008 року між ТОВ «Фінансова
компанія «Конгрес Ріал Істейт Фінанс»
(управитель) та ОСОБА_2 (довіритель) було
укладено договір № 16-71/ФО 71 про участь у
фонді фінансування будівництва виду А
житлового будинку за будівельною
адресою: будинок АДРЕСА_10 (а. с. 61-67).

На виконання умов вказаного договору
ОСОБА_2 в період з 21 травня 2008 року по 21
жовтня 2009 року було внесено1 050 042,00 грн.
наступними платежами: 21 травня 2008 року -
30000 грн.; 27 травня 2008 року - 60000 грн.; 05
червня 2008 року - 236500 грн.; 18 червня 2008
року - 74000 грн.; 04 липня 2008 року - 50000 грн.;
19 серпня 2008 року - 50000 грн.; 19 вересня 2008
року - 50000 грн.; 21 жовтня 2008 року - 20000 грн.;
29 грудня 2008 року - 5000 грн.; 20 січня 2009
року - 15000 грн.; 23 лютого 2009 року - 29500 грн.;
17 березня 2009 року - 10000 грн.; 10 червня 2009
року - 70000 грн.; 22 липня 2009 року - 10000 грн.;
17 серпня 2009 року - 10000 грн.; 21 вересня 2009
року - 20000 грн.; 29 вересня 2009 року - 165000
грн.; 19 жовтня 2009 року - 115042 грн.; 21 жовтня
2009 року - 30000 грн. (а. с. 68-74).

22 жовтня 2009 року між ТОВ «Фінансова
компанія «Конгрес Ріал Істейт Фінанс»
та ОСОБА_2 було укладено договір №
16-71/ФО71 про уступку майнових прав, за
яким ТОВ «Фінансова компанія «Конгрес
Ріал Істейт Фінанс» відступило
позивачу майнові права на об'єкт
інвестування - квартиру АДРЕСА_1, повною
вартістю 1 050 042,00 грн. (а. с. 75-76).

01 лютого 2010 року на підставі наказу
Головного управління житлового
забезпечення Виконавчого органу
Київської міської ради (Київська
міська державна адміністрація) від 21
січня 2010 року № 56-С/КІ ОСОБА_2 було
видано свідоцтво про право власності
на квартиру АДРЕСА_1, яке було
зареєстроване в Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 04 лютого 2010 року за №
46044 (а. с. 60).

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного
майна подружжя. В порядку поділу
спільного сумісного майна подружжя
просила визнати за нею право власності
на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним
позовом про визнання квартири АДРЕСА_1
його особистою приватною власністю. В
обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2
зазначив, що вказана квартира була
придбана за його особисті кошти, які
знаходились на депозитних рахунках в
Севастопольській філії банку «Фінанси
та Кредит» в загальній сумі 146640 грн. та
кошти, отримані від продажу належних
йому на праві особистої власності
квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_9 в сумі 572 300,00
грн. та 543 864,00 грн.

Суд першої інстанції визнав особистою
приватною власністю ОСОБА_2 23/100 часток
квартири АДРЕСА_1, а також визнав
спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 77/100 часток квартири АДРЕСА_1. В
порядку поділу спільного сумісного
майна подружжя суд визнав за ОСОБА_1
право власності на 77/200 часток
зазначеної квартири.

При вирішенні справи суд першої
інстанції правильно виходив з положень
ст.ст. 57, 60, 61, 69, 70 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до п.24
Постанови до складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Як було встановлено, 05 червня 2008 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено
договір купівлі-продажу квартири, за
яким ОСОБА_2 продав належному йому на
підставі договору довічного утримання
від 02 квітня 2002 року квартиру АДРЕСА_3
ОСОБА_3 за 572 300,00 грн. (а. с. 99).

Того ж дня ОСОБА_2 в рахунок виконання
зобов'язань за договором № 16-71/ФО 71 про
участь у фонді фінансування
будівництва виду А житлового будинку
від 20 травня 2008 року було внесено 236 500,00
грн. В свою чергу, ОСОБА_1 не надала суду
будь-яких доказів на спростування
визначеного ОСОБА_2 джерела походження
вказаних коштів, а також на
підтвердження того, що ці кошти є
спільною сумісною власністю подружжя.

