Номер провадження 2/530/76/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2014 року Зіньківський районний суд
Полтавської області в складі:
головуючого - судді Должко С.Р., при
секретарі Кравченко М.О., за участю
представника позивача Міського
комунального підприємства
"Зіньківський комунгосп" Тараненка С.О.,
відповідача, ОСОБА_4, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Зіньків справу за позовом

Міського комунального підприємства
"Зіньківський комунгосп" Зіньківської
міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
третя особа без самостійних вимог на
предмет спору ОСББ "На Подолі" про
стягнення заборгованості за
комунальні послуги та зобовязання
укласти договори про надання послуг із
забезпечення холодною водою та
водовідведення та вивезенню побутових
відходів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Міське комунальне
підприємство "Зіньківський комунгосп"
Зіньківської міської ради Полтавської
області звернувся в Зіньківський
районний суд Полтавської області з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа без самостійних вимог на предмет
спору ОСББ "На Подолі" про стягнення
заборгованості за комунальні послуги
та зобовязання укласти договори про
надання послуг із забезпечення
холодною водою та водовідведення та
вивезенню побутових відходів.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав змінені позовні
вимоги в повному обсязі та просив
стягти із ОСОБА_4, жительки АДРЕСА_1,
ОСОБА_5, зареєстрованого в АДРЕСА_7,
жителя АДРЕСА_1, ОСОБА_6, жительки
АДРЕСА_1 на користь Міського
комунального підприємства
"Зіньківський комунгосп" міської ради,
яке розташоване в м.Зіньків, вул..
Дзержинського, 117, Полтавської області
р./р.1176 в ПАТ КБ « Приватбанк», МФО
331401 заборгованість за комунальні
послуги в сумі 2362 ( дві тисячі триста
шістдесят дві) грн. 63 копійки та судові
витрати в сумі 229 ( двісті двадцять
девять) грн. 40 копійок.

Відповідач, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
представник відповідачів ОСОБА_4
позовні вимоги та змінені позовні
вимоги не визнали.

Заслухавши представника позивача,
Тараненка С.О., який підтримав змінені
позовні вимоги, відповідача ОСОБА_4 та
представника відповідачів ОСОБА_4 яка
не визнала позовні вимоги, свідків
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, дослідивши наявні
матеріали справи, суд знаходить, що
заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що
підлягають задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які
беруть участь у справі позовного
провадження, для підтвердження своїх
вимог або заперечень зобов'язані
подати усі наявні у них докази або під
час попереднього судового засідання, а
якщо попереднє судове засідання у
справі не проводиться - до початку
розгляду справи по суті.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України,
- цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та Закону України "Про
міжнародне приватне право". Якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, передбачено інші
правила, ніж встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 11 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Судом встановлено, що 20 грудня 2011 року
рішенням тринадцятої (позачергової)
сесії шостого скликання Зіньківської
міської ради було утворено міське
комунальне підприємство
„Зіньківський комунгосп" Зіньківської
міської ради.

6 червня 2012 року рішенням двадцятої
(позачергової) сесії шостого скликання
на баланс МКП „Зіньківський комунгосп"
Зіньківської міської ради на праві
господарського відання було передано
окремо визначене майно, що є власністю
територіальної громади Зіньківської
міської ради. Майно Зіньківського
ВУЖКГ залишилося в його власності. МКП
„Зіньківський комунгосп "
Зіньківської міської ради не являється
правонаступником Зіньківського ВУЖКГ,
а є самостійною юридичною особою,
наділеною майном і повноваженнями.

При створенні МКП „Зіньківський
комунгосп" Зіньківської міської ради
та формування його майна передаточний
баланс між Зіньківським ВУЖКГ та МКП
„Зіньківський комунгосп" Зіньківської
міської ради не складався. МКП
„Зіньківський комунгосп" Зіньківської
міської ради не приймав і у будь-який
спосіб не оформляв прийняття на себе
зобов'язань Зіньківського ВУЖКГ перед
його працівниками.

20 квітня 2012 року Зіньківським ВУЖКГ та
МКП „Зіньківський комунгосп"
Зіньківської міської ради укладено
договір про спільну діяльність. Згідно
п.2.2 даного Договору, спільна
діяльність Сторін здійснюватиметься
відповідно до узгодженого комплексу
заходів, які визначають склад, строки,
етапи і умови проведення спільної
діяльності. Згідно п.2.7 Сторони
зобов'язуються забезпечувати один
одному, у разі необхідності, проведення
попередньої оплати за енергоносії (на
підставі укладених Сторонами
відповідних договорів з їх
постачальниками) проведення робіт,
надання інших видів послуг і робіт з
метою виконання цілей даного договору
в необхідних розмірах. Договором про
спільну діяльність не передбачено
виплату заробітної плати міським
комунальним підприємством
„Зіньківський комунгосп" Зіньківської
міської ради працівникам
Зіньківського ВУЖКГ.

З метою оплати рахунків
фінансово-господарської діяльності
Зіньківського ВУЖКГ 03 травня 2012 року
між Зіньківським ВУЖКГ та МКП
„Зіньківський комунгосп" Зіньківської
міської ради укладено договір про
заміну сторони у зобов'язанні.

На підставі рішення районної комісії з
питань техногенно-екологічної безпеки
та надзвичайних ситуацій Зіньківської
районної державної адміністрації від 25
травня 2012 року та рішення виконавчого
комітету Зіньківської міської ради №
148 від 28 травня 2012 року були погоджені
укладені між Зіньківським ВУЖКГ та МКП
„Зіньківський комунгосп" Зіньківської
міської ради договори оренди, про
надання послуг та про заміну сторони у
зобов'язанні міським комунальним
підприємством „Зіньківський
комунгосп" Зіньківської міської ради, в
період з 11 травня 2012 року по 27 серпня 2012
року проведені відповідні перерахунки
за сплату поточних рахунків
направлених для безперебійної подачі
послуг для споживачів.

Згідно рішення двадцятої
(позачергової) сесії шостого скликання
Зіньківської міської ради від 05 червня
2012 року МКП „Зіньківський комунгосп"
Зіньківської міської ради визначено
виконавцем житлово-комунальних послуг
у житловому фонді комунальної
власності територіальної громади
Зіньківської міської ради суб'єктом
господарювання, предметом діяльності
якого є надання житлово-комунальних
послуг які можуть забезпечити
виконання обов'язків, визначених у
частині другій статті 21 Закону України
„Про житлово-комунальні послуги". Щодо
Зіньківського ВУЖКГ прийнято рішення
про його ліквідацію.

На протязі червня-серпня 2012 року
працівники Зіньківського ВУЖКГ були
звільнені і прийняті на роботу в МКП
„Зіньківський комунгосп" Зіньківської
міської ради.

Відповідно до статті 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до копії свідоцтва про
право власності від 17.01.2005 року
виданого згідно розпорядження №51,
громадянка ОСОБА_4, ОСОБА_5 (чоловік),
ОСОБА_6 (донька) та неповнолітня ОСОБА_9
(донька), є співвласниками
приватизованої квартири АДРЕСА_1.(
а.с.140-141).

Відповідно до копії договору від 10
лютого 2003 року про надання населенню
послуг з водо, теплопостачання та
водовідведення він був укладений між
Зіньківським виробничим управлінням
житлово-комунального господарства та
ОСОБА_5. ( а.с.183-185).

У відповідності до рішення виконавчого
комітету Зіньківської міської ради
Полтавської області № 387 від 18 жовтня
2006 року було розглянуто заяву ОСОБА_5
та вирішено «виробничому управлінню
житлово-комунального господарства
переоформити договір на квартиру
АДРЕСА_1 на ім»я ОСОБА_4, в зв'язку з тим,
що чоловік, ОСОБА_5 вибув на інше місце
проживання».

Згідно картки прописки ОСОБА_5 вказано,
що він працює на Зіньківській КС-4,
слюсарем і місце його проживання є
АДРЕСА_1. Знятий з обліку 21.11.2006 року.
(а.с.147).

В квартирній картці на АДРЕСА_1 запис №1
вказано, що ОСОБА_5 був прописаний з
10.02.2003 року по 21.11.2006 року, а у записі № 5
вказано, що ОСОБА_5 був прописаний з
22.09.2010 року по 13.01.2011 року, де запис
місяця « 01» має виправлення..

Відповідно до копії трудової книжки
серії НОМЕР_1 виданої 22.09.1989 року, запис
№21 ОСОБА_4 призначена наказом №15 від
15.05.2006 року і прийнята на посаду
бухгалтера Зіньківського виробничого
управління житлово-комунального
господарства. 23.02.2011 року переведена на
роботу в.о. головного бухгалтера.05.04.2011
року призначена на посаду головного
бухгалтера. 05 червня 2012 року вона була
звільнена з роботи в зв'язку із змінами
в організації виробництва і праці,
згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом
№25-к від 05.06.2012 року.

Відповідач, ОСОБА_4, працюючи на
керівних посадах, а саме бухгалтера та
головного бухгалтера Зіньківського
ВУЖКГ, знаючи про рішення виконавчого
комітету Зіньківської міської ради
Полтавської області № 387 від 18 жовтня
2006 року, не виконала рішення, як
представник ВУЖКГ з однії сторони та як
один з власників квартири АДРЕСА_1, з
іншої сторони.

Згідно заяви представника
відповідача, ОСОБА_4 про те, що її
чоловік, ОСОБА_5 не проживає за адресою:
квартира АДРЕСА_1, а проживає в АДРЕСА_8,
то суд до даних тверджень ставиться
критично та не бере до уваги, оскільки,
згідно довідки Першотравневої
сільської ради, Зіньківського району,
Полтавської області №39 від 24.01.2014 року
ОСОБА_5 зареєстрований в АДРЕСА_9 з
13.01.2011 року. Акт обстеження житлового
будинку на предмет проживання сім»ї
ОСОБА_4 проводився депутатом сільської
ради Копицею Володимиром Івановичем в
грудні місяці 2013 року.

Крім того, ОСОБА_5 (чоловік), про те, що
він зареєстрований в АДРЕСА_8, але
проживає в своїй приватизованій
квартирі АДРЕСА_1, власноручно,
самостійно вказав у своєму
запереченні, яке направив в
Зіньківський районний суд Полтавської
області, та яке було зареєстровано за №
2033 від 21.03.2014 року. (а.с.180-182) А також
повторно вказав у своїй заяві, яку
направив в Зіньківський районний суд
Полтавської області, та яка була
зареєстрована за № 2027 від 21.03.2014 року.
(а.с.187).

Суд також не бере до уваги доводи
відповідачів по факту того що в
квартирі АДРЕСА_1 знаходився
опломбований лічильник та був
замінений на новий в 2013 році відповідно
до норм чинного законодавства в зв'язку
з тим, що відповідачем не надано акт про
зняття старого, опломбованого
лічильника. В матеріалах справи є
тільки заява відповідача, ОСОБА_4 до МКП
«Зіньківський комунгосп» про заміну
лічильника, яка датується 03.07.2013 року.
Надано також акт про прийняття до
рахунку приладу обліку датований
жовтнем місяцем 2013 року.

Представник позивача та свідки, ОСОБА_7
та ОСОБА_8 підтвердили факт того, що
відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та
ОСОБА_5, на час установки мали - справний
опломбований лічильник води, але на час
заміни лічильника води на новий, його
не було на місці, також підтвердили, що
відповідачі користувалися
комунальними послугами у вигляді
постачання холодної води і
водовідведення та вивезення побутових
відходів але не спалачували за них.
Свідок ОСОБА_7 суду показала, що
неодноразово зустрічалася із
відповідачем ОСОБА_4 біля будинку
АДРЕСА_1, коли чекали на автомобіль, щоб
викинути побутові відходи.

Відповідачі, ОСОБА_4, ОСОБА_6 (донька) та
неповнолітня ОСОБА_9 (донька)
зареєстровані та проживають в своїй
приватизованої квартири АДРЕСА_1.

Ніяких заяв, відповідачі ОСОБА_4,
ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 до МКП
„Зіньківський комунгосп" Зіньківської
міської ради, Полтавської області про
те, що хтось в квартирі АДРЕСА_1 не
писали та не подавали. Таких доказів в
судовому засіданні здобуто не було.

Будинок АДРЕСА_1 знаходиться на
балансі ОСББ "На Подолі". Вищевказане
підприємство, а саме ОСББ "На Подолі"
ніяких договорів із МКП „Зіньківський
комунгосп" Зіньківської міської ради,
Полтавської області не підписувало. В
ніяких договірних відносинах не
перебуває. Жителі даного будинку, а
саме АДРЕСА_1 - самостійно сплачують
комунальні послуги МКП „Зіньківський
комунгосп" Зіньківської міської ради,
Полтавської області.

МКП „Зіньківський комунгосп"
Зіньківської міської ради, Полтавської
області нараховувало за період з 06.06.2012
по 01.03.2014 року відповідачам ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, та неповнолітній доньці
за спожиті комунальні послуги у
вигляді постачання холодної води і
водовідведення та вивезення побутових
відходів, однак останні не сплачували
кошти за вказані послуги, унаслідок
чого в них виникла заборгованість
станом на 01.03.2014 року - 2362 (дві тисячі
триста шістдесят дві) гривні 63 копійки.

Відповідно до ч. 3 ст. 31 Закону України
органи місцевого самоврядування
встановлюють тарифи на
житлово-комунальні послуги в розмірі
не нижче економічно обґрунтованих
витрат на їх виробництво (надання).
Абзац перший частини третьої статті 31
із змінами, внесеними згідно із Законом
№ 4434-17 від 23.02.2012. Тобто з 09.07.2010 - з часу
прийняття цієї норми по 23.02.2012 ч. 3 ст. 31
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" була такого змісту: "Органи
місцевого самоврядування встановлюють
тарифи на житлово-комунальні послуги в
розмірі не нижче економічно
обґрунтованих витрат на виробництво ".

В матеріалах справи не має жодних
доказів, того що тарифи, які діяли на
той час були нижче економічно
обґрунтованих витрат на їх
виробництво.

У ч. 9 ст. 31 Закону України "Спори щодо
формування та затвердження цін/тарифів
на житлово-комунальні послуги, а також
відшкодування втрат підприємств, що
пов'язані із затвердженням цін/тарифів
на житлово-комунальні послуги нижчими
від розміру економічно обґрунтованих
витрат на їх виробництво, вирішуються в
судовому порядку ". Відповідачі з
даного приводу до суду не звертались.

Докази звернення відповідачів в
установленому законодавством порядку
з претензіями щодо надання неякісних
житлово-комунальних послуг у
матеріалах справи відсутні.

Згідно ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» утримання приватизованих
квартир (будинків) здійснюється за
рахунок коштів їх власників згідно з
Правилами користування приміщеннями
жилих будинків та прибудинкових
територій, які затверджуються
Кабінетом Міністрів України, незалежно
від форм власності на них. Власники
квартир багатоквартирних будинків є
співвласниками допоміжних приміщень
будинку, технічного обладнання,
елементів зовнішнього благоустрою і
зобов'язані брати участь у загальних
витратах, пов'язаних з утриманням
будинку і прибудинкової території
відповідно до своєї частки у майні
будинку.

Основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки, регулюються Законом України
«Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи
виконавчої влади, місцевого
cамоврядування, виробники, виконавці та
споживачі житлово-комунальних послуг,
а також власники приміщень або
будинків та балансоутримувачі, які
залежно від цивільно-правових угод
можуть бути споживачем, виконавцем або
виробником послуг (ст.1, ч.2 ст.3, ст.19
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги»).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»,
виконавець - суб'єкт господарювання,
предметом діяльності якого є надання
житлово-комунальної послуги споживачу
відповідно до умов договору; споживач -
фізична чи юридична особа, яка отримує
або має намір отримати
житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» порядок надання
житлово-комунальних послуг, їх якісні
та кількісні показники мають
відповідати умовам договору та вимогам
законодавства. Перелік
житлово-комунальних послуг, що
надаються споживачу, залежить від
рівня благоустрою відповідного
будинку (споруди).

Статтями 20, 21 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», визначені
обов'язки споживача та виконавця
житлово-комунальних послуг.

Підпунктом 5 п. 3 ст. 20 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»,
визначено, що споживач зобов'язаний
оплачувати житлово-комунальні послуги
у строки, встановлені договором або
законом.

У ст. 32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»,
передбачено, що плата за
житлово-комунальні послуги
нараховується щомісячно відповідно до
умов договору в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України. Розмір
плати за комунальні послуги
розраховується виходячи з розміру
затверджених цін/тарифів та показань
засобів обліку або за нормами,
затвердженими в установленому порядку.
Розмір плати за утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій
встановлюється залежно від
капітальності, рівня облаштування та
благоустрою.

Основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки, регулюються Законом України
"Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи
виконавчої влади, місцевого
самоврядування, виробники, виконавці
та споживачі житлово-комунальних
послуг, а також власники приміщень або
будинків та балансоутримувачі, які
залежно від цивільно-правових угод
можуть бути споживачем, виконавцем або
виробником послуг (стаття 1, частина
друга статті 3, стаття 19 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до частини першої статті 1
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" балансоутримувач будинку,
споруди, житлового комплексу або
комплексу будинків і споруд (далі -
балансоутримувач) - власник або
юридична особа, яка за договором з
власником утримує на балансі
відповідне майно, а також веде
бухгалтерську, статистичну та іншу
передбачену законодавством звітність,
здійснює розрахунки коштів, необхідних
для своєчасного проведення
капітального і поточного ремонтів та
утримання, а також забезпечує
управління цим майном і несе
відповідальність за його експлуатацію
згідно з законом.

Разом із тим законодавче визначення
терміну "балансоутримувач", дане в
статті 1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", допускає
можливість існування різних ситуацій,
у тому числі таких, коли
багатоквартирний будинок існує, а
особи, що має права та несе обов'язки
балансоутримувача, немає (власники
квартир балансоутримувачами бути не
можуть за визначенням, а договір з
будь-якою юридичною особою не
укладався). За відсутності вирішення в
цьому Законі питання про те, хто саме
має ці права й обов'язки, застосуванню
підлягає частина перша статті 11 Закону
України "Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку", зі змісту
якої випливає, що функції
балансоутримувача до приватизації
квартир виконував попередній власник
будинку. Він повинен на вимогу
об'єднання власників
багатоквартирного будинку передати
житловий комплекс на баланс об'єднання.
Якщо ж немає особи, якій будинок може
бути переданий на баланс, попередній
власник (територіальна громада та
уповноважені нею юридичні особи)
змушені продовжувати виконувати
функції балансоутримувача.

Передача майна з балансу на баланс
відбувається відповідно до Порядку
передачі житлового комплексу або його
частини з балансу на баланс,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 11 жовтня 2002 року
№ 1521. Цей Порядок регулює процедуру
передачі житлового комплексу на баланс
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку, а також
житлового комплексу або його частини
на баланс іншої юридичної особи, статут
якої передбачає можливість
провадження такої діяльності, з
балансу колишнього балансоутримувача.

Згідно рішення виконавчого комітету
Зіньківської міської ради Полтавської
області №289 від 26.10.2011 року вказано, що
розглянуто заяву голови об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку «На подолі» Кель М.А. та
прийнято рішення про передачу об'єкта
ОСББ « На подолі» по АДРЕСА_1 в термін до
01.12.2011 року.

Відповідачами, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_9
та ОСОБА_5 не надано суду доказів того,
що ними укладено договір із ОСББ «На
подолі» на отримання комунальних
послуг у вигляді постачання холодної
води і водовідведення та вивезення
побутових відходів та сплату за
комунальні послуги в ОСББ « На подолі».

Як вказав представник позивача, та
свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підприємство, а
саме ОСББ "На Подолі" ніяких договорів
із ВУЖКГ або із МКП „Зіньківський
комунгосп" Зіньківської міської ради,
Полтавської області, на час подачі
заяви до суду - не підписувало.

Представник відповідача, ОСОБА_4
направила 17.01.2014 року до Зіньківського
районного суду Полтавської області
заперечення до позовної заяви разом із
договорами про надання послуг із
забезпечення холодною водою та
водовідведення та вивезенню побутових
відходів із МКП „Зіньківський
комунгосп" Зіньківської міської ради,
Полтавської області (а.с.17-65).

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" залежно
від функціонального призначення
житлово-комунальні послуги
поділяються на: 1) комунальні послуги
(централізоване постачання холодної та
гарячої води, водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо); 2) послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій (прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкової території,
санітарно-технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо); 3) послуги з управління
будинком, спорудою або групою будинків
(балансоутримання, укладання договорів
на виконання послуг, контроль
виконання умов договору тощо); 4)
послуги з ремонту приміщень, будинків,
споруд (заміна та підсилення елементів
конструкцій та мереж, їх реконструкція,
відновлення несучої спроможності
несучих елементів конструкцій тощо).
Пунктом 1 частини першої статті 20
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" передбачене право споживача
одержувати вчасно та відповідної
якості житлово-комунальні послуги
згідно із законодавством та умовами
договору на надання
житлово-комунальних послуг, при цьому
такому праву прямо відповідає
визначений пунктом 5 частини третьої
статті 20 цього Закону обов'язок
споживача оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними
нормами закону споживачі зобов'язані
оплатити житлово-комунальні послуги,
якщо вони фактично користувалися ними.
Відсутність договору на надання
житлово-комунальних послуг сама по
собі не може бути підставою для
звільнення споживача від оплати послуг
у повному обсязі.

Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10,
189, 190 ЖК Української РСР дає підстави
для висновку про те, що правовідносини,
пов'язані з несвоєчасною оплатою
житлово-комунальних послуг, за своєю
правовою природою не є житловими.
Так, завданнями житлового
законодавства є регулювання житлових
відносин з метою: 1) забезпечення
гарантованого Конституцією України
права громадян на житло; 2) належного
використання і схоронності житлового
фонду; 3) зміцнення законності в галузі
житлових відносин (ст. 2 ЖК Української
РСР).

За змістом ст. 9 ЖК Української РСР
житлові права громадян поділяються на
три види:

- право на одержання у безстрокове
користування у встановленому порядку
жилого приміщення в будинках
державного чи громадського житлового
фонду або на одержання за бажанням
громадян грошової компенсації за
належне їм для отримання жиле
приміщення для категорій громадян,
визначених законом, або в будинках
житлово-будівельних кооперативів.

- право на приватизацію квартир
(будинків) державного житлового фонду,
житлових приміщень у гуртожитках, які
перебувають у власності
територіальних громад, або придбання
їх у житлових кооперативах, на біржових
торгах, шляхом індивідуального
житлового будівництва чи одержання у
власність на інших підставах,
передбачених законом.

- на гарантію неможливості бути
виселеним із займаного жилого
приміщення або обмеженим у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

У свою чергу, встановивши заборону
використання громадянами жилих
будинків і жилих приміщень на шкоду
інтересам суспільства, законодавець у
ст. 10 ЖК Української РСР визначив такі
житлові обов'язки громадян:

- дбайливо ставитися до будинку, в якому
вони проживають;

- використовувати жиле приміщення
відповідно до його призначення;

- додержувати правил користування
жилими приміщеннями;

- економно витрачати воду, газ,
електричну і теплову енергію.

У розділі V ЖК України (ст. ст. 189, 190)
передбачена відповідальність за
порушення житлового законодавства, а
саме:

- за неналежне використання житлового
фонду та інші порушення житлового
законодавства;

- за заподіяння шкоди житловому фонду.

Таким чином, питання оплати
житлово-комунальних послуг, у т.ч. і
щодо належного виконання відповідних
зобов'язань, житловим законодавством
не регулюється.

Натомість, відповідно до частини
першої статті 1 ЦК України особисті
немайнові та майнові відносини
(цивільні відносини), засновані на
юридичній рівності, вільному
волевиявленні, майновій самостійності
їх учасників, регулюються цивільним
законодавством.

Міським комунальним підприємством
„Зіньківський комунгосп" Зіньківської
міської ради було заявлено позов про
захист свого цивільного права.

Пунктом 10 частини третьої статті 20
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" встановлена відповідальність
за несвоєчасне здійснення платежів за
житлово-комунальні послуги у вигляді
пені.

Як вбачається з Преамбули Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», цей Закон визначає лише
основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки.

За визначенням, наданим у ст. 1 Закону,
житлово-комунальні послуги - це
результат господарської діяльності,
спрямованої на забезпечення умов
проживання та перебування осіб у жилих
і нежилих приміщеннях, будинках і
спорудах, комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є
правовідносини, що виникають між
виробниками, виконавцями, споживачами
у процесі створення, надання та
споживання житлово-комунальних послуг.
Суб'єктами цього Закону є органи
виконавчої влади, органи місцевого
самоврядування, власники, виробники,
виконавці та споживачі
житлово-комунальних послуг (ст. 3).

Відповідно до частини першої статті 4
зазначеного Закону законодавство
України у сфері житлово-комунальних
послуг базується на Конституції
України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства,
цього Закону та інших
нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Згідно з частиною другою статті 4 ЦК
України основним актом цивільного
законодавства України є Цивільний
кодекс України. Актами цивільного
законодавства є також інші закони
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та цього Кодексу.
Якщо суб'єкт права законодавчої
ініціативи подав до Верховної Ради
України проект закону, який регулює
цивільні відносини інакше, ніж цей
Кодекс, він зобов'язаний одночасно
подати проект закону про внесення змін
до Цивільного кодексу України. Поданий
законопроект розглядається Верховною
Радою України одночасно з відповідним
проектом закону про внесення змін до
Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що в процесі прийняття
спеціального закону - Закону України
«Про житлово-комунальні послуги» -
зміни до ЦК України Верховною Радою
України не розглядалися та не
приймалися, стосовно спірних
правовідносин норми спеціального
закону не можуть конкурувати з нормами
основного акту цивільного
законодавства.

Разом із тим відповідно до загальних
умов виконання зобов'язання,
установлених статтею 526 ЦК України,
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.
Недотримання таких вимог призводить до
порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901,
частини першої статті 903 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну
грошову суму на користь кредитора
відповідно до цивільно-правового
договору або з інших підстав,
визначених законом, є грошовим
зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому
замовник зобов'язаний оплатити надану
послугу в грошах, а виконавець має
право вимагати від замовника
відповідної оплати, тобто в якому
передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти
висновку про те, що правовідносини, які
склалися між сторонами, є грошовим
зобов'язанням, в якому, серед інших прав
і обов'язків сторін, на боржників
покладено виключно певний
цивільно-правовий обов'язок з оплати
отриманих житлово-комунальних послуг,
якому кореспондує право вимоги
кредитора (частина перша статті 509 ЦК
України) - вимагати сплату грошей за
надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи
правовідносин сторін як грошових
зобов'язань на них поширюється дія
частини другої статті 625 ЦК України як
спеціальний вид цивільно-правової
відповідальності за прострочення
виконання зобов'язання.

Як передбачено статтями 67, 68, 162
Житлового кодексу Української РСР
плата за комунальні послуги
(водопостачання, газ, теплова енергія
та інші послуги) береться, крім
квартирної плати, за затвердженими в
установленому порядку тарифами. Наймач
(власник) зобов'язаний своєчасно
вносити квартирну плату та плату за
комунальні послуги.

Доводи відповідачів про відсутність
правових підстав для сплати наданих
позивачем послуг у вигляді постачання
холодної води і водовідведення та
вивезення побутових відходів є
необґрунтованими, оскільки не
базуються на положеннях Закону України
«Про житлово-комунальні послуги», де
зазначено, що укладення договору про
надання житлово-комунальних послуг
передбачена законом і його укладення
визначено як обов'язок, а не право
сторін, крім того такий обов'язок
покладено на споживача.

Сама по собі відсутність письмового
договору між сторонами не може бути
підставою для відмови в задоволенні
позовних вимог про стягнення
заборгованості за фактично надані
послуги у вигляді постачання холодної
води і водовідведення та вивезення
побутових відходів.

Вказана правова позиція підтверджена
постановою Верховного суду України від
30 жовтня 2013 року, яка постановлена по
заяві Особи1 про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 січня 2013 року у справі за
позовом комунального підприємства «
Артемівська керуюча компанія
житлово-комунальних послуг» до
ОСОБА1,ОСОБА2 про стягнення
заборгованості за оплату послуг з
утримання будинку та прибудинкової
території.

Оскільки квартира АДРЕСА_1, де мешкають
відповідачі не була обладнана
лічильником води, так як заміни та
встановлення нового не було, заяви
відповідачі до МКП „Зіньківський
комунгосп" Зіньківської міської ради
про меншу кількість проживаючих не
подавали, продовжували споживати
послуги з централізованого постачання
холодної води і водовідведення та
вивезенню побутових відходів, то
розрахунок потрібно проводити згідно
закону, по кількості прописаних людей.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи, а саме проведення судових
експертиз.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України,
якщо позов задоволено частково,
судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено. Якщо
сторону, на користь якої ухвалено
рішення, звільнено від оплати судових
витрат, з другої сторони стягуються
судові витрати на користь осіб, що їх
понесли, пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог. Якщо обидві
сторони звільнені від оплати судових
витрат, вони компенсуються за рахунок
держави у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

На основі викладеного та керуючись
ст.ст.3, 10, 11, 15, 30, 57-61,73, 88, 212-223 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш
И В:

Позовні вимоги Міського комунального
підприємства "Зіньківський комунгосп"
Зіньківської міської ради до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа без
самостійних вимог на предмет спору
ОСББ "На Подолі" про стягнення
заборгованості за комунальні послуги
та зобовязання укласти договори про
надання послуг із забезпечення
холодною водою та водовідведення та
вивезенню побутових відходів -
задовольнити.

Стягти солідарно із ОСОБА_4, жительки
АДРЕСА_1, ОСОБА_5, зареєстрованого в
АДРЕСА_7, жителя АДРЕСА_1, ОСОБА_6,
жительки АДРЕСА_1 на користь Міського
комунального підприємства
"Зіньківський комунгосп" міської ради,
яке розташоване в м.Зіньків, вул..
Дзержинського, 117, Полтавської області
р./р.1176 в ПАТ КБ « Приватбанк», МФО
331401 заборгованість за комунальні
послуги в сумі 2362 ( дві тисячі триста
шістдесят дві) грн. 63 копійки та судові
витрати в сумі 229 ( двісті двадцять
девять) грн. 40 копійок.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 днів з дня
його проголошення, шляхом подання
апеляційної скарги через Зіньківський
районний суд. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 10
травня 2014 року.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області
С.Р.Должко