Провадження № 22-ц/779/1336/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого-судді
Фединяка В.Д.

суддів:
Девляшевського В.А., Меленко
О.Є.

секретаря Мельник О.В.

з участю
представників ОСОБА_2 -
ОСОБА_3;

ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_6 про стягнення процентів за
договором позики за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 на
рішення Івано-Франківського міського
суду від 11 квітня 2014 року

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся
в суд із зазначеним позовом і з
урахуванням уточнених вимог, зазначав,
що 01 червня 2009 року він позичив ОСОБА_6
5800 євро строком до 31 червня 2010 року, про
що останній написав розписку. На його
неодноразові вимоги про повернення
боргу відповідачка не реагує і
добровільно повернути борг
відмовляється. Ураховуючи викладене,
ОСОБА_7 просив стягнути з відповідача в
судовому порядку борг у сумі 74 756,16 грн.,
з яких 62147 грн. (еквівалент 5800 євро на
момент звернення до суду)- борг згідно
розписки; 6436, 63 грн.- втрати від
інфляції; 6172,53 грн.- 3% річних за період
прострочення та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського
міського суду від 11 квітня 2014 року
стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 67740,
23 грн. боргу, 747,56 грн. судового збору та
2000 грн. за надання правової допомоги.

В апеляційній скарзі
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 ставить
питання про скасування оскаржуваного
рішення з ухваленням нового про
відмову в задоволенні позову,
посилаючись на те, що суд першої
інстанції неповно з'ясував обставини
справи, допустив порушення норм
матеріального і процесуального права й
ухвалив помилкове рішення. На думку
апелянта, суд не врахував того, що
позивач перебував у трудових
відносинах з позивачем, а тому написав
розписку під тиском роботодавця. Крім
того, позивач пропустила строк
звернення до суду.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_3 підтримав доводи
апеляційної скарги, просить
задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_5 апеляційну скаргу не
визнав, вважає рішення суду законним та
обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши матеріали справи та
перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК
України наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку про
задоволення часткове апеляційної
скарги з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з того, що 01
червня 2009 року між сторонами був
укладений договір позики, згідно якого
ОСОБА_6 отримала від позивача 5800 євро і
зобов'язувалась повернути зазначені
кошти до 30 червня 2010 року. У зв'язку з
неналежним виконанням зобов'язання ,
станом на 21.09.2013 року застосував вимоги
ст. 625 ЦК України, тобто на день вимоги,
виникла заборгованість в сумі 67740,23
грн., яку стягнув з відповідачки.

Висновок суду не повністю
відповідає вимогам закону і матеріалам
справи.

Відповідно до статті 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК
України встановлено, що за договором
позики на позичальникові лежить
зобов'язання повернути суму позики у
строк та в порядку, що передбачені
договором.

Предметом договору позики у справі, яка
переглядається, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192
ЦК України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1
Декрету Кабінету Міністрів України від
19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин) визначено, що іноземна
валюта - це іноземні грошові знаки у
вигляді банкнотів, казначейських
білетів, монет, що перебувають в обігу
та є законним платіжним засобом на
території відповідної іноземної
держави, кошти у грошових одиницях
іноземних держав і міжнародних
розрахункових (клірингових) одиницях,
що перебувають на рахунках або
вносяться до банківських та інших
фінансових установ за межами України.

Судом встановлено, що 01 червня 2009
року ОСОБА_6 позичила ОСОБА_4 5800 євро з
строком повернення до 30 червня 2010 року,
про що позичальник написав розписку.
Даний факт підтверджується письмовою
розпискою, яка в матеріалах справи
(а.с.12).

Установлено, що з часу отримання
позики у розмірі 5800 євро., відповідачка
не повертає позику. Даного факту
позивач не заперечує.

Згідно офіційного курсу валют
встановлених Національним банком
станом на 20.06.2013 року, тобто на час
звернення до суду офіційний курс
становить один Євро - 10,713 грн. (5. 800 Євро
- 10.715 грн. = 62 147 грн.). Отже, борг
становить 62147 грн. Оскільки у договорі
позики сторони не становили розміру
процентів за користування позиваю, то
відповідно ст.625 ЦК України підлягає
стягненню 3 % річних, що становить 5593,23
грн.(62147 грн. х 3% = 1864,41 х 3 роки = 5593,23 грн.)

Також установлено, що ОСОБА_4 з
вересня 2010 року звертався до суду з
даним позовом. Однак спір не був
вирішений з незалежних від нього
причин, що підтверджується ухвалами
суду та даними, про організацію роботи
суду (а.с.49-56).

Враховуючи наведене, колегія
суддів вважає, що сплив позовної
давності пропущено з поважних причин.
Також судом першої інстанції
досліджено поважність причин спливу
позовної давності. Проте не прийнято
рішення щодо поновлення позовної
давності.

За правилами п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, які призвели до неправильного
вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що вирішуючи
даний спір суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, допустив
порушення норм матеріального і
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи, тому
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з підстав встановлених
п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням
нового рішення про задоволення позову
ОСОБА_4 та поновлення позовної
давності.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
задовольнити частково. Рішення
Івано-Франківського міського суду від
11 квітня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Поновити ОСОБА_4 строк звернення
до суду за захистом порушеного права.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за договором позики
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
жительки АДРЕСА_1, Івано-Франківської
міськради, ідентифікаційний номер -
НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, жителя
АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер -
НОМЕР_2, заборгованість за договором
позики в сумі 67740,23 (шістдесят сім тисяч
сімсот сорок гривень 23 копійки) грн.,
747,56 грн . судового збору та 2000 грн.
витрат за надання правової допомоги.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з часу набрання
законної сили.

Головуючий-суддя В.Д.Фединяк

Судді:
В.А.Девляшевський

О.Є.Меленко