Номер провадження 22-ц/775/3085/2014
Номер провадження: 22ц-775/3085/14
Головуючий в першій інстанції -
Доповідач - Супрун М.Ю.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И

06 травня 2014 року Апеляційний
суд Донецької області у складі:

головуючого судді
Никифоряка Л.П.,

суддів
Супрун М.Ю., Жарової І.Ю,

при секретарі
Руденко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
припиненими правовідносин за
договором майнового поручительства,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Центрально-Міського районного
суду міста Горлівки Донецької області
від 21 лютого 2014 року,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Центрально-Міського
районного суду міста Горлівки
Донецької області від 21 лютого 2014 року
в задоволенні вищезазначеного позову
ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги. В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначила, що суд першої
інстанції зробив помилковий висновок
про те, що іпотека та порука є різними
видами забезпечення, а тому норми, що
регулюють поруку не застосовуються до
правовідносин кредитора з майновим
поручителем. Вважає, що навпаки до
договору іпотеки, як змішаного
договору, застосовуються правила,
якими регулюються відносини поруки,
оскільки іпотека є видом інституту
поруки, а тому з огляду на те, що
протягом року від дня укладення
договору іпотеки позов до неї, як
поручителя не пред'являвся, договір
іпотеки є припиненим. Крім того, вважає,
що суд не дав правової оцінки її позову
в частині, що договір іпотеки
припинився, у зв'язку з пропуском
банком строку позовної давності на
звернення до суду до неї з позовом про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Представник позивача ОСОБА_3, діючий за
довіреністю, в суді апеляційної
інстанції підтримав апеляційну скаргу,
просив її задовольнити.

Представник відповідача діючий на
підставі довіреності Петрикін О.Ю. у
судовому засіданні апеляційного суду
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, просив її
відхилити.

Представник ТОВ "Тіссані груп" та
ОСОБА_5 у судове засідання не з'явились,
згідно заяв, просили справу розглянути
за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
скарги, апеляційний суд вважає, що
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

У відповідності до частини 1 статті 308
ЦПК України суд апеляційної інстанції
відхиляє апеляційну скаргу, якщо
встановлює, що суд першої інстанції
постановив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Так, судом першої інстанції
при вирішенні справи встановлено, що 15
травня 2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк",
правонаступником якого є відповідач
ПАТ КБ "ПриватБанк (комітентом) та ТОВ
"Тіссані груп"(комісіонером) був
укладений договір комісії № 0805/4547/ІМРА
про відкриття акредитива, відповідно
до якого комісіонер прийняв на себе
зобов'язання за плату і від свого імені
і за рахунок комітента - ТОВ "Тіссані
груп" відкрити на користь бенефіціара
безвідкличний документарний акредитив
на суму 656000 євро, а також доручити
підтверджуючому банку додати його
безвідкличне підтвердження до
вказаного акредитиву.

Відповідно до п. 1.3 договору,
комітент також доручив, а комісіонер
прийняв на себе зобов'язання, від свого
імені і за рахунок комітента укласти
угоду з підтверджуючим банком про
надання відстрочки у погашенні
комісіонером його заборгованість
перед підтверджуючим банком, яка може
виникнути при проведенні таким
підтверджуючим банком платежу по
акредитиву на користь бенефіціара.
Загальний строк відстрочки у погашенні
заборгованості має складати 3 роки від
дати проведення. Підтверджуючим банком
платежу за акредитивом, періодичність
погашення заборгованості - рівними
частками кожні 6 місяців.

У п. 2.2.2. та п. 2.2.3. укладеного
договору комісії обумовлено
зобов'язання комітента: сплатити
комісіонеру комісію за зобов'язання за
акредитивом за ставкою 4,00 % річних.
Комісія розраховується виходячи із
різниці між фактичним розміром
зобов'язання за акредитивом та сумою
грошових коштів, що надані комітентом
комісіонеру для здійснення платежів за
акредитивом та знаходяться у
розпорядженні комісіонера, у певний
момент часу. Під фактичним розміром
зобов'язань за акредитивом розуміється
загальна максимальна сума, яка,
враховуючи усі умови акредитива, може
бути сплачена комісіонером протягом
часу його дії. Розрахунок комісії за
зобов'язання здійснюється виходячи із
фактичної кількості днів у році за
період, який починається датою
відкриття акредитива та закінчується
датою його закриття; сплатити
комісіонеру комісію за здійснені
платежі за акредитивом по ставці 20,00%
річних. Комісія нараховується на суму
рівну різниці між сумою здійснених
платежів за акредитивом та сумою
коштів, наданих комітентом для
здійснення відповідних платежів
комісіонера, за період від дати
проведення відповідного платежу за
акредитивом до дати погашення
заборгованості комітента перед
комісіонером, що виникла при
проведенні останнім платежу за
акредитивом.(а.с.8-13)

В забезпечення виконання
зобов'язань ТОВ "Тіссані груп" за
зазначеним договором, 15 травня 2008 року
між позивачем та ПАТ КБ "ПриватБанк" був
укладений договір майнової поруки
(іпотеки), у відповідності до якого
ОСОБА_2 передала в іпотеку належну їй
на праві власності трикімнатну
квартиру, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 146,60 кв.м., в
тому числі житловою - 59,10 кв.м. (а.с.14-16).

Згідно розрахунку,
наданого ПАТ КБ "ПриватБанк", на
теперішній час зобов'язання
комісіонером за договором комісії
належним чином не виконані.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що застава
(іпотека) та порука є різними видами
забезпечення зобов'язання, тому норми,
що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не
застосовуються до правовідносин
кредитора з майновим поручителем,
оскільки він відповідає перед
заставо/іпотекодержателем за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки.

Зазначені висновки суду першої
інстанції відповідають обставинам
справи та вимогам закону.

Так, згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України,
зобов'язання припиняється з підстав,
передбачених договором або законом.
Такі підстави, зокрема, зазначені у
статтях 599-601, 604-609 ЦК України.

Статтею 546 ЦК України
визначені способи забезпечення
виконання зобов'язань, зокрема,
встановлено, що виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
порукою, гарантією, заставою,
притриманням, завдатком. Договором або
законом можуть бути встановлені інші
види забезпечення виконання
зобов'язання.

Згідно ст. 572 ЦК України в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК
України іпотекою є застава нерухомого
майна, що залишається у володінні
заставодавця або третьої особи.

У статті 1 Закону України "Про
іпотеку" визначено, що іпотека - це вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Згідно ч. 1 ст. 17 зазначеного закону,
іпотека припиняється у разі:
припинення основного зобов'язання або
закінчення строку дії іпотечного
договору; реалізації предмета іпотеки
відповідно до цього Закону; набуття
іпотекодержателем права власності на
предмет іпотеки; визнання іпотечного
договору недійсним; знищення (втрати)
переданої в іпотеку будівлі (споруди),
якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо
предметом іпотечного договору є
земельна ділянка і розташована на ній
будівля (споруда), в разі знищення
(втрати) будівлі (споруди) іпотека
земельної ділянки не припиняється; з
інших підстав, передбачених цим
Законом.

Відповідно до ст. 553 ЦК
України за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб.

Частиною першою ст. 554 ЦК
України визначено, що у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя.

Відповідно до п. 23 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» судам роз'яснено, що при
вирішенні спорів за участю майнових
поручителів суди мають виходити з того,
що відповідно до статті 11 Закону
України "Про заставу", статей 1, 11 Закону
України "Про іпотеку" майновий
поручитель є заставодавцем або
іпотекодавцем. Відповідно до статті 546
ЦК застава (іпотека) та порука є різними
видами забезпечення, тому норми, що
регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не
застосовуються до правовідносин
кредитора з майновим поручителем,
оскільки він відповідає перед
заставо/іпотекодержателем за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки.

Суд першої інстанції
врахував зазначені норми
матеріального і дійшов
обґрунтованого висновку, що норми, які
регулюють поруку, не застосовуються до
договору іпотеки, а тому вважав
безпідставними доводи позивача щодо
припинення договору іпотеки на
підставі ст. 559 ЦК України, яка регулює
припинення поруки.

Щодо посилання позивача на
сплив строку позовної давності для
звернення стягнення на предмет іпотеки
апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Апеляційним судом встановлено, що
зобов'язання за договором комісії №
0805/4547/ІМРА про відкриття акредитива від
15 травня 2008 року комісіонером ТОВ
"Тіссані груп" не виконуються з 28 квітня
2009 року, що вбачається з розрахунку
заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» і з
цього часу у банка виникло право на
пред'явлення позову до боржника, а
також до майнового поручителя ОСОБА_2

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 23 травня
2011 року стягнуто солідарно з ТОВ
«Тіссані груп», ТОВ «Рондо торгівля та
фінанси». ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_2, ТОВ «Українське
фінансове агентство «Верус» на користь
ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок
погашення заборгованості за договором
комісії № 0805/4547/impa від 15 травня 2008 року
9484 109, 32 грн та 345721, 82 грн. (а.с.84-86).

В серпні 2013 року ПАТ КБ
«ПриватБанк» звернувся до
Оболонського районного суду м. Києва з
позовом до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет іпотеки -
квартиру, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 146,60 кв.м., в
тому числі житловою 59,10 кв.м. (а.с.90-94).
Ухвалою суду від 30 вересня 2013 року було
відкрито провадження у справі (а.с.88), а
ухвалою від 27 листопада 2013 року
провадження у справі зупинено до
набрання законної сили рішення суду по
даній справі ( а.с.89).

Таким чином банк обрав,
передбачений законодавством спосіб
захисту порушеного права - стягнення
боргу. Згідно із п. 9 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», право
вибору способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (частина перша
статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

З огляду на наведене, банк
подав позов до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет іпотеки поза
межами трирічного строку позовної
давності.

При цьому, зверненням до суду з
позовом про стягнення суми боргу за
договором комісії № 0805/4547/ІМРА про
відкриття акредитива від 15 травня 2008
року банк строку позовної давності, в
розумінні вимог ст. 264 ЦК України, не
переривав.

Разом з тим, незважаючи на те, що
ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет іпотеки з
пропуском строку позовної давності, ця
обставина не впливає на висновки суду
по даній справі і не є підставою для
припинення правовідносин за договором
іпотеки, укладеним між сторонами.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги є необґрунтованими і не
належать до тих підстав, із якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
рішення.

З урахуванням наведеного, рішення
суду першої інстанції ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому апеляційний
суд, на підставі ст.308 ЦПК України,
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду міста Горлівки Донецької області
від 21 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: