інстанції: Івасюта Л.В. Провадження №
22-ц/773/634/14 Категорія: 46 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Подолюка В.А.,

суддів -Свистун О.В., Федонюк С.Ю.,

при секретарі - Семенюк О.А.,

з участю представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання права власності на
частку у спільній сумісній власності
подружжя, за апеляційною скаргою
позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 04 березня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2013 року ОСОБА_3 пред'явила в суд
позов до ОСОБА_4 про визнання права
власності на частку у спільній
сумісній власності подружжя - 1/2
частини житлового будинку з надвірними
спорудами за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 04 березня 2014
року відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_3

14 березня 2014 року представник ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу в інтересах
позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 04 березня 2014 року в даній
справі. В поданій апеляційній скарзі
просить скасувати оскаржене рішення та
ухвалити нове рішення, яким задоволити
позов по суті вимог. Вказує, що спірний
будинок належить її чоловікові -
ОСОБА_5, а отже є спільною сумісною
власністю подружжя. Вони за спільні
кошти, використовуючи спільну працю,
збудували його у період з 1983 по 1992 роки.

Судом першої інстанції з письмових
доказів по справі встановлено, що на
підставі рішення виконавчого комітету
Заборольської сільської ради №9 від 14
лютого ОСОБА_6 надано в безстрокове
користування земельну ділянку площею
0,12 га. для будівництва та
обслуговування житлового будинку в с.
В.Омеляник Луцького району Волинської
області. У вересні 1985 року складений
акт про винесення в натуру меж цієї
земельної ділянки а 31 жовтня 1996 року
ОСОБА_6 виданий державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,33 га. із яких 0,25 га. для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
будівництво якого було розпочате на
підставі вищевказаного рішення органу
місцевого самоврядування з видачею у
вересні 1985 року проекту забудови та
Свідоцтва на забудову садиби в
сільському населеному пункті.
Технічний паспорт на житловий будинок
по АДРЕСА_1 був виданий ОСОБА_6 30 січня
1995 року і станом на 2002 рік відповідно до
записів по господарської книги №1 за 2002
рік вказане будинковолодіння належало
забудовнику (а.с.46-55).

Судом першої інстанції із досліджених
доказів також встановлено, що за
заповітом від 27 червня 2002 року, ОСОБА_6,
все належне їй майно, де б воно не було і
з чого б воно не складалося та взагалі
все те, що буде належати їй на момент її
смерті, та на що вона за законом матиме
право заповіла ОСОБА_7 - дочці
позивачки. 09 лютого 2004 року на підставі
заповіту, видано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, спадкоємцем
майна, зазначеного в заповіті ОСОБА_6 є
її онука ОСОБА_4. Спадкове майно, на яке
видано свідоцтво, складається з права
на майновий пай, в СВК «Урожай» с.
Забороль Луцького району та на
земельну ділянку площею 2,2535га,
розташовану на території
Заборольської сільської ради.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що спірне будинковолодіння було
власністю ОСОБА_6, яке вона заповіла
ОСОБА_4, угоди про створення спільної
власності між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 і
ОСОБА_3, на період будівництва
житлового будинку, не було, тому
підстав для задоволення позову немає.

Заслухавши представника позивача
ОСОБА_1, яка підтримала доводи
апеляційної скарги в повному обсязі з
підстав, наведених в ній, заперечення
представника відповідача ОСОБА_2,
перевіривши законність та
обгрунтованність рішення суду першої
інстанції колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги та залишення судового рішення
без змін виходячи з наступних підстав.

Судом правильно встановлено, що
власниками будинковолодіння в АДРЕСА_1
з 1974 року по 1982 рік та з 1982 року по 2003 рік
були ОСОБА_8 та ОСОБА_6, оскільки це
підтверджується письмовими доказами, а
саме: витягом з погосподарської книги
№1 за 2002 рік, державним актом серії І-ВЛ
№ 026658 на право приватної власності на
землю, виданим на ім'я ОСОБА_6, технічним
паспортом на спірний житловий будинок
приватного житлового фонду, виданим на
ім'я ОСОБА_6 у 1995 році (а.с.11, 46-51).

Згідно висновку експертного
дослідження №0-125 від 25 червня 2012 року
вказане будинковолодіння закінчено
будівництвом у 1992 році.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про
власність» в редакції що діяла на час
виникнення спірних правовідносин, у
приватній власності громадян можуть
перебувати жилі будинки, збудовані на
відведеній у встановленому порядку
земельній ділянці або придбані на
законних підставах, наприклад, за
договором купівлі - продажу, міни,
дарування, за правом спадщини.

Згідно будівельного паспорту,
свідоцтва на забудову садиби, проекту
забудови земельної ділянки, акту про
винесення в натуру меж земельної
ділянки (а.с.52-55) ОСОБА_6 будувала
житловий будинок на відведеній у
встановленому порядку земельній
ділянці, що підтверджує висновок суду
першої інстанції про набуття за ОСОБА_6
права власності на вказане
будинковолдодіння.

Наведені докази в сукупності
спростовують твердження позивача про
те, що вона разом з своїм чоловіком
ОСОБА_5, який помер в 2009 році, за власні
кошти та власними силами в період з 1983
року по 1992 рік побудували спірний
житловий будинок по АДРЕСА_1. Крім того
такі твердження позивача про
належність вказаного нерухомого майна
їй з чоловіком на праві спільної
сумісної власності подружжя
спростовуються письмовими доказами
щодо постійного проживання сім'ї
позивачки та наявності постійного
місця роботи у неї та чоловіка в місті
Луцьку в зазначений період (а.с.6-9,13-15)
та не ґрунтується на положення діючого
на той час матеріального
законодавства, посилання на які є в
рішенні суду першої інстанції.

Суд критично відноситься до
технічного паспорту за 2013 рік що
виданий на ім'я ОСОБА_5 та витягу з по
господарської книги за №6 за 2013 рік
(а.с.16-20,40), оскільки він підтверджує
інвентаризацію споруд і приміщень за
адресою АДРЕСА_1, що ідентичні за
технічним паспортом від 1995 року,
забудовником за яким була власник
земельної ділянки, наданої саме для
будівництва та обслуговування
житлового будинку ОСОБА_6 Отже, це
прямо спростовує, що ОСОБА_5 був
забудовником спірного будинку у
встановлений спосіб і на законних
підставах.

Судом першої інстанції правильно дана
оцінка участі ОСОБА_5 у забудові
спірного будинку, що не створює права
приватної власності на жилий будинок.
Особи, що брали участь у будівництві
жилого будинку не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю)
будинку, якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.

Відсутність угоди про створення
спільної власності та наявність
доказів, що забудовником у
встановлений спосіб і на законних
підставах була саме ОСОБА_6 не дає
підстав для визнання за ОСОБА_3 права
власності на частку спірного
будинковолодіння, що як вважає позивач
є власністю подружжя.

Наявність копій письмових
доказів щодо придбання ОСОБА_5 в період
з 14 серпня 1984 по 5 липня 1991 років
будівельних матеріалів не
підтверджено належними та допустимими
доказами про їх використання саме для
будівництва спірного
будинковолодіння, тому також не є
підставою для визнання нерухомого
майна спільною сумісною власністю
подружжя позивачки та померлого
чоловіка та не спростовують висновок
суду про відсутність угоди, яка
відповідає законодавству про
створення спільної власності.

Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_3
не ґрунтуються на діючому у зазначений
період законодавстві, не підтверджені
належними та допустимими доказами,
тому висновки суду, що позивач
безпідставно претендує на 12 частку
вказаного будинку з господарськими
будівлями та спорудами є правильними.

За заповітом від 27 червня 2002 року,
посвідченого ОСОБА_9, державним
нотаріусом Першої Луцької
держнотконтори, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
все належне їй майно, де б воно не було і
з чого б воно не складалося та взагалі
все те, що буде належати їй на момент її
смерті, та на що він за законом матиме
право заповіла ОСОБА_10.

09 лютого 2004 року державним нотаріусом
Луцької районної державної
нотаріальної контори, на підставі
вищевказаного заповіту, видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, спадкоємцем майна,
зазначеного в заповіті ОСОБА_6 є її
онука ОСОБА_4.

Отже, суд першої інстанції правильно
встановив всі обставини справи, тому
прийняв правильне рішення про відмову
в позові ОСОБА_3 про визнання права
власності на частку житлового будинку,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, за відсутності підстав такої
сумісної власності.

Апеляційний суд не приймає доводи
апеляційної скарги щодо висновків
суду, які зроблені на підставі копій
документів, оскільки сторона позивача
не оспорювала дійсності цих
документів.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313 - 315, 324 ЦПК
України,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 04 березня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий

Судді