Справа № 159/234/14-ц
Провадження № 2/159/236/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
23 червня 2014 року

Ковельський
міськрайонний суд Волинської області в
складі :

головуючої - судді Денисюк Т.В.

за участю секретаря Пухер Л.Р.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи,
що не заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору, на стороні
відповідачів - відділ Державної
виконавчої служби Ковельського
міськрайонного управління юстиції,
Реєстраційна служба Ковельського
міськрайонного управління юстиції, про
поділ майна подружжя та зняття арешту з
нерухомого майна,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із
вказаним позовом, в якому з урахуванням
змінених та уточнених позовних вимог
просить поділити спільне майно
подружжя, до складу якого входить
придбаний під час шлюбу житловий
будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1,
та визнати за кожним із подружжя по ?
ідеальної частини спірного нерухомого
майна, а також просить зняти арешт з
даного нерухомого майна, накладений
державним виконавцем з метою виконання
судового рішення про стягнення з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 коштів за
договором позики.

В обґрунтуванні позову ОСОБА_1
зазначає, що перебуваючи в шлюбі з
відповідачем ОСОБА_3, ними з прилюдних
торгів придбано житловий будинок та
земельну ділянку площею 595 кв.м. по
АДРЕСА_1, однак право власності
зареєстровано лише за ОСОБА_3 Вважає
дане нерухоме майно спільною сумісною
власністю подружжя та просить провести
його поділ шляхом визнання права
власності за кожним по ? ідеальної
частини без поділу в натурі. Одночасно
просить зняти арешт з усього житлового
будинку та земельної ділянки,
накладений державним виконавцем 17
грудня 2013 року з метою виконання
рішення Печерського районного суду
міста Києва від 02.09.2013 року про
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
коштів в розмірі 457109,20 грн., отриманих
за договором цільової позики від 28.03.2011
року, посилаючи на те, що державним
виконавцем всупереч вимог ст..73 СК
України арешт накладено на все спільне
майно подружжя, а не на частку боржника
ОСОБА_3 в спільному майні, яка повинна
бути виділена в натурі.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав
повністю з підстав вище вказаних,
додатково пояснив, що спірне майно
придбано з відповідачем ОСОБА_3 за
спільні кошти, які сплачені по
процедурі придбання майна з прилюдних
торгів 24 березня 2011 року. В ході
розгляду даної справи йому стало
відомо про існування договору цільової
позики, укладеного 28 березня 2011 року
між ОСОБА_3 та її вітчимом ОСОБА_4 За
умовами договору ОСОБА_3 отримала в
позику для придбання спірного
нерухомого майна 400 000,00 грн., кошти не
повернула, внаслідок чого судом
прийнято рішення про стягнення цих
коштів. На підставі рішення суду видано
за заявою ОСОБА_4 виконавчий лист і
проводиться примусове стягнення
державною виконавчою службою, в ході
якого накладено арешт на все нерухоме
майно. Просить позовні вимоги
задовольнити повністю та врахувати ту
обставину, що згоду на укладення
договору позики він не давав, про
існування такого договору не знав, а
кошти, які отримала ОСОБА_3 за цим
договором не використовувались в
інтересах їх сім'ї, оскільки оплата
придбаного нерухомого майна здійснена
24 березня 2011 року, тобто до укладення
договору позики. Позивач судові
витрати по справі просить залишити за
ним.

Представник позивача ОСОБА_2
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі з тих же мотивів.

Відповідач ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явилась, подала
клопотання про розгляд справи у її
відсутності та письмові заперечення
проти позову, в яких у задоволенні
позову просить відмовити з тих підстав,
що спірне майно хоча і придбано в шлюбі
та є спільною сумісною власністю
подружжя, однак придбано за кошти
отримані нею за договором позики від
ОСОБА_4, борг не повернуто, а тому кожен
з колишнього подружжя повинен
відповідати за борговими
зобов'язаннями, а стягнення може бути
накладено на все спільне майно
подружжя. Вважає, що до завершення
процедури виконавчого провадження та
зняття арешту з майна, неможна
проводити його поділ і фактично
перекладати тягар відповідальності
лише на неї.

Відповідач ОСОБА_4 та його
представник ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явились, подали письмові
заперечення проти позову, в яких у
задоволенні позову просять відмовити,
посилаючись на те, що укладаючи договір
безвідсоткової цільової позики в сумі
400 000,00 грн. ОСОБА_3 діяла в інтересах
сім'ї, а той факт, що кошти були отримані
пізніше, ніж укладено договір про
придбання спірного майна, не свідчить,
що кошти не використовувались в
інтересах сім'ї, а тому договір позики
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя. З огляду на
викладене, відповідач ОСОБА_4 вважає, що
звернення стягнення на все майно
подружжя є правомірним, а заявлений
ОСОБА_1 позов задоволенню не підлягає.

Представники третіх осіб, що не
заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору, на стороні
відповідачів - Відділу державної
виконавчої служби Ковельського
міськрайонного управління юстиції та
Реєстраційної служби в судове
засідання не з'явились, подали
клопотання про розгляд справи у їх
відсутності.

Суд, заслухавши пояснення
позивача, його представника,
дослідивши письмові докази по справі,
приходить до висновку, що позов
підставний, обґрунтований і підлягає
до частково задоволення, виходячи з
наступного:

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України та ч.3
ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності.

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст..372
ЦК України.

Так, ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у
разі поділу майна (виділу частки з
нього), що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.
Відповідно до вимог ст..71
СК України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовились про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішено судом.

У разі коли неподільні речі не
можуть бути реально поділені між
подружжям відповідно до їх часток, суд
визнає ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального поділу і
залишає майно у їх спільній частковій
власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. п. 23, 24,25 Постанови від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст.65 СК
України).

За змістом ст. 65 СК України при
укладенні договору одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення одним
із подружжя договорів стосовно цінного
майна згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Отже, в даному випадку підлягає
доведенню факт укладення договору
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
наявність згоди іншого подружжя на
укладення такого договору та факт
використання майна, одержаного за цим
договором в інтересах сім'ї.

У разі встановлення даних обставин
стягнення може бути накладено на майно,
яке є спільною сумісною власністю
подружжя ( ч.2 ст.73 СК України).

В протилежному випадку, відповідно до
вимог частини 1 ст. 73 СК України
стягнення за зобов'язаннями одного з
подружжя може бути накладено лише на
його особисте майно і на частку у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка виділена йому в натурі.
Здійснюється таке стягнення у порядку,
визначеному ст..366,371 ЦК України.

Як встановлено в судовому засіданні
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 12 січня 2010 року по 13 березня 2013
року.

В шлюбі ОСОБА_3 придбала з прилюдних
торгів, які проводились 21 березня 2011
року, предмет іпотеки - житловий
будинок та земельну ділянку площею 595
кв.м. із цільовим призначенням для
будівництва та обслуговування даного
житлового будинку, за адресою АДРЕСА_1,
за ціною 323212,50 грн., про що свідчить акт
державного виконавця про реалізацію
предмету іпотеки від 14.04.2011 р.,
свідоцтво приватного нотаріуса від
13.05.2011 року.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру
прав власності на нерухоме майно право
власності на спірне майно
зареєстровано 07 липня 2011 року за
ОСОБА_3.

Оскільки договір купівлі-продажу
спірного майна був укладений
відповідачем під час зареєстрованого
шлюбу з позивачем, придбаний будинок та
земельна ділянка є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. Тому
кожному з подружжя належить по 1/2
частині спірного майна.

Відповідач ОСОБА_3 не визнає права
власності позивача на 1/2 частину
спірного майна. Тому він вправі
вимагати такого визнання в судовому
порядку на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК
України.

Вирішуючи питання про можливість
звернення стягнення на спільне майно
подружжя, суд виходить з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою державного виконавця ВДВС
Ковельського міськрайонного
управління юстиції від 17 грудня 2013 року
в рамках виконавчого провадження
№41269630 про стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 грошового боргу в сумі
400 000,00 грн, 3% річних та пені на загальну
суму 457109,20 грн. накладено арешт на все
майно боржника, в тому числі на спірне
нерухоме майно.

Виконавче провадження відкрито на
підставі рішення Печерського
районного суду міста Києва від 02
вересня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики.

При розгляді вказаної справи судом
було встановлено , що 28 березня 2011 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір
безвідсоткової цільової позики на суму
400 000,00 грн, з метою купівлі та
подальшого ремонту житлового будинку
по АДРЕСА_1, на строк два роки. Факт
отримання коштів представник
відповідача ОСОБА_3 визнав.

Згідно п. 4.1-4.3 Договору позика
надається в день підписання тексту
договору, тобто 28 березня 2011 року.

Як вбачається з акту державного
виконавця про реалізацію предмета
іпотеки від 14.04.2011р. та платіжного
доручення №А4GQ222, прилюдні торги,
на яких придбано спірне майно,
проводились 21 березня 2011 року, кошти
покупець сплатила 24 березня 2011 року,
тобто до отримання позики.

Таким чином, кошти отримані в позику не
використовувались для придбання
спірного майна.

Не надано відповідачкою ОСОБА_3 суду і
доказів того, що вказані кошти
використані на ремонт будинку.

Крім того, всупереч вимог
законодавства ( ч.3 ст..65 СК України)
договір позики укладено без згоди
позивача ОСОБА_1, про що свідчить зміст
договору позики і рішення Печерського
районного суду міста Києва.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про недоведеність
відповідачем ОСОБА_3 факту
використання коштів отриманих в борг
від ОСОБА_4 в інтересах сім'ї.

За вказаних обставин позивач не може
нести відповідальності по боргових
зобов'язаннях колишньої дружини,
отримані нею кошти не входять до складу
спільного майна подружжя, а тому вимоги
позивача про поділ спільного майна
подружжя та визнання за кожним із
колишнього подружжя права власності на
спірне нерухоме майно в рівних частках
по ? ідеальної частини підлягає
задоволенню.

В силу ст..355, ч.3 ст.372 ЦК України після
поділу майна між подружжям право
спільної сумісної власності
припиняється, об'єкт належить сторонам
вже на праві спільної часткової
власності.

Вирішуючи позовну вимогу про зняття
арешту з майна, суд задовольняє її
частково і вважає необхідним зняти
арешт лише з частки належної позивачу.
Вимоги про зняття арешту з усього
житлового будинку та земельної ділянки
є безпідставними.

При цьому суд керується положеннями
ст..60 Закону України «Про виконавче
провадження» та роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, що викладені у
п. 5 постанови від 27 серпня 1986 року № 6
«Про судову практику в справах про
виключення майна з опису» в яких
зазначено, що вирішуючи позов одного з
подружжя про виключення з опису
належної йому частки майна у спільній
сумісній власності подружжя, суду
необхідно враховувати, що майно нажите
подружжям за час шлюбу, є їх спільною
сумісною власністю і у випадку поділу
його їх частки визнаються рівними.

Судові витрати по справі слід залишити
за позивачем відповідно до поданого
ним клопотання.

Керуючись ст.10, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК
України, на підставі ч.1 ст.60, ч.1 ст.62, ч.1
ст.65, 69-71,73 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Здійснити поділ майна, що є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в
рівних частках, по 1/2 ідеальної частини,
право власності на житловий будинок з
надвірними будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в
рівних частках, по 1/2 ідеальної частини,
право власності на земельну ділянку
площею 595 кв.м., цільове призначення -
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, по АДРЕСА_1,
кадастровий номер :10:017:0013.

Зняти арешт з належної ОСОБА_1 1/2
ідеальної частини житлового будинку
з надвірними будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1 та 1/2 ідеальної частини
земельної ділянки площею 595 кв.м. по
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:10:017:0013, що накладений постановою
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Ковельського міськрайонного
управління юстиції від 17.12.2013 року по
ВП №41269630.

В решті позову відмовити.

Судові витрати по справі
залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Ковельський міськрайонний суд
Волинської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які брали участь у розгляді справи, але
не були присутні при його проголошенні
- протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Головуюча:Т. В. Денисюк

Повний текст рішення складено 25.06.2014
року