АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/8309/2014
Головуючий у 1-й інстанції: П'ятничук
І.В.  Доповідач: Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Музичко С.Г.

- Семенюк Т.А.

при секретарі - Пилипчук В.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_4 на заочне рішення
Святошинського районного суду міста
Києва від 30 жовтня 2013 року в цивільній
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя
особа: Служба у справах дітей
Святошинської районної у місті Києві
державної адміністрації про стягнення
заборгованості та звернення стягнення
на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Святошинського
районного суду міста Києва від 30 жовтня
2013 року позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
стягнення заборгованості та звернення
стягнення на предмет іпотеки
задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
користь Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк»
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 222 172,97 грн. та судовий збір в
розмірі 2221,73 грн., всього на загальну
суму 224 394,70 грн.

В рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_4, ОСОБА_5 за кредитним договором в
розмірі 222 172,97 грн. звернуто стягнення
на предмет іпотеки, а саме: належну
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 63,7
кв.м., житловою площею 41,5 кв.м. шляхом
продажу на прилюдних торгах у межах
процедури виконавчого провадження
встановленої Законом України «Про
виконавче провадження».

Ухвалою Святошинського районного суду
міста Києва від 01 квітня 2014 року ОСОБА_4
відмовлено в задоволенні заяви про
перегляд заочного рішення
Святошинського районного суду міста
Києва від 30 жовтня 2013 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
відповідач ОСОБА_4 звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
заочне рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 30 жовтня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що ухвалюючи
оскаржуване рішення суд 1-ї інстанції
порушив вимоги ст.57, 60 ЦПК України, так
як не витребував у позивача
банківської виписки по рахунку
позичальника, з якої б вбачався рух
коштів по рахунку, їх розподіл та
сплата. Судом 1-ї інстанції не надано
належної оцінки наданому банком
розрахунку пені за прострочені
платежі, що свідчить про
необґрунтованість рішення суду в цій
частині. Також, вказує на те, що нормами
чинного ЦК України не встановлено
солідарної відповідальності божника
та майнового поручителя, а тому ОСОБА_6
та ОСОБА_7 не можуть виступати
співвідповідачами з ОСОБА_4 за
договором іпотеки, оскільки вони є лише
співвласниками квартири АДРЕСА_1 та
договору поруки за кредитним договором
від 29.11.2011 року не укладали. Посилається
також на те, що в житловому приміщенні,
на яке звернуто стягнення за
оскаржуваним рішенням суду,
зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітня дитина
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому звернення
стягнення на предмет іпотеки позбавить
малолітніх дітей місця проживання, що
суперечить вимогам законодавства
України. Судом 1-ї інстанції також
залишено поза увагою той факт, що
ОСОБА_4 є постраждалим І категорії
внаслідок аварії на Чорнобильській
АЕС та має 3-тю групу інвалідності, а
тому в силу закону має право на житлову
площу у вигляді окремої житлової
кімнати, а звернення стягнення на
предмет іпотеки позбавить його права
на житло.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4
повністю підтримав доводи апеляційної
скарги та просив її задовольнити.

Представник Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк», ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, представник Служби у
справах дітей Святошинської районної у
місті Києві державної адміністрації в
судове засідання не з'явились, про день
та час слухання справи судом
повідомлені у встановленому законом
порядку, причину неявки суду не
повідомили, а тому, колегія суддів
вважає можливим слухати справу за їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення відповідача ОСОБА_4,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним
договором банк або інша фінансова,
установа зобов'язується надати грошові
кошти (кредит) позичальникові у розмірі
та на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 29 листопада 2011
року між Публічним акціонерним
товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_4
було укладено кредитний договір
№К-10889950, відповідно до умов якого, банк
надає позичальнику у тимчасове
користування на умовах строковості,
платності, забезпеченості та цільового
характеру використання грошові кошти в
сумі 200 000 грн., з погашенням згідно умов
вказаного договору, зі сплатою 18,6%
річних, якщо позичальник виконує усі
умови кредитного договору; 23,6% річних у
разі невиконання позичальником
будь-якого із зобов'язань встановлених
п.5.9, 5.10 даного договору та 23,6% річних у
разі прострочення кінцевого терміну
повернення кредиту. Кінцевий термін
повернення заборгованості до 28
листопада 2016 року включно.

29 листопада 2011 року ОСОБА_4 було
підписано лист-повідомлення про
ознайомлення з умовами кредитування та
орієнтовною сукупною вартістю кредиту.

29 листопада 2011 року ОСОБА_4 на адресу
банку було надано заяву на перерахунок
кредитних коштів в сумі 200 000 на
розрахунковий рахунок відповідача
відкритий в Публічному акціонерному
товаристві «Дельта Банк».

29 листопада 2011 року Публічним
акціонерним товариством «Дельта Банк»
на розрахунковий рахунок ОСОБА_4 було
переховано грошові кошти в сумі 200 000
грн., що підтверджується меморіальним
ордером.

Для забезпечення виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором №К-10889950, 29 листопада 2011 року
між Публічним акціонерним товариством
«Дельта Банк» та ОСОБА_5 було укладено
договір поруки, відповідно до умов
якого, ОСОБА_5 зобов'язується перед
банком солідарно відповідати за
своєчасне виконання ОСОБА_4 зобов'язань
за кредитним договором.

Цього ж дня, 29 листопада 2011 року між
Публічним акціонерним товариством
«Дельта Банк» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
було укладено іпотечний договір,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, зареєстрований за №8701.
Відповідно до умов цього договору
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, з метою
забезпечення належного виконання
зобов'язання за кредитним договором,
передають, а Публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк» приймає в
іпотеку в порядку і на умовах,
визначених даним договором, нерухоме
майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

12 листопада 2012 року Публічним
акціонерним товариством «Дельта Банк»
на адресу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
було надіслано досудові вимоги про
усунення порушень умов кредитного
договору №К-10889950 від 29 листопада 2011
року, які рекомендованим поштовим
відправленням було надіслані на адреси
боржників.

Відповідачами досудові вимоги було
отримано 14 листопада 2012 року, що
підтверджується повідомленнями про
вручення рекомендованих поштових
відправлень.

Оскільки відповідачі свої обов'язки за
кредитним договором №К-10889950 від 29
листопада 2011 року належним чином не
виконують, що призвело до виникнення
заборгованості, то позивач звернувся
до суду з позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк», стягуючи солідарно з
ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 222 172,97 грн. та судовий збір в
розмірі 2221,73 грн., всього на загальну
суму 224 394,70 грн. та звертаючи стягнення
заборгованості за кредитним договором
№К-10889950 від 29 листопада 2011 року в
розмірі 222 172,97 грн. на предмет іпотеки,
а саме: належну ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 63,7 кв.м., житловою
площею 41,5 кв.м. шляхом продажу на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження встановленої
Законом України «Про виконавче
провадження», суд 1-ї інстанції
посилався на те, що позовні вимоги є
обґрунтованими, а тому підлягають
задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Так, відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилась, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Пунктами 1.3, 1.4 кредитного договору
№К-10889950 від 29 листопада 2011 року
встановлено, що позичальник сплачує
кредитору щомісячно комісію за
обслуговування кредитної
заборгованості в розмірі 0,6 % від суми
кредиту. Повернення кредиту
здійснюється не пізніше кінцевого
терміну погашення кредиту, визначеного
у п.1.1 даного договору, згідно графіку
платежів до 10 числа кожного місяця,
наступного за місяцем надання кредиту.

Проте, ОСОБА_4 свої обов'язки за
кредитним договором №К-10889950 від 29
листопада 2011 року належним чином не
виконував, що призвело до виникнення
заборгованості.

Станом на 13.12.2012 року загальна сума
заборгованості ОСОБА_4 становить 222 172,97
грн., і складається з заборгованості за
кредитом - 174 291,27 грн.; заборгованості за
відсотками - 11 918,44 грн.; заборгованості
за комісією - 4800 грн., пені за
прострочення сплати кредиту - 19 319,91
грн.; пені за прострочення сплати
відсотків - 8908,38 грн.; пені за
прострочення сплати комісії - 2934,97 грн.
Вказану заборгованість на вимогу банку
відповідач у добровільному порядку не
погасив.

Відповідно до вимог ст.554 ЦК України, в
разі невиконання зобов'язання боржник
і поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники.
Поручитель відповідає в тому ж обсязі,
як і боржник, зокрема, відповідає за
сплату основного боргу і процентів, за
відшкодування збитків, за сплату
неустойки, якщо інше не встановлено
договором поруки.

Оскільки факт не виконання
відповідачем ОСОБА_4 взятих на себе
зобов'язань по кредитному договору
№К-10889950 від 29 листопада 2011 року
достовірно встановлений, то суд першої
інстанції обґрунтовано стягнув
солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як з
боржника та поручителя, на користь
позивача заборгованості на загальну
суму 222 172,97 грн.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про
іпотеку» іпотечний договір є похідною
угодою, яка укладається для
забезпечення виконання іншої угоди,
зокрема кредитного договору, і не може
існувати самостійно.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України
«Про іпотеку» за рахунок предмета
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

В силу вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про
іпотеку» у разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання вказаних вимог Закону 12
листопада 2012 року Публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк» на адресу
відповідачів надіслало вимоги про
усунення порушень. Проте, вказані у
вимогах порушення відповідачами
усунуто не було.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки; Статтею. 39 даного Закону
встановлено звернення стягнення на
предмет іпотеки на підставі рішення
суду.

Пунктом 6.2 договору іпотеки від 29
листопада 2011 року встановлено, що у
випадку невиконання чи неналежного
виконання іпотекодавцями своїх
зобов'язань в цілому або в частині, а
також у інших випадках встановлених
даним договором, кредитним договором
або чинним законодавством
іпотекодержатель має право
задовольнити свої вимоги за рахунок
предмета іпотеки в порядку
встановленому даним договором та
чинним законодавством.

Судом достовірно встановлено, що
ОСОБА_4 свої обов'язки за кредитним
договором №К-10889950 від 29 листопада 2011
року належним чином не виконує, що
призвело до виникнення заборгованості,
а тому у позивача є правові підстави
для погашення заборгованості за
договором кредиту шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки, а саме:
квартиру АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд 1-ї інстанції правильно
визначив характер правовідносин між
сторонами, застосував норми
матеріального права, що їх регулюють,
надав вірну правову оцінку доказам у
справі та дійшов законного та
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що
належить на праві власності ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1 загальною площею 63,7 кв.м.,
житловою площею 41,5 кв.м. шляхом продажу
на прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження встановленої
Законом України «Про виконавче
провадження».

Доводи апеляційної скарги про те, що
ухвалюючи оскаржуване рішення суд 1-ї
інстанції порушив вимоги ст.57, 60 ЦПК
України, так як не витребував у
позивача банківської виписки по
рахунку позичальника, з якої б вбачався
рух коштів по рахунку, їх розподіл та
сплата, колегія суддів вважає
необґрунтованими, з огляду на таке.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

З системного аналізу даної норми
процесуального закону, а також поняття
принципів диспозитивності та
змагальності процесу вбачається, що
суд не зобов'язаний за своєю
ініціативою вживати всіх передбачених
законом заходів для «всебічного,
повного та об'єктивного з'ясування
обставин справи», а виходячи з
конституційних засад змагальності має
створити необхідні умови для такого
дослідження. Обов'язок доказування
фактичних обставин, що мають значення
для справи, повною мірою покладається
на сторони та інших осіб, які беруть
участь у справі, а суд лише може за їх
клопотанням сприяти у витребуванні
доказів у разі виникнення при їх
поданні певних труднощів.

З матеріалів справи не вбачається, що
під час розгляду справи в суді 1-ї
інстанції відповідачем заявлялось
клопотання про витребування доказів
та/або клопотання про забезпечення
доказів шляхом витребування у позивача
банківської виписки по рахунку
позичальника, з якої б вбачався рух
коштів по рахунку, їх розподіл та
сплата для перевірки розрахунку боргу.

Доводи апеляційної скарги про те, що в
житловому приміщенні, на яке звернуто
стягнення за оскаржуваним рішенням
суду, зареєстрована малолітня дитина
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітня
дитина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому
звернення стягнення на предмет іпотеки
позбавить малолітніх дітей місця
проживання, що суперечить вимогам
чинного законодавства України, колегія
суддів вважає безпідставними, з огляду
на таке.

Згідно з ч.3 ст.29 ЦК України та ст.18
Закону України «Про охорону дитинства»
місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає;
діти - члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

У відповідності до ч.6 ст.203 ЦК України
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їх малолітніх,
неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Батьки управляють майном дітей без
спеціального на те повноваження, але
без дозволу органів опіки і піклування
не можуть укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині прав,
здійснювати відчуження житла.

Відповідно до ч.2 ст.177 СК України батьки
малолітньої дитини не мають права без
дозволу органу опіки та піклування
вчиняти такі правочини щодо її
майнових прав: укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, в тому
числі договори щодо поділу або обміну
житлового будинку, квартири; видавати
письмові зобов'язання від імені дитини;
відмовлятися від майнових прав дитини.
Дозвіл на вчинення правочинів щодо
нерухомого майна дитини надається
органом опіки та піклування після
перевірки, що проводиться протягом
одного місяця, і лише в разі
гарантування збереження права дитини
на житло.

Відповідно до роз'яснень викладених в
п.44 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30 березня 2012
року, суди повинні виходити із того, чи
мала дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені
без згоди іпотекодержателя після
укладення договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

З дослідженої судом довідки КП
«Дирекція з утримання та
обслуговування житлового фонду
Святошинського району міста Києва»
№1337 (форми №3) (а.с.93) вбачається, що
станом на 23.11.2011 року в квартирі
АДРЕСА_1 були зареєстровані лише 3
особи, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7. В
свою чергу з довідки КП «Дирекція з
утримання та обслуговування житлового
фонду Святошинського району міста
Києва» №1345 (форми №3) (а.с.99) вбачається,
що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірній
квартирі була зареєстрована лише 22.05.2012
року. Оскільки на момент укладення
договору іпотеки від 29.11.2011 року у
спірній квартирі ОСОБА_8 зареєстрована
не була, то ні у банку, ні у приватного
нотаріуса, в силу закону, не виникло
обов'язку звертатися до органу опіки та
піклування для отримання дозволу на
укладення договору іпотеки.

Крім того, згідно з п.3.1.6 договору
іпотеки від 29.11.2011 року іпотекодавцями
засвідчено, що за адресою
місцезнаходження предмета іпотеки не
зареєстровані та не проживають
малолітні та неповнолітні особи, а
також відсутні малолітні та
неповнолітні діти, що мають право
користування предметом іпотеки.

Таким чином, з матеріалів справи
вбачається, що малолітня дитина не була
зареєстрована у спірній квартирі на
час укладення договору іпотеки, була
зареєстрована пізніше без згоди
іпотекодержателя - банку, тобто, права
власності на предмет іпотеки чи права
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки
ОСОБА_8 не мала.

Крім того, судова колегія вважає
доцільним зазначити, що відповідно до
ст. 42 Закону України «Про іпотеку»
боржник ОСОБА_4 вправі до дня продажу
предмета іпотеки на прилюдних торгах
добровільно погасити існуючу кредитну
заборгованість перед банком, що буде
підставою для припинення реалізації
предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що судом 1-ї
інстанції не надано належної оцінки
наданому банком розрахунку пені за
прострочені платежі, що свідчить про
необґрунтованість рішення суду 1-ї
інстанції в цій частині, з огляду на
таке.

У силу вимог ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Розпорядившись своїми правами на
власний розсуд, відповідач не надав ні
суду 1-ї інстанції, ні суду апеляційної
інстанції жодного доказу на
підтвердження неправильності наданого
банком розрахунку заборгованості по
пені, або ж власного розрахунку з його
обґрунтуванням, зазначивши лише, що
наданий позивачем розрахунок є
неправильним.

Також не спростовують правильність
висновків суду 1-ї інстанції і доводи
апеляційної скарги про те, що нормами
чинного ЦК України не встановлено
солідарної відповідальності боржника
та майнового поручителя, а тому ОСОБА_6
та ОСОБА_7 не можуть виступати
співвідповідачами з ОСОБА_4 за
договором іпотеки, оскільки вони є лише
співвласниками квартири АДРЕСА_1 та
договору поруки за кредитним договором
від 29.11.2011 року не укладали, з огляду на
таке.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку»
визначено майнового поручителя як
особу, яка передає в іпотеку нерухоме
майно для забезпечення виконання
зобов'язання іншої особи-боржника.

Майновий поручитель несе
відповідальність перед
іпотекодержателем за невиконання
боржником основного зобов'язання
виключно в межах вартості предмета
іпотеки (ст.11 даного Закону).

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України
«Про іпотеку» визначено, що іпотека має
похідний характер від основного
зобов'язання і є дійсною до припинення
основного зобов'язання або до
закінчення строку дії іпотечного
договору.

Отже, майновий поручитель за іпотечним
договором несе відповідальність перед
іпотекодержателем за невиконання
боржником основного зобов'язання
виключно в межах вартості предмета
іпотеки і суд обґрунтовано звернув
стягнення заборгованості ОСОБА_4 за
кредитним договором на предмет іпотеки
власниками якого є відповідачі ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_5. Солідарно судом
стягнуто заборгованість за кредитним
договором з боржника ОСОБА_4 та
поручителя за договором поруки ОСОБА_5,
як і передбачено ст.554 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що
рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, ухвалене судом з
порушенням норм матеріального права,
при неповному з'ясуванні обставини, що
мають значення для справи, а викладені
в рішенні висновки не відповідають
обставинам справи, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки суд
повно та об'єктивно встановив дійсні
обставини справи, дослідив надані
сторонами докази, дав їм вірну правову
оцінку та ухвалив рішення у
відповідності з вимогами
матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду 1-ї
інстанції також не спростовують.

Рішення суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим,
постановлене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому правові підстави для
задоволення апеляційної скарги
відповідача ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Святошинського районного
суду міста Києва від 30 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: