АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4432/14 Справа: №
643/333/14-ц Категорія: «житлові
правовідносини» Головуючий 1
інстанції: Поліщук Т.В.
Доповідач: Малінська С.М.
Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Швецової Л.А.,

Даниленка В.М.,

при секретарі - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Московського районного суду
м. Харкова від 22 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 про вселення в квартиру ,
визнання права власності на 1/3 частину
квартири , встановлення порядку
користування квартирою , усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що з 27
листопада 1993 року по 07 листопада 2006
року він знаходився у шлюбі з ОСОБА_3
Від шлюбу мають сина , ОСОБА_4
,ІНФОРМАЦІЯ_1.

03 квітня 1998 року сторони придбали
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яку
оформили на відповідача , ОСОБА_3
Позивач приймав участь у фінансуванні
даного договору. З судового рішення
Московського районного суду м.Харкова
від 19 січня 2012 року позивачу стало
відомо про те , що ОСОБА_3 оформила право
власності на квартиру лише на своє ім'я
, порушив права неповнолітнього сина
ОСОБА_4.

Вищевказаним судовим рішенням від 19
січня 2012 року за неповнолітнім ОСОБА_4
визнано право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1

18 квітня 2012 року ОСОБА_3 змінила замки
на вхідних дверях спірної квартири , де
залишились речі позивача. 23 липня 2012
року позивач звертався до
правоохоронних органів для вирішення
питання про його вселення , після чого
звернувся до суду.

Позивач просив вселити його в спірну
квартиру , забов'язати ОСОБА_3 не чинити
перепон у користуванні ним квартирою ,
визнати за ним право власності на 1/3
частину квартири , встановити порядок
користування квартирою , надавши
позивачу у користування 8 , 73 кв.м у
кімнаті 17,2 кв.м , кухню , ванну кімнату ,
коридор туалет , балкон , підсобні
приміщення залишити у загальному
користуванні.

У суді першої інстанції представник
відповідачів ОСОБА_5 заперечувала
проти позову , та пояснила , що спірна
квартира була куплена за грошові кошти
, які відповідачі отримали з продажу
квартири АДРЕСА_2 , яка належала на
праві спільної сумісної власності
лише відповідачам.

Між продажем квартири на АДРЕСА_2 31.03.1998
р.) та придбанням квартири на АДРЕСА_1
(03.04.1998р.) минуло три дні , різниця між
вартістю квартир, з урахуванням
особистих коштів відповідача ОСОБА_3 ,
становить 2421 грн. , яку доплатила мати
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , що
підтверджується копіями розписок.
Просила відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 22 квітня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
скасувати та ухвалити нове по суті
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи, судова колегія
дійшла наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог , заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається , що
сторони по справі знаходились у
зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1993
року по 07 листопада 2006 року (а.с.14). Від
шлюбу мають сина , ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.13).

ОСОБА_3 при реєстрації шлюбу змінила
прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 ( а.с.43).

Згідно свідоцтва про право власності
на житло від 23 лютого 1998 року р/н 2-98-111265
ир2, квартира АДРЕСА_2 належала на
праві спільної сумісної власності
ОСОБА_3 та ОСОБА_4.( а.с.42).

Відповідно до п.2 договору
купівлі-продажу від 31 березня 1998 року ,
зареєстрованого в реєстрі за № 5-1745 ,
посвідченого державним нотаріусом
Першої Харківської державної
нотаріальної контори Грошевою О.Ю. ,
продаж даної квартири вчинено за суму
9180 грн.(а.с.15).

Відповідно до п.п.1;2 договору
купівлі-продажу від 03 квітня 1998 року ,
зареєстрованого в реєстрі за № 5-1805 ,
посвідченого державним нотаріусом
Першої Харківської державної
нотаріальної контори Грошевою О.Ю. ,
ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 ,
продаж даної квартири вчинено за суму
13872 грн.(а.с.8).

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 19 січня 2012 року
вищевказаний договір купівлі -продажу
квартири АДРЕСА_1 визнано частково в
розмірі ? частини недійсним в частині
покупця. Визнано за неповнолітнім
ОСОБА_4 право власності на ? частину
даної квартири( а.с.5).

Таким чином , різниця між вартістю
квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 склала не
2421 грн ., як вказує суд першої інстанції
, а 4692 грн. ( 13872грн. - 9180грн. ).

Оскільки вищевказану квартиру було
придбано під час шлюбу , то у
відповідності до ч.1 ст. 60 СК України ,
частка останньої, придбана за спільні
кошти подружжя, є їх спільною сумісною
власністю . А відповідно до ч.1 ст. 70 СК
України частки майна дружини та
чоловіка є рівними .

Згідно до ч.1 ст. 68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно , набуте за
час шлюбу.

Таким чином ,враховуючи , що рішенням
Московського районного суду м. Харкова
від 19 січня 2012 року визнано за
неповнолітнім ОСОБА_4 право власності
на ? частину даної квартири( а.с.5), то ?
частина різниці вартості квартири
АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1 , а саме
:2346грн.( 4692грн. : 2) належить ОСОБА_4 , а
інша ? частина різниці вартості
вищевказаних квартир в сумі 2346 грн.
являється спільною сумісною власністю
подружжя.

Таким чином , частка квартири АДРЕСА_1
вартістю 2346 грн. являється спільної
сумісною власністю подружжя.

Позивачу належить частка квартири в
спільній сумісній власності вартістю
1173грн.( 2346грн. : 2 ) , що складає 1/12
частину спірної квартири .

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те , що
різницю вартості спірної квартири їй
надала її мати , що підтверджується
борговими розписками , судова колегія
не приймає , оскільки мати є
зацікавленою особою .

Крім того , згідно п.2 договору
купівлі-продажу від 03 квітня 1998 року ,
зареєстрованого в реєстрі за № 5-1805 ,
посвідченого державним нотаріусом
Першої Харківської державної
нотаріальної контори Грошевою О.Ю. ,
ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 ,
продаж даної квартири вчинено за суму
13872 грн., гроші ОСОБА_3 передала
продавцю повністю до підпису
договору(а.с.8).

З копій боргових розписок ( а.с.64-641)
вбачається , що одна була написана 29
березня 1998 року ( до укладання договору
купівлі-продажу спірної квартири ) , а
інша 06 квітня 1998 року , тобто після
укладання цього договору і після
передачі грошей за придбану квартиру.

Посилання представника відповідачів в
суді апеляційної інстанції на те , що
відповідач мала частку особистих
коштів на придбання спірної квартири
не підтверджуються належними та
допустимими доказами.

На підставі вищевикладеного , судова
колегія не погоджується з висновком
суду про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 у повному
обсязі , вважає необхідним
задовольнити його апеляційну скаргу
частково, скасувати рішення суду
першої інстанції. Визнати за позивачем
право власності на 1/12 частину
квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до вищевказаної норми права
, враховуючи , що позивач є власником 1/12
частини спірної квартири , то судова
колегія вважає за необхідне
задовольнити позовні вимоги в частині
вселення та усунення перешкод в
користуванні позивачем даним житловим
приміщенням.

В частині позовних вимог щодо
встановлення порядку користування
квартирою , надавши позивачу у
користування 8 , 73 кв.м у кімнаті 17.2 кв.м
, кухню , ванну кімнату , коридор туалет
, балкон , підсобні приміщення залишити
у загальному користуванні , судова
колегія вважає за необхідне відмовити ,
оскільки ізольованого приміщення
позивачу виділити на його долю
неможливо та у разі задоволення вимог
позивача значно погіршаться житлові
умови співвласників .

Що стосується посилань представника
відповідачів на пропуск ОСОБА_2 строку
позовної давності (а.с.40), то судова
колегія не погоджується з даними
доводами.

Перебіг строку позовної давності
починається не з дня розірвання шлюбу ,
як посилається представник позивача ,
я з відповідно до ч.1 ст. 261 ЦПК від дня
, коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права.

Як вбачається з позовної заяви ( а.с.1-А )
позивачу стало відомо про порушення
його права з судового рішення від
19.01.2012 року.

До суду позивач звернувся 15.01.2014року ,
тобто в межах трирічного строку
позовної давності, передбаченого ч.1 ст.
257 ЦК України.

Судова колегія вважає за необхідне
стягнути з відповідачів на користь
позивача судові витрати відповідно до
ч.1 ст. 88 ЦПК України пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог (
а.с.1;94) в сумі 117 грн. 30 коп. , по 58грн. 65
коп. з кожного.

Керуючись ст.ст.297, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 22 квітня 2014 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
1/12 частину квартири АДРЕСА_1.

Усунути перешкоди в користуванні
ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 судовий збір в сумі 117грн.30коп.
по 58грн.65 коп. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення ,
але може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти діб з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -