Справа № 2-2552/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року Соломянський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді Кізюн Л.І.

при секретарях: Рахімовій Н.В.,
Слепусі О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Приватного акціонерного
товариства «По виробництву інсулінів
«