Справа №2/760/812/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року Солом»янський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого- судді -Кушнір С.І,

при секретарі - Загородній І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я особа Головне
управління юстиції у м.Києві про
розірвання договору довічного
утримання та зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про визнання договору
довічного утримання удаваним

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 у вересні 2013 р.
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про розірвання договору довічного
утримання, укладеного 25.11.2006 р.,
посилаючись на те, що між позивачем,
який є інвалідом 1-ї групи та
відповідачем було укладено договір
довічного утримання, посвідчений
державним нотаріусом П'ятої Київської
державної нотаріальної контори
Мельник І.Р.

Відповідно до п. 1 договору, позивач
передав у власність відповідачу
належну на праві приватної власності ?
частину квартири АДРЕСА_1. Натомість
згідно п. 5 Договору, відповідач
зобов'язався надати позивачу щомісяця
матеріальне забезпечення, сума якого
визначена сторонами в розмірі 2000,00 грн.

На протязі дії договору відповідач не
виконує взяті на себе зобов'язання, які
передбачені договором, а саме не
забезпечує позивача необхідною
матеріальною допомогою, визначеною
умовами договору. Крім того, відповідач
взагалі не з'являється до позивача та
ігнорує потреби і стан здоров'я
позивача. У зв'язку з чим позивач
вирішив розірвати договір довічного
утримання в добровільному порядку. В
березні 2013 р. позивач звернувся до
відповідача з проханням розірвати
договір в добровільному порядку, на що
відповідач відмовився.

Відповідно до п. 9 Договору, договір
довічного утримання може бути
розірваний за згодою сторін, а у
випадках невиконання його умов і
відмови від добровільного розірвання
однією із сторін - в судовому порядку,
тому позивач звернувся з позовом за
захистом порушеного свого права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 Цивільного
кодексу України, договір довічного
утримання може бути розірваний за
рішенням суду на вимогу відчужувача у
разі невиконання або неналежного
виконання набувачем своїх обов'язків
незалежно від його вини.

Відповідач ОСОБА_3 06.02.2014 р. звернувся до
суду з зустрічним позовом до
відповідача ОСОБА_2 про визнання
договору довічного утримання від 25.11.2006
р. удаваним правочином, посилаючись на
те, що ОСОБА_2 є його рідним дядьком по
матері.

9 серпня 2005 року, коли він приїхав з
Росії до відповідача в гості, ОСОБА_2
запропонував йому купити в нього ?
частину квартири, де він проживав разом
з дружиною, а саме частину квартири
АДРЕСА_1. Позивач ОСОБА_3 дав на це згоду
і запропонував укласти договір
купівлі-продажу частини квартири.
Вартість частини квартири була між
ними узгоджена і становила 100000, 00 грн.
гроші за частину квартири, були
передані ОСОБА_2, ОСОБА_3 в сумі 100000,00
грн. в квартирі АДРЕСА_1 в присутності
дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та брата
ОСОБА_15, ОСОБА_7

Відповідач ОСОБА_2 повідомив позивача
ОСОБА_3 про те, що ? частина квартири
поки, що йому не належить і тому укласти
договір купівлі-продажу вони не можуть
та повідомив, що одразу як він стане
власником, тоді укладуть договір
купівлі-продажу. ОСОБА_2 не надавав
розписку про передання грошових
коштів.

Після чого, ОСОБА_3 поїхав до Росії.
Неодноразово просив ОСОБА_2 укласти
договір про передачу йому у власність
частини квартири. В жовтні 2006 року,
ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_3 про те, що він
отримав право власності на частину
квартири та може укласти з ним договір
купівлі-продажу.

25.11.2006 р. було укладено договір
довічного утримання на прохання
ОСОБА_2, щоб ОСОБА_3 не виселив з
квартири ОСОБА_2 За умовами договору
довічного утримання ОСОБА_3 надав право
ОСОБА_2 на проживання в квартирі до
смерті, а частина квартири переходить у
власність ОСОБА_3 Після чого, ОСОБА_2
видав дублікат ключів від квартири.
Вони домовились, що ОСОБА_2 буде
проживати в квартирі, скільки йому
потрібно, натомість ОСОБА_2 написав
розписку про те, що ОСОБА_3 надавав йому
матеріальну допомогу, навіть в більшій
сумі чим зазначено в договорі
довічного утримання. Протягом 2006-2013 р.
ОСОБА_2 не отримував від ОСОБА_3 ніяких
грошей.

Умови ст.235 ЦК України вказують на те, що
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину який сторони
насправді вчинили.

Ухвалою суду від 11.03.2014 р. об'єднано в
одне провадження позовну заяву ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про розірвання договору
довічного утримання та зустрічний
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
договору довічного утримання удаваним.

Позивач ОСОБА_2 та представник позивача
в судовому засіданні позов підтримали
та пояснили, що позивач мешкає у
квартирі АДРЕСА_1. Дружина позивача
ОСОБА_9 тяжко хворіла. ОСОБА_3
запропонував йому укласти договір
довічного утримання. 25.11.2006 р. було
укладено договір довічного утримання,
відповідно до умов договору ОСОБА_3
зобов»язався надавати матеріальну
допомогу по 2000 грн. Розписку ОСОБА_2
написав відразу після укладення
договору, що ОСОБА_3 виконує умови
договору довічного утримання. ОСОБА_3 в
2007 р. надав допомогу в сумі 600 доларів та
3000 рублів, в подальшому не надавав йому
грошові кошти. ІНФОРМАЦІЯ_1. дружина
померла. ОСОБА_2 звертався до ОСОБА_3 про
допомогу, однак останній допомоги не
надав. Просив ОСОБА_3 відремонтувати
квартиру, на що було відмовлено, просив
кошти на операцію очей, на що також
відмовив. ОСОБА_2 потребував сторонньої
допомоги за станом здоров»я, є
інвалідом 1 групи. Просили розірвати
договір довічного утримання та
повернути майно, що було передано за
договором довічного утримання. Проти
зустрічного позову заперечували,
оскільки не укладав договір
купівлі-продажу квартири, кошти не
отримував в сумі 100000,00 грн.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти
позову заперечував, підтримав
зустрічну позовну заяву та зазначив, що
ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_3 купити в
нього ? частину квартири, де він
проживав разом з дружиною, а саме
частину квартири АДРЕСА_1. Позивач
ОСОБА_3 дав на це згоду і запропонував
укласти договір купівлі-продажу
частини квартири. Вартість частини
квартири була між ними узгоджена і
становила 100000, 00 грн. гроші за частину
квартири, були передані ОСОБА_2, ОСОБА_3
в сумі 100000,00 грн. в квартирі АДРЕСА_1 в
присутності дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та
брата ОСОБА_15 та ОСОБА_10 Просив визнати
договір довічного утримання удаваним
правочином, визнати даний договір від
25.11.2006 р. як договір купівлі-продажу ?
частини квартири АДРЕСА_1.

Представник 3-ї особи Головного
управління юстиції у м.Києві в судове
засідання не з»явився, про розгляд
справи повідомлявся належним чином,
надіслав заяву про розгляд справи у
відсутності представника.

Суд, вислухавши пояснення
позивача, представників сторін,
допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи приходить до
наступного.

В судовому засіданні встановлено,
що 25.11.2006 р., між позивачем ОСОБА_2 та
відповідачем ОСОБА_3 було укладено
договір довічного утримання,
посвідчений державним нотаріусом
П'ятої Київської державної
нотаріальної контори Мельник І.Р.,
зареєстровано в реєстрі за №4-2543.

Відповідно до п. 1 договору, ОСОБА_2
передав у власність ОСОБА_3 належну
йому на праві приватної власності ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно п. 5 договору, ОСОБА_3
зобов'язався надавати ОСОБА_2 щомісяця
матеріальне забезпечення, сума якого
визначена сторонами в розмірі 2000,00 грн.

Пунктом 6 договору передбачено, що
ОСОБА_3 зобов»язується забезпечити
житлом ОСОБА_2 шляхом збереження права
безоплатного довічного проживання в
квартирі, частина якої відчужується.

Відповідно до довідки ф.3 від 13.02.2013 р. в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований
ОСОБА_2, з 24.12.1999 р.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужував)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов»язується
забезпечити відчужувача утриманням та
(або ) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України „Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" №9 від
06.11.2009 року, за удаваним правочином
(стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин.

Воля сторін в удаваному правочині
спрямована на настання інших
цивільно-правових наслідків, ніж ті, що
передбачені правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК
України головним елементом угоди
(правочину) є вільне волевиявлення та
його відповідність внутрішній волі
сторін, які спрямовані на настання
певних наслідків, то основним
юридичним фактом, який підлягає
встановленню судом є дійсна
спрямованість волі сторін при
укладенні договору та з'ясування
питання про те, чи не укладена ця угода
з метою приховати іншу угоду та яку
саме.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України
передбачено, що обставини, які за
законом можуть бути підтверджені
певними засобами доказування не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК
України заперечення однією із сторін
факту вчинення правочину або
оспорювання його частин може
доводитись письмовими доказами,
засобами аудіо- відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Позивачем ОСОБА_3 не надано належних
доказів, щодо укладення 25.11.2006 р. саме
договору купівлі-продажу, а не договору
довічного утримання. Суд не приймає
пояснення свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10,
що в 2005 р. ОСОБА_3 передав ОСОБА_2
грошові кошти в рахунок оплати за
договором купівлі-продажу квартири.

Суд приходить до висновку, що
позивачем ОСОБА_3 не доведено, що воля
сторін в угоді була спрямована на
укладення договору купівлі-продажу. В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
про визнання договору довічного
утримання від 25.11.2006 р. удаваною угодою,
суд вважає необхідним відмовити.

Відповідно до ст. 755 ч. 1 п. 1 ЦК України
договір довічного утримання (догляду)
може бути розірваний за рішенням суду,
зокрема на вимогу відчужувача або
третьої особи, на користь якої він був
укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обовязків, незалежно від його вини.

Свідки ОСОБА_12. ОСОБА_13, ОСОБА_14 в
судовому засіданні пояснили, що між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір
довічного утримання, ОСОБА_2 скаржився,
що договір не виконується, ОСОБА_3 не
надає матеріальну допомогу.

Свідок ОСОБА_1 в судовому засіданні
пояснила, що мешкає в квартирі ОСОБА_2
з квітня 2009 р., допомагає ОСОБА_2 по
господарству, провели ремонт квартири.
ОСОБА_3 допомогу не надає, кошти не
надсилає. Після того, як ОСОБА_2
повідомив ОСОБА_3 про розірвання
договору, той вчинив сварку.

Таким чином, в судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_3 не
забезпечував ОСОБА_2 необхідною
допомогою, не надавав грошові кошти у
сумі по 2000 грн. матеріального
забезпечення, не забезпечив
безоплатним довічним проживанням у
квартирі та щомісячно не сплачував
квартирну плату за спірну квартиру. За
таких підстав, суд вважає, що ОСОБА_3
неналежним чином виконував обов»язки
за договором довічного утримання,
укладеним між сторонами у справі.

Відповідно до ст. 756 ч. 1 ЦК України у
разі розірвання договору довічного
утримання (догляду) у звязку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обовязків за
договором, відчужував набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення.

На підставі вказаних норм закону,
зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3
неналежним чином виконував взяті на
себе зобов»язання за договором
довічного утримання, укладеним 25.11.2006
р. між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_3, посвідченим державним
нотаріусом П'ятої Київської державної
нотаріальної контори Мельник І.Р., суд
вважає, що вказаний договір може бути
розірваний за рішенням суду, а тому
необхідно повернути ? частину
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,4
кв.м., жилою площею 31,3 кв.м. у власність
ОСОБА_2.

Судовий збір в сумі 243,6 грн. підлягає
стягненню з відповідача ОСОБА_3 на
корись держави.

Керуючись ст. 15, 15-1, 30, 59, 60, 62, 75, 202,
203 ЦПК України, на підставі ст.ст.202, 203,
235, 655, 744-751, 754-756 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я особа
Головне управління юстиції у м.Києві
про розірвання договору довічного
утримання задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання,
укладений 25.11.2006 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідчений державним нотаріусом
П»ятої Київської державної
нотаріальної контори, зареєстрованим в
реєстрі за № 4-2543.

Повернути ? частину квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 44,4 кв.м., жилою площею
31,3 кв.м. у власність ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір в сумі 243, 6 грн.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору
довічного утримання удаваним
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СУДДЯ:
С.І. Кушнір