АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/5699/2014
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 19 лютого 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
треті особи: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, Головне управління
юстиції у м. Києві про визнання
заповітів недійсними,

встановила:

В листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та з урахуванням збільшення
позовних вимог просила визнати
недійсними заповіти від 12.03.2010 року та
від 22.08.2011 року, складені ОСОБА_7;
визнати недійсними свідоцтва про право
на спадщину на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 від 19.06.2012 року та свідоцтво про
право на спадщину на ім'я ОСОБА_3 від
05.07.2012 року.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 19 лютого 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким позов задовольнити в повному
обсязі, посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

Вказувала, що судом не було враховано
те, що в заповіті від 22.08.2011 року не
вказано час його складання, а час
вказано лише в посвідчувальному
написі. Згідно з відповіддю Головного
управління юстиції у м. Києві у
заповіті дійсно відсутній час його
складання. Крім того, 22.08.2011 року ОСОБА_7
перебував на робочому місці на протязі
8 годин, що підтверджується його
особистим підписом у табелі відділу
головного енергетика ТОВ «БВК
«Будреммонтаж 2006», а тому не міг бути у
нотаріуса. Також, суд першої інстанції
не з'ясував того, що її батько рахувався
на роботі формально, а насправді він
працював водієм на власному
автомобілі.

Посилалась на те, що на момент
складання заповіту від 12.03.2010 року її
батьку належала лише Ѕ частини
квартири АДРЕСА_1, а тому вважає, що її
батько заповідав саме Ѕ частину
квартиру на ім'я позивачки та ОСОБА_4, а
не цілу квартиру. Крім того, в заповіті
не вказано номер паспорта та
ідентифікаційний код особи, на користь
якої батько заповідав квартиру, що не
дає можливості ідентифікувати саме ту
особу.

Вказувала, що протягом 6 місяців після
смерті батька відповідачі її в
квартиру не впускали, документи,
цінності, гроші не віддають. ОСОБА_4,
мотивуючи тим, що до повного юридичного
оформлення документів в квартиру
заходити не потрібно, ключі не
віддавав, тим самим позбавивши
можливості з нотаріусом описати майно,
яке там знаходиться і яке по праву
належить їй, як єдиній першочерговій
спадкоємиці.

Крім того, у заповіті також відсутні
слова «З моїх слів написано вірно»,
власноручно написані громадянином
ОСОБА_7, що відповідно до ст. 1257 ЦК
України дає підстави вважати про
відсутність факту викладення волі
заповідача свого дійсного наміру.

В судовому засіданні апелянт
підтримала апеляційну скаргу та
просила задовольнити; представник
відповідачів вважала доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просила залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явилися в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої вимоги
обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3
помер її батько - ОСОБА_7, який на той час
перебував на лікуванні в Київському
міському центрі радіаційного захисту
населення та причиною смерті був рак
ректосигмовидного відділу.

Звернувшись до приватного нотаріуса
ОСОБА_6, позивач дізналась про
існування заповіту від 12.03.2010 року на її
ім'я та ім'я ОСОБА_4, відповідно до якого
її батько заповів в рівних долях по Ѕ
частині квартиру АДРЕСА_1. Крім того, у
нотаріуса вона дізналась про існування
ще одного заповіту, складеного у серпні
2011 року, відповідно до якого гаражний
бокс НОМЕР_1, що знаходиться на
території ГБК № 3 Дніпровського району
м. Києва за адресою: АДРЕСА_2, а також
автомобіль ВАЗ-2106 державний
номерНОМЕР_2 її батько заповів на
користь відповідача ОСОБА_3

19.06.2012 року позивач отримала у
приватного нотаріуса свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на 1/2
частину квартири.

Вказувала, що заповіт від 12.03.2011 року
був складений в той же день, коли її
батько оформив свідоцтво про право на
спадщину на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1,
попередньо ця частка належала матері
ОСОБА_7 При оформленні спадщини ОСОБА_3
відмовилась від ј успадкованої за
законом частини квартири на користь
ОСОБА_7 за умови, що останній напише
заповіт на Ѕ частину квартири на ім'я
її сина - ОСОБА_4 Вважає, що такими діями
відповідачі ввели її батька ОСОБА_7 в
оману.

Щодо заповіту, який складений в серпні
2011 року, то він був складений ОСОБА_7 в
такому стані, в якому він не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, оскільки переніс
операцію та йому встановлено діагноз -
рак печінки.

Судом першої інстанції
встановлено, що 12 березня 2010 року о 16-00
год. державним нотаріусом Десятої
Київської державної нотаріальної
контори Вороніною С.А. був посвідчений
заповіт за реєстровим № 1-420, відповідно
до якого ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
випадок своєї смерті заповів належну
йому квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 в рівних частках кожному.

22 серпня 2011 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 було
посвідчено заповіт за реєстровим № 6494,
відповідно до якого ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на випадок своєї смерті
заповів належний йому автомобіль
ВАЗ-21061 та гаражний бокс НОМЕР_1 в ГБК № 1
по АДРЕСА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер у віці
61 рік.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції встановив, що форма
заповітів відповідає вимогам,
встановленим ст. 1247 ЦК України, тобто
спірні заповіти підписані заповідачем,
посвідчені : заповіт від 12.03.2010 року -
державним нотаріусом, заповіт від
22.08.2011 року - приватним нотаріусом. В
заповіті від 12.03.2010 року зазначено
місце, дата та час складання заповіту, а
в заповіті від 22.08.20111 року є відмітка
про те, що він підписаний о 12 год. 40 хв.
Заповіти також містять відмітки про те,
що зміст ст. 1241, 1307 ЦК України
заповідачеві нотаріусами роз'яснено,
відомості про заповіти внесені до
Спадкового реєстру.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про визнання недійсним
заповіту від 12.03.2010 року, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не надано доказів, які б мали
підтвердити обставини, що заповіт
вчинений всупереч волі заповідача. При
цьому судом не встановлено обставин,
які б підтвердили вчинення з боку
відповідачів дій, спрямованих на
примушення заповідача ОСОБА_7 до
укладення заповіту, створення йому
умов щодо психологічного дискомфорту,
підбурювання інших осіб на проведення
дій, як спонукали заповідача скласти
цей заповіт.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх законними і обґрунтованими.
Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
доказів, висновки суду щодо підстав для
відмови в задоволенні позовних вимог
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.
Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги
позивача є аналогічними обґрунтуванню
позовних вимог, вони були предметом
перевірки суду першої інстанції та
отримали належну правову оцінку.

Статтею 1233 ЦК України
встановлено, що заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

Підстави для визнання заповіту
недійсним визначені, зокрема ч. 2 ст. 1257
ЦК України, якою передбачено, що за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Доводи апеляційної скарги
позивача зводяться до того, що суд
надав неправильну оцінку змісту
заповіту, оскільки на момент його
складання за ОСОБА_7 було зареєстроване
право власності не на всю квартиру
АДРЕСА_1, а лише на 1/ 2 частину квартири.
Іншу 1/2 частину він оформив у свою
власність одночасно з написанням
заповіту, в порядку спадкування після
смерті матері, враховуючи 1/4 частку, від
якої відмовилась на його користь
ОСОБА_3 Тому апелянт вважає, що ОСОБА_7
не мав права робити розпорядження щодо
всієї квартири, оскільки на момент
складання заповіту вся квартира йому
не належала.

Однак колегія суддів вважає такі
доводи безпідставними, оскільки
частиною 4 ст. 1236 ЦК України
встановлено, що чинність заповіту щодо
складу спадщини встановлюється на
момент відкриття спадщини.

Посилання апелянта на те, що при
складанні заповіту з боку відповідачів
до покійного ОСОБА_7 було застосовано
обман, оскільки ОСОБА_3 відмовилась від
1/4 частки квартири на користь ОСОБА_7, а
в результаті складання заповіту її син
- ОСОБА_4 отримав 1/2 частку квартири, -
колегія суддів також не приймає до
уваги, оскільки матеріалами справи не
доведено, що волевиявлення заповідача
не було вільним і не відповідало його
волі.

При цьому посилання апелянта на
норми ст. 230 ЦК України є
безпідставними, оскільки за змістом ст.
202, 1233 ЦК України заповіт є
одностороннім правочином, тоді як
передбачені ст. 230 ЦК України правові
наслідки вчинення правочину під
впливом обману передбачають наявність
двостороннього правочину.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК
України, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення ( ч. 1 ст. 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року № 9, правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК України не
застосовуються щодо односторонніх
правочинів.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про визнання недійсним
заповіту від 22.08.2011 року, складеного
ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_3, суд першої
інстанції вважав встановленим, що на
момент підписання заповіту ОСОБА_7
усвідомлював значення своїх дій та міг
керувати ними, тому відсутні підстави
для визнання вказаного заповіту
недійсним. Таких висновків суд дійшов
на підставі акту посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи № 882
від 04 листопада 2013 року, відповідно до
якого у ОСОБА_7 на час підписання
заповіту 22.08.2011 року яких-небудь
психічних розладів не відмічалося. За
своїм психічним станом в цей період
ОСОБА_7 міг усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними.

Виходячи з наявних у матеріалах
справи, досліджених судом першої
інстанції доказів, колегія суддів
також вважає, що висновки суду щодо
підстав для відмови в задоволенні цих
позовних вимог відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги
зводяться до того, що суд належним
чином не встановив, за яких обставин
ОСОБА_7 складав заповіт, оскільки
наявні у справі докази, на думку
позивача, виключають можливість
перебування ОСОБА_7 у вказаний у
заповіті час у робочому приміщенні
нотаріуса. Апелянт вказує, що
підтверджена табелем обліку робочого
часу обставина щодо перебування ОСОБА_7
протягом 8 годин на робочому місці
майстра-сантехніка суперечить
фізичним можливостям ОСОБА_7 займатись
важкою фізичною працею, оскільки
внаслідок проведення хірургічної
операції йому було встановлено
калоприймач.

Проте зазначені доводи колегія
суддів не приймає до уваги, оскільки
вони не мають правового значення для
вирішення спору та не стосуються
обставин, якими позивач обґрунтовувала
свої вимоги щодо визнання недійсним
заповіту від 22.08.2011 року, посилаючись на
те, що ОСОБА_7 на час складання цього
заповіту приймав медичні препарати,
під дією яких він не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними. За
змістом ст. 145 ЦПК України належним
доказом психічного стану особи яка
складала заповіт, є висновок
посмертної судово-психіатричної
експертизи.

Доводи апелянта фактично
зводяться до переоцінки обставин
справи, встановлених судом з
дотриманням вимог чинного
процесуального законодавства. Ці
доводи є несуттєвими, висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели чи могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Доводи позивача щодо порушення
нотаріусом п. 157 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій, а саме - не
зазначення приватним нотаріусом
ОСОБА_5 в заповіті від 22.08.2011 року часу
складання заповіту, - обґрунтовано
відхилені судом першої інстанції,
оскільки зазначена обставина не тягне
за собою недійсність заповіту,
виходячи із того, що у заповіті
зазначено час його підписання
заповідачем - о 12 год. 40 хв. 22.08.2011 року.
При цьому, як вбачається із Витягу про
реєстрацію заповіту у Спадковому
реєстрі, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_5 заповіт
зареєстрований у Спадковому реєстрі
22.08.2011 року о 12 год. 55 хв.

Враховуючи положення ст. 202, 203, 204, 1247, 1257
ЦК України, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку щодо відсутності
правових підстав для визнання заповіту
недійсним.

Виходячи з того, що позовні вимоги про
визнання недійсними свідоцтв про право
на спадщину обґрунтовуються
обставинами щодо визнання недійсними
заповітів, отже залежать від їх
вирішення, судом першої інстанції було
зроблено правильний висновок про
відсутність правових підстав для
задоволення зазначених вимог.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 19 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: