АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4738/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Маймур Ф.Ф. Доповідач - Романюк
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого
Романюк М. М.

суддів
Тамакулової В.О., Котушенко С.П.

при секретарі
Солод О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційні скарги ОСОБА_2 та фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення
Кіровського районного суду
м.Дніпропетровська від 03 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, приватного
підприємства "Валекса", 3-і особи
Дніпропетровська міська рада, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про заборону вчиняти певні дії,
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду з
зазначеним вище позовом у січні 2011
року. В обґрунтування заявлених вимог
посилалася на те, що вона разом зі
своїми дітьми мешкає у квартирі
АДРЕСА_1. На цокольному поверсі
зазначеного будинку знаходиться
кафе-бар "ІНФОРМАЦІЯ_1", який функціонує
без дозвільних документів та з
порушенням санітарно-епідемічних норм.
В даному закладі включається музика з
високим інфразвуком, що робить
неможливим проживання у будинку і
призводить до його руйнування.
Внаслідок таких протиправних дій
відповідачів, їй та членам її сім'ї
завдана значна моральна шкода. З
урахуванням зазначеного просила
заборонити відповідачам експлуатацію
кафе - бару "ІНФОРМАЦІЯ_1" та стягнути з
кожного на її користь по 35 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Кіровського районного суду
м.Дніпропетровська від 19 грудня
2012 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 04 березня 2013 року, позов
задоволено частково: заборонено
фізичній особі підприємцю ОСОБА_3 та
приватному підприємству "Валекса"
експлуатацію приміщення 6 - кафетерій у
будинку АДРЕСА_2, загальною площею 176,9
кв.м (кафе-бар "ІНФОРМАЦІЯ_1"), як закладу
громадського харчування до виконання
власником та/або орендарем зазначеного
закладу вимог законодавства, що
регулює діяльність закладів
громадського харчування. Стягнуто з
відповідачів на користь ОСОБА_2 5 000 грн.
на відшкодування моральної шкоди, з
кожного. Вирішено питання про судові
витрати. У решті позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04 вересня 2013
року рішення Кіровського районного
суду м.Дніпропетровська від 19 грудня
2012 року та ухвала апеляційного суду
Дніпропетровської області від 04
березня 2013 року скасовані, справа
направлена на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Рішенням Кіровського районного суду
м.Дніпропетровська від 03 квітня 2014
року позовні вимоги задоволено
частково: заборонено фізичній особі -
підприємцю ОСОБА_3 та приватному
підприємству "Валекса" експлуатацію
приміщення 6-кафетерій (гриль-бар
"ІНФОРМАЦІЯ_1"), загальною площею 176,9
кв.м, розташованому в будинку АДРЕСА_2,
як закладу громадського харчування, до
введення вказаного нежитлового
приміщення в експлуатацію у
передбаченому законом порядку та до
виконання власником та/або орендарем
зазначеного закладу вимог
законодавства, що регулює діяльність
закладів громадського харчування;
стягнуто на користь позивача з
відповідачів по 5 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди,
вирішено питання судових витрат.

Позивач не погодившись з рішенням суду
в частині часткового задоволення вимог
щодо відшкодування моральної шкоди,
просить його змінити та вимоги в цій
частині задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач
фізична особа - підприємець ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та позовних вимог, колегія
суддів, дійшла до висновку, що
апеляційні скарги підлягають
задоволенню частково на таких
підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ст.ст.213, 214 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів апеляційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
суду першої інстанцій не відповідає з
наступних підстав.

Задовольняючи позовну вимогу щодо
заборони відповідачам експлуатації
приміщення 6-кафетерій (гриль-бар
"ІНФОРМАЦІЯ_1"), як закладу громадського
харчування, до введення вказаного
нежитлового приміщення в експлуатацію
у передбаченому законом порядку та до
виконання власником та/або орендарем
зазначеного закладу вимог
законодавства, що регулює діяльність
закладів громадського харчування суд
першої інстанції виходив з її
доведеності та обґрунтованості.

З даним висновком судова колегія не
погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач проживає
та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1.

На цокольному поверсі зазначеного
будинку, в приміщенні, яке належить
ОСОБА_3 на праві власності, розташоване
кафе-бар "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України,
визначено що, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Згідно ч.2 ст.11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх
творів, винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

2. Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Із позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що
фактично її позовні вимоги зводяться
до заборони відповідачам експлуатації
приміщення 6-кафетерій (гриль-бар
"ІНФОРМАЦІЯ_1"), як закладу громадського
харчування у зв'язку з порушенням
останніми рівню шуму, та здійснення
підприємницької діяльності без
дозвільних документів.

Згідно ст.24 Закону України №4004-ХП від 24
лютого 1994 року "Про забезпечення
санітарно-епідемічного благополуччя
населення" органи виконавчої влади,
органи місцевого самоврядування,
підприємства, установи, організації та
громадяни при здійсненні будь-яких
видів діяльності з метою відвернення і
зменшення шкідливого впливу на
здоров'я населення шуму, неіонізуючих
випромінювань та інших фізичних
факторів зобов'язані, в тому числі:

- здійснювати відповідні
організаційні, господарські, технічні,
технологічні, архітектурно-будівельні
та інші заходи щодо попередження
утворення та зниження шуму до рівнів,
установлених санітарними нормами;

- забезпечувати під час роботи
закладів громадського харчування,
торгівлі, побутового обслуговування,
розважального та грального бізнесу,
культури, при проведенні концертів,
дискотек, масових святкових і
розважальних заходів тощо рівні
звучання звуковідтворювальної
апаратури та музичних інструментів у
приміщеннях і на відкритих площадках, а
також рівні шуму в прилеглих до них
жилих і громадських будівлях, що не
перевищують рівнів, установлених
санітарними нормами;

- вживати заходів щодо недопущення
впродовж доби перевищень рівнів шуму,
встановлених санітарними нормами, в
таких приміщеннях і на таких
територіях (захищені об'єкти):

1) жилих будинків і прибудинкових
територіях;

4) розташованих у межах населених
пунктів закладів громадського
харчування, торгівлі, побутового
обслуговування, розважального та
грального бізнесу;

Сільські, селищні, міські ради
затверджують правила додержання тиші в
населених пунктах і громадських
місцях, якими з урахуванням
особливостей окремих територій
(курортні, лікувально-оздоровчі,
рекреаційні, заповідні тощо)
установлюються заборони та обмеження
щодо певних видів діяльності, що
супроводжуються утворенням шуму, а
також установлюється порядок
проведення салютів, феєрверків, інших
заходів із використанням вибухових
речовин і піротехнічних засобів.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" до
делегованих повноважень виконавчих
органів сільських, селищних, міських
рад в галузі житлово-комунального
господарства, побутового,
торговельного обслуговування,
громадського харчування, транспорту і
зв'язку, належить:

- здійснення відповідно до
законодавства контролю за належною
експлуатацією та організацією
обслуговування населення
підприємствами житлово-комунального
господарства, торгівлі та громадського
харчування, побутового обслуговування,
транспорту, зв'язку, за технічним
станом, використанням та утриманням
інших об'єктів нерухомого майна усіх
форм власності, за належними,
безпечними і здоровими умовами праці
на цих підприємствах і об'єктах;
прийняття рішень про скасування даного
ними дозволу на експлуатацію об'єктів у
разі порушення нормативно-правових
актів з охорони праці, екологічних,
санітарних правил, інших вимог
законодавства.

Також, згідно до Закону України "Про
забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення"
основним завданням державного
санітарно-епідеміологічного нагляду є
діяльність органів державної
санітарно-епідеміологічної служби по
контролю за дотриманням юридичними та
фізичними особами санітарного
законодавства з метою попередження,
виявлення, зменшення або усунення
шкідливого впливу небезпечних
факторів на здоров'я людей та по
застосуванню заходів правового
характеру щодо порушників.

Основними завданнями цієї діяльності
є, в тому числі: нагляд за організацією
і проведенням органами виконавчої
влади, місцевого самоврядування,
підприємствами, установами,
організаціями та громадянами
санітарних і протиепідемічних заходів;
нагляд за дотриманням санітарного
законодавства.

Відповідно до ст.42 зазначеного Закону
головні державні санітарні лікарі (їх
заступники) застосовують такі заходи
для припинення порушення санітарного
законодавства, в тому числі: обмеження,
тимчасова заборона чи припинення
діяльності підприємств, установ,
організацій, об'єктів будь-якого
призначення, технологічних ліній,
машин і механізмів, виконання окремих
технологічних операцій, користування
плаваючими засобами, рухомим складом і
літаками у разі невідповідності їх
вимогам санітарних норм.

Отже, діючим законодавством визначений
порядок захисту прав, які порушені
невиконанням санітарного
законодавства. Законодавством
визначені спеціальні державні
установи, які займаються наглядом за
виконанням санітарно-епідеміологічних
норм та наділені повноваженнями щодо
усунення зазначених порушень та
прийняттям відповідних мір до осіб, які
їх порушують. У разі порушення
будь-яких санітарно-епідемічних норм
особа, чиї права цим порушуються,
повинна звертатися до відповідних
органів за захистом порушених прав.

З урахуванням зазначеного та приймаючи
до уваги, що суд не наділений правом
підміняти функції та повноваження
надані виконавчій владі, вимога щодо
заборони діяльності кафе не підлягає
задоволенню.

Щодо твердження позивача про порушення
її прав відсутністю дозвільних
документів на діяльність кафе.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивачем не надано жодного належного
та допустимого доказу, що відсутність
дозвільних документів у розміщеному на
цокольному поверсі житлового будинку
кафе створює загрозу для її життя та
здоров'я, або іншим шляхом порушує її
права.

До того ж, в матеріалах справи відсутні
будь-які відомості, що діяльність
закладу без вводу в експлуатацію
заподіяло позивачу збитки чи створює
ймовірність виникнення шкоди.

Крім того, як вбачається з листів
головного Державного санітарного
лікаря Кіровського району, головного
управління ДСНС у Дніпропетровській
області, головного управління
Держтехногенбезпеки у
Дніпропетровській області -
експлуатація приміщення кафе за
відсутності деяких дозвільних
документів не створює загрозу
мешканцям будинку.

Щодо позовних вимог про відшкодування
шкоди.

Як роз'яснено у п.3,5 Постанові Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична)
звільняється від відповідальності по
відшкодуванню моральної шкоди, якщо
доведе, що остання заподіяна не з її
вини. Відповідальність заподіювача
шкоди без вини може мати місце лише у
випадках, спеціально передбачених
законодавством.

Згідно рішення Конституційного Суду
України від 22 лютого 2012 4-рп/2012, засади
права на відшкодування моральної шкоди
розкриваються у ст.23 ЦК України,
відповідно до якої особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

В обґрунтування позовних вимог щодо
відшкодування моральної шкоди позивач
посилалася на те, що даний позов є
зустрічним на заявлені до неї вимоги
про захист честі, гідності та ділової
репутації з боку відповідачів. В суді
апеляційної інстанції пояснила, що
моральна шкода завдана їй внаслідок
тривалої судової тяганини.

З огляду на наведене та приймаючи до
уваги, що позивачем не надано суду
доказів як самого факту завдання
моральної шкоди так і його розміру,
крім того, не вказано на
причинно-наслідковий зв'язок між діями
відповідачів та негативними
наслідками для позивача у вигляді
моральної шкоди судова колегія вважає,
що рішення суду в частині
відшкодування моральної шкоди
підлягає скасуванню з ухваленням в цій
частині нового рішення про відмову у
задоволені зазначених вимог.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 - задовольнити
частково.

Рішення Кіровського районного суду
м.Дніпропетровська від 03 квітня 2014 року
- скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,
приватного підприємства "Валекса", 3-і
особи Дніпропетровська міська рада,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про заборону вчиняти
певні дії, відшкодування моральної
шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: