Справа № 466/4722/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"02" червня 2014 року Шевченківський
районний суд м.Львова у складі:

головуючої - судді
ЛУЦІВ-ШУМСЬКОЇ Н.Л.

секретаря
АКЕРА І.Я.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові справу за позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк "Надра" про
визнання недійсним договору,

в с т а
н о в и в :

ОСОБА_1 20.06.2013р. звернувся в суд з
позовом про визнання про визнання
недійсним кредитного договору №38/177/08-Ф
від 25 квітня 2008р., визнання недійсною
додаткової угоди №1 від 11 листопада
2010р. до кредитного договору "Житлові
рішення" №38/177/08-Ф від 25 квітня 2008р. В
обґрунтування позову покликається на
те, що кредит надавався в доларах США,
хоча грошовою одиницею України є
гривня, яка також є єдиним законним
платіжним засобом на території
України. Здійснення валютних операцій
потребує відповідної ліцензії НБУ.
Зазначає, що у зв'язку із зміною курсу
долара США істотно змінилося становище
та сума коштів, яку він повинен
сплачувати. Подальше виконання
кредитного договору на діючих умовах є
порушенням принципу справедливості.
Вважає умови оскаржуваного кредитного
договору та додаткової угоди
несправедливими.

В судовому засіданні позивач свої
позовні вимоги підтримав повістю.
Просить задовольнити його вимоги про
визнання недійсним кредитного
договору та додаткової угоди до нього.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечила з мотивів, наведених у
письмовому запереченні на позов.
Просить відмовити у задоволенні
позову.

Заслухавши пояснення сторін,
з'ясувавши обставини, якими сторони
обґрунтовують свої вимоги та
заперечення, дослідивши зібрані по
справі докази, з'ясувавши дійсні
обставини справи, суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі.

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Згідно з частиною першою статті 11 ЗУ
«Про захист прав споживачів» між
кредитодавцем та споживачем
укладається договір про надання
споживчого кредиту, відповідно до
якого кредитодавець надає кошти
(споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками.

Таким чином, правовідносини про
надання споживчого кредиту є
договірними, до яких мають бути
застосовані, зокрема, як загальні
положення ЦК України про зобов'язання
та договір, так і приписи частини
другої статті 627 щодо необхідності
врахування вимог законодавства про
захист прав споживачів.

Положеннями ч.1,2 ст.18 ЗУ «Про захист
прав споживачів» встановлено, що
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. В ч.3,5 ст.18 ЗУ «Про захист
прав споживачів» наведено окремі
несправедливі умови договору, перелік
яких не є вичерпним. При цьому п.4 ч.1 ст.21
ЗУ «Про захист прав споживачів»
встановлено, що для цілей застосування
цього закону та пов'язаного з ним
законодавства про захист прав
споживачів права споживача вважаються
в будь-якому разі порушеними, якщо
порушується принцип рівності сторін
договору, учасником якого є споживач.

Позивач ОСОБА_1 працював начальником
відділення ВАТ КБ «Надра».

Судом встановлено, що 25 квітня 2008р. ВАТ
КБ Надра» та ОСОБА_1, працівник банку,
уклали кредитний договір №38/177/08-Ф за
яким позивач отримав кредит в розмірі
72720,00 доларів США зі сплатою 12,3% річних
строком до 23.04.2038р.

11 листопада 2010р. сторони підписали
додаткову угоду №1 до зазначеного
кредитного договору "Житлові рішення"
№38/177/08-Ф від 25 квітня 2008р. За умовами
цієї додаткової угоди у зв'язку зі
звільненням позивача з роботи в ПАТ КБ
«Надра» з 01.12.2010р. збільшено відсоткову
ставку до 15,99%.

Укладаючи оскаржуваний договір та
додаткову угоду до нього позивач був
ознайомлений з усіма істотними умовами
договору.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч.1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму ВСС
України №5 від 30.03.2012р. «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» згідно зі
статтею 99 Конституції України грошовою
одиницею України є гривня. Вказана
стаття визначає правовий статус
гривні, але не встановлює сферу її
обігу, а статтею 192 ЦК України
передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом. Отже,
банк як фінансова установа, отримавши у
встановленому законом порядку (статті
19, 47 ЗУ «Про банки і банківську
діяльність») банківську та генеральну
ліцензії на здійснення валютних
операцій або письмовий дозвіл на
здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу II ЗУ від 15.02.2011р.
№3024-V1 «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків», є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, має право здійснювати
операції з надання кредитів у
іноземній валюті (пункт 2 статті 5
Декрету Про валютне регулювання).

Згідно п.11 цієї постанови у разі
виникнення спору щодо отримання
сторонами кредитного договору
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт "г" пункту 4
статті 5 Декрету про валютне
регулювання) суд має виходити з того, що
Національним банком України на
виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України «Про
Національний банк України» в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до
переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, або генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суд виходить з
того, що надання та одержання кредиту в
іноземній валюті, сплата процентів за
таким кредитом не потребують наявності
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу у
жодної зі сторін кредитного договору.

Посилання позивача на
несправедливість умов договору про
покладання на позичальника ризику
знецінення національної валюти як на
підставу визнання договору недійсним є
помилковим, оскільки відповідно до п.3
ст.3 та ст.627 ЦК сторони є вільними в
укладенні договорів та визначенні умов
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
вимог розумності та справедливості, а
п. 3. 8 Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10 травня 2007 р. № 168 та
зареєстрованих в Міністерстві юстиції
України 25 травня 2007 р. за № 541/13808,
встановлює, що у разі надання кредиту в
іноземній валюті банки зобов'язані під
час укладення кредитного договору
попередити споживача, що валютні
ризики під час виконання зобов'язань за
кредитним договором несе споживач.
Така норма запроваджена на виконання
Закону України «Про захист прав
споживачів». Інформація споживача про
наявні форми кредитування, податковий
режим сплати процентів та недоліки
схем кредитування відповідно до ч. 2
ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів» повинна надаватися
споживачу до укладення договору.

Позивач, як керівник відділення банку,
на час укладення кредитного договору в
іноземній валюті мав достатньо
інформації про види та умови
кредитування у даному банку, валютні
ризики, які несе позичальник у разі
отримання кредиту в іноземній валюті.
Вибір форми кредитування зроблений ним
свідомо.

Отже, твердження позивача про
неправомірність надання йому кредиту в
іноземній валюті, несправедливість
умов договору не заслуговує на увагу,
вимоги про визнання недійсним
кредитного договору та додаткової
угоди є безпідставними.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд робить висновок, що
позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.8,10,11,57,58,60,88,209,212,213,215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І
Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк "Надра" про визнання
недійсним кредитного договору "Житлові
рішення" №38/177/08-Ф від 25 квітня 2008р.,
визнання недійсною додаткової угоди №1
від 11 листопада 2010р. до кредитного
договору "Житлові рішення" №38/177/08-Ф від
25 квітня 2008р., укладених між ОСОБА_1 та
відкритим акціонерним товариством
комерційний банк "Надра", - в і д м о в и т
и .

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Шевченківський районний суд м.Львова
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя: Н. Л. Луців-Шумська