Справа № 459/548/14
Головуючий у 1 інстанції: Жураковський
Провадження № 22-ц/783/3714/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської
області у складі:

головуючої - судді: Берези В.І.,
суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г.,

за участю секретаря судового
засідання: Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства «Львіввугілля» в особі ВП
«Шахта «Лісова» на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 7 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про відшкодування
моральної шкоди, -

в с
т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково. Стягнуто з
Державного підприємства
«Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 10 000
грн. моральної шкоди. Стягнуто з
Державного Підприємства
«Львіввугілля» в користь держави
судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. В решті
вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач ДП
«Львіввугілля» в особі ВП «Шахта
«Лісова», просить таке скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Мотивує тим, що вини шахти в отриманні
позивачем профзахворювання немає,
оскільки власник підприємства не
вчинив жодних протиправних дій, не
створив небезпечних та нешкідливих
умов праці, які б спричинили
профзахворювання. До того ж, при
влаштуванні на роботу ОСОБА_2 було
відомо про умови праці. Факт
спричинення моральної шкоди не
доведено, а довідка МСЕК про відсоток
втрати працездатності та акт
рослідування профзахворювання є лише
підставою для розрахунку і
відшкодування потерпілому
матеріальної шкоди. Саме МСЕК повинна
встановити факт моральної шкоди,
різновидом такого може бути висновок
лікаря-психіатра або висновок МСЕК про
стрес, якого потерпілий зазнав
внаслідок каліцтва. Суд, взяв до уваги
презумпцію моральної шкоди, що не
випливає з чинного законодавства.
Відсутні також докази, які би
підтверджували інтенсивність та
довготривалість моральних страждань,
тривалість лікування внаслідок
профзахворювання. Крім того, позивач
звернувся до суду з пропуском строку
позовної давності.

В судове засідання суду апеляційної
інстанції особи, які беруть участь у
справі, не з`явилися, хоча були належним
чином повідомлені про час та місце
судового розгляду справи. Враховуючи
наведене, справу розглянуто у їх
відсутності, відповідно до ч.2 чт.305 ЦПК
України.

У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до такого.

Судом першої інстанції встановлено,
що протягом 1994-2012 років позивач
працював на шахті №10
«Великомостівська».

За час виконання своїх посадових
обов'язків 15.11.1996 року із позивачем
стався нещасний випадок, а саме, в
районі секції № 74 із-за перекриття
секції впав кусок породи, який при
падінні травмував руку ОСОБА_2, що
стверджується актом про нещасний
випадок № 81 від 16.11.1996 року.

На підставі медичної картки
встановлено, що позивач внаслідок
погіршення стану здоров'я після роботи
на шахті неодноразово в період 2008-2014
років звертався за отриманням медичної
допомоги до медичних закладів зі
скаргами на профзахворювання.

Згідно з актом розслідування
професійного захворювання від 06.11.2012
року (а.с.10-11), професійне захворювання
виникло у позивача внаслідок роботи в
шкідливих умовах праці шахти «Степова»
з 21.02.1994 р. по 28.02.1994 p., з 21.03.1994 р. по 10.01.1995
р. гірником підземним, з 23.03.1995 р. по
5.03.2004 р. машиністом гірничих виїмкових
машин; шахти «Лісова» з 08.05.2007 р. по
25.10.2012 р. машиністом гірничих виїмкових
машин при важкій фізичній праці,
вібрації, шумі.

Як вбачається з довідки МСЕК серії 10
ААА № 014776 від 16.11.2012 pоку (а.с.13), позивачу
вперше встановлено 60 % втрати
працездатності (30% -
полірадикулоневропатія, 10% -
деформуючий артроз колінних суглобів,
10% - трудове каліцтво, 10% -
приглухуватість), встановлено потребу
у санаторно-курортному лікуванні.

Довідкою МСЕК серії 10 ААА № 486645 від
16.11.2012 року підтверджено факт
встановлення III групи інвалідності.

Також встановлено, що згідно з Наказом
№ 12/к, ОСОБА_2 25.10.2012 року звільнено у
зв'язку із встановленою
невідповідністю працівника
виконуваній роботі внаслідок стану
здоров'я, що перешкоджає продовженню
даної роботи.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що внаслідок
порушення відповідачем права позивача
на безпечні умови праці останньому
було завдано моральні та фізичні
страждання, такий отримав ушкодження
здоров`я зі стійкими розладами функцій
організму, що призвело до обмеження
життєдіяльності, втрати нормальних
життєвих зв`язків.

З огляду на наявні в матеріалах справи
та досліджені в судовому засіданні
докази, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.ст.1, 3, 21, 43, 46
Конституції України, Україна як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосила право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
охорону праці», державна політика в
галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст.153 КЗпП
України, на всіх підприємствах, в
установах, організаціях створюються
безпечні і нешкідливі умови праці.
Забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої порушенням її прав.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 23 ЦК України,
моральна шкода полягає зокрема у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я.

Вирішуючи про стягнення коштів на
відшкодування моральної шкоди саме з
роботодавця, судом правильно
застосовано ст.237-1 КЗпП, відповідно до
якої відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Саме тяжкі та небезпечні умови праці
зумовили виникнення у позивача
трудового каліцтва.

Згідно з роз`ясненнями Конституційного
Суду України, викладеними в Рішенні від
27.01.2004 року №1-рп/2004 у справі за
конституційним зверненням Управління
виконавчої дирекції ФССНВВПЗ України в
Кіровоградській області про офіційне
тлумачення положень ч.3 ст.34 21 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
ушкодження здоров`я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов`язків, незалежно від ступеня
втрати профпрацездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання.

Зі змісту цього рішення вбачається, що
за наявності у потерпілого втрати
професійної працездатності, висновок
МСЕК про встановлення факту
спричинення йому моральної шкоди не
вимагається.

До того ж, з урахуванням вимог ст.ст. 147,
212 ЦПК України, висновок експерта для
суду не є обов'язковим, такий
оцінюється судом разом з іншими
доказами та не має заздалегідь
встановленого значення.

Окрім того, згідно з наказом МОЗ
України № 420 від 05.06.2012 року «Про
затвердження Порядку та Критеріїв
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня стійкої
втрати професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров`я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16.08.2012 року, визнано
таким, що втратив чинність наказ МОЗ
України від 22.11.1995 року, яким
затверджено Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків», у п. 3.8 якого
передбачалося, що на МСЕК покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

З урахуванням наведених обставин, не
заслуговують на увагу обґрунтування
вимог апеляційної скарги щодо
обов`язкових умов для підтвердження
факту моральної шкоди - висновку
лікарських установ про наявність
моральної шкоди.

Щодо вимог відповідача про
застосування трьохмісячного строку
позовної давності до відповідних
правовідносин, то такі є
необґрунтованими та спростовуються п. 3
ч.1 ст.268 ЦК України, відповідно до якого
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, завданої каліцтвом,
іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Рішення Конституційного Суду України
«У справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного
тлумачення положень статті 233 Кодексу
законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього Кодексу» від 22 лютого 2012р. №
4-рп/2012 (щодо строків для звернення
працівника до суду), на яке посилається
апелянт, обґрунтовуючи вимогу про
застосування трьохмісячного строку
позовної давності, не може бути
застосоване до спірних правовідносин.
В даному рішенні надано офіційне
тлумачення ст.233 КЗпП України в призмі
спору про відшкодування звільненому
працівнику моральної шкоди, завданої
затримкою розрахунку при звільненні, і
таке не стосується спору про
відшкодування моральної шкоди у
зв`язку з трудовим каліцтвом.

Задовольнивши частково позов,
визначивши розмір грошової
компенсації за заподіяну позивачу
моральну шкоду в сумі 10000 грн., суд
першої інстанції врахував характер
заподіяної позивачу шкоди, глибину
фізичних та душевних страждань
позивача, а також вимоги розумності та
справедливості, період роботи на
підприємстві в шкідливих умовах праці.

Колегія суддів погоджується з
визначеним судом розміром грошової
компенсації за заподіяну позивачу
моральну шкоду та вважає її
справедливою.

Суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив та оцінив обставини у справі,
подані сторонами докази та правильно
визначив характер спірних
правовідносин.

Згідно зі ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги, її доводи висновків суду не
спростовують.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 , ст. ст.
314, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля» ВП «Шахта
«Лісова» відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 7 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Береза В.І.

Судді:
Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.