Відтак, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що 20 травня 2008
року ОСОБА_2, здійснив оплату частини
вартості квартири АДРЕСА_1 в сумі 236 500,00
грн. за рахунок своїх особистих коштів.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно відхилив
посилання ОСОБА_2 на наявні у нього
банківські строкові вклади, як доказ
набуття спірної квартири у особисту
приватну власність. Як вбачається з
матеріалів справи, кошти з депозитних
рахунків були зняті ОСОБА_2 в січні та
травні 2007 року, а договір № 16-71/ФО 71 про
участь у фонді фінансування будівництв
був укладений 20 травня 2008 року, тобто
через рік після отримання ОСОБА_2
банківського вкладу. Отримання
банківського вкладу за рік до
укладання договору про участь у фонді
фінансування будівництв не є
безумовним доказом обґрунтованості
позовних вимог ОСОБА_2

Доводячи придбання спірної квартири за
рахунок особистих коштів, ОСОБА_2,
постався на отримання в борг від
ОСОБА_4 05 травня 2009 року грошових коштів
в сумі 500000,00 грн. та подальше погашення
цього боргу за рахунок продажу 26 жовтня
2009 року належної йому на праві
власності квартири АДРЕСА_9 від 26
жовтня 2009 року. Також ОСОБА_5 посилався
на те, що подав АТ ХК «Київміськбуд»
заяву від 05 листопада 2008 року про
ініціювання зменшення суми щомісячних
платежів за договором фінансування
будівництва з посиланням на
неможливість продати наявне нерухоме
майно.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
надані ОСОБА_2 на підтвердження
вищевказаних доводів докази не є
достатніми для визнання законності та
обґрунтованості заявлених вимог.

Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Згідно з ч.4 цієї ж
статті договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Колегія суддів вважає недоведеними
доводи ОСОБА_5, що договір позики від 05
травня 2009 року з ОСОБА_4 він уклав не в
інтересах сім'ї, хоча отримані за
договором грошові кошти використав для
інвестування трикімнатної квартири
АДРЕСА_1 загальною площею 108,7 кв.м.

Крім того, за умовами вказаного
договору ОСОБА_2 отримав кошти у борг 05
травня 2009 року, проте перший платіж за
договором фінансування будівництва
після вказаної дати було зроблено лише
10 червня 2009 року. Як зазначив, ОСОБА_2,
станом на 21 жовтня 2008 року з депозитів
та від продажу квартири в нього
залишилося 148440,00 грн. Разом з тим, як
вбачається із наданої суду копії заяви
вже 05 листопада 2008 року, ОСОБА_2
звертався до АТ ХК «Київміськбуд» із
заявою про зменшення суми щомісячних
платежів за договором фінансування
будівництва.

З урахуванням встановлених обставин
справи та давши належну оцінку наданим
доказам по справі, суд першої
інстанції дійшов законного та
обґрунтованого висновку про визнання
23/100 часток квартири АДРЕСА_1 особистою
приватною власністю ОСОБА_2; 77/100 часток
квартири - спільною сумісною власністю
ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Разом з тим, при вирішенні питання про
поділ спільного сумісного майна
сторін суд першої інстанції визнав за
ОСОБА_1 право власності на 77/200 частки
квартири та не визначив частку в
квартирі ОСОБА_2, яка становить також
77/200.

Допущена помилка суду першої інстанції
підлягає виправленню, а рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
26 березня 2014 року зміні в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя .

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 26 березня 2014 року в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя змінити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя задовольнити
частково.

Визнати 77/100 частки квартири АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_1 до ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу
спільного сумісного майна подружжя
право власності на 77/200 частки квартири
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу
спільного сумісного майна подружжя
право власності на 77/200 частки квартири
АДРЕСА_1.

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 26 березня 2014
року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з часу
проголошення та може бути оскаржено
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді