Провадження №: 2/752/1353/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2014 року Голосіївський районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

при секретарі Короткій Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
договору позики недійсним,

встановив:

18.11.2013 року позивач ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування заявлених
позовних вимог позивачем зазначено, що
вона перебуває в офіційно
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. У 2013
році їй стало відомо, що її чоловік
16.11.2010 року надав ОСОБА_2 розписку про
нібито позику у нього 15 000, 00 дол. США.
Позивач також послалась на те, що
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей та має бути
укладеним у письмовій формі, з
дотриманням вимог ч. 2 ст. 65 СК України,
щодо отримання згоди на укладення
договору, який виходить за межі
дрібного побутового від іншого
подружжя. Просила визнати зазначений
договір недійсним, оскільки він
виходить за межі дрібного побутового
правочину на укладення якого вона, як
дружина однієї сторони за договором
не давала згоди.

У судовому засіданні позивач
заявлений позов підтримала, просила
визнати недійсним договір позики -
розписку надану ОСОБА_3 16 листопада 2010
року про нібито позику у ОСОБА_2 15 000, 00
доларів США (за курсом НБУ на той
період часу 120 000, 00 грн.).

Представник відповідача ОСОБА_3
заявлений позов визнав. Просив, з
зазначених позивачем ОСОБА_1 підстав
визнати недійсним договір позики, яким
є розписку надан ОСОБА_3 16 листопада 2010
року про нібито позику у ОСОБА_2 15 000, 00
доларів США .

Представник відповідача ОСОБА_2 у
судове засідання не з»явився, будучи
належним чином повідомленим, про
причини неявки суд не повідомив, з
клопотанням про відкладення розгляду
справи до суду не звернувся.

26. 05.2014 року відповідач ОСОБА_2 направив
на адресу суду письмові заперечення на
позов ОСОБА_1

З огляду на викладене, врахувавши думку
позивача ОСОБА_1 та представника
відповідача ОСОБА_3, суд визнав за
можливе розглянути справу за
відсутності відповідача ОСОБА_2 та
його представника.

Відповідно до змісту заперечень
відповідача ОСОБА_2, останній
посилається на те, що факт наявності у
ОСОБА_3 боргу за розпискою від 16.11.2010
року встановлено рішенням
Оболонського районного суду м. Києва
від 16.11.2012 року, яким було стягнуто з
ОСОБА_3 на його користь заборгованість
за зазначеною розпискою про отримання
останнім у нього позики. Рішення суду
набрало законної сили 17.09.2013 року.
Також послався на те, що відповідно до
змісту оспорюваної розписки в ній
йдеться про те, що розписка написана
за згодою дружини, а в розумінні
цивільного законодавства згода
дружини ОСОБА_3 на укладення договору
позики, що підтверджений розпискою від
16.11.2010 року не потребувалась. Крім того,
відповідач ОСОБА_2 зазначив, що
відсутність згоди дружини ОСОБА_3 на
укладення договору позики від 16.11.2010
року не є тим порушенням, яке є
підставою для визнання правочину
недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України, а ч. 1 ст. 216 зазначеного
Кодексу визначено, що у разі
недійсності правочину кожна зі сторін
зобов»язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а тому
ОСОБА_3 буде мати обов»язок повернути
борг і у випадку визнання договору
позики недійсним. Стверджував, що
ОСОБА_3 користуючись своїми правами у
такий спосіб затягує виконання рішення
суду про стягнення заборгованості,
просив відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1.

Заслухавши учасників судового
розгляду справи, дослідивши матеріали
справи, суд прийшов до висновку, що
заявлений позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

При вирішенні заявлених позивачем
позовних вимог, суд у першу чергу
керується загальними нормами
цивільно-процесуального
законодавства щодо порядку здійснення
цивільного судочинства.

За правилами ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.
Правилами ст. 10 цього Кодексу
визначено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених цим кодексом.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.
Стеттею 16 цього Кодексу визначено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути:
визнання права; визнання правочину
недійсним; припинення дії, яка порушує
право; відновлення становища, яке
існувало до порушення; примусове
виконання обов»язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконним рішення, дій чи
бездіяльності органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових чи
службових осіб.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Правилами ст. 61 ЦПК України
визначено підстави для звільнення від
доказування. Обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Судом встановлено, що у провадженні
Оболонського районного суду м. Києва
перебувала цивільна справа за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за розпискою. За
результатами судового розгляду
зазначеної справи ухвалено судові
рішення 16.11.2012 року судом першої
інстанції і 17.09.2013 року колегією
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва якими встановлено, що: 16.11.2010 року
відповідач ОСОБА_3, розуміючи значення
своїх дій та , не перебуваючи під
впливом тяжких обставин, без примусу
взяв у борг у ОСОБА_2 15 000, 00 дол. США, що
на день написання розписки
еквівалентно 120 000, 00 грн., які
зобов»язався повернути до 01.03.2011 року,
але відповідач свої обов»язки не
виконав, а саме не повернув отримані
кошти у визначений у розписці строк.

Зі змісту рішення від 17.09.2013 року,
колегії суддів судової палати з
розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва, ухваленого
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
заочне рішення Оболонського районного
суду м. Києва від 16.11.2012 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу, предметом перевірки були доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що на
час написання розписки він перебував у
зареєстрованому шлюбі та його дружина
на надавала згоди на укладення з
ОСОБА_2 договору позики.

За правилами ст.65 СК України,
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
посвідчена..

Відповідно до змісту, оспорюваного
позивачем договору та п.1 ч.1 ст. 31 ЦК
України, укладений відповідачами
договір позики виходить за межі
дрібного побутового договору, а тому
при його укладенні відповідач ОСОБА_3
мав отримати від дружини, що є
позивачем у справі, згоду на його
укладення.

Між тим, надана позивачем суду копія
розписки ОСОБА_3 від 16.11.2010 року, якою
останній підтверджує отримання в
борг у ОСОБА_2 15 000, 00 доларів США також
містить посилання на те, що грошові
кошти взято в борг для розвитку
власного бізнесу, розписка написана зі
згоди його дружини ОСОБА_1(а.с.9).

Звертаючись в суд з позовом, позивач
стверджує про недійсність договору
позики, укладеного її чоловіком ОСОБА_3
з ОСОБА_2 з тих підстав, що договір було
укладено без її на те згоди, а тому має
бути визнаний недійсним, як такий, що не
відповідає вимогам ч. 2 ст. 65 СК України.

Проте, доказів на підтвердження того,
що відповідач ОСОБА_3 не отримував її
згоди при написанні розписки на
підтвердження отримання в борг
грошових коштів у ОСОБА_2 суду не
надано.

Та обставина, що представник
відповідача ОСОБА_3 визнав заявлений
ОСОБА_1 позов з зазначених у позовній
заяві, та підтриманих позивачем у
судовому засіданні, підстав не може
бути прийнята судом до уваги, оскільки
такі дії представника відповідача
порушують права та інтереси другого
відповідача ОСОБА_2.

Наразі, суд приходить до висновку про
відсутність підстав для визнання
недійсним договору позики, яким є
розписка ОСОБА_3 надана ОСОБА_2 16.11.2010
року про позику 15 000, 00 дол. США. З тих
підстав, що дружина позичальника не
давала згоди на укладення такого
договору, а відтак заявлений позов не
знайшов свого підтвердження під час
судового розгляду справи, а тому в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід
відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
65 СК України, ст.ст. 15,16,31 ЦК України,
ст.ст. 10,11,60,88,208,213 ЦПК України, суд -

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договору позики
недійсним, залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається Апеляційному суду м.Києва
через Голосіївський районний суд
м.Києва протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Плахотнюк К.Г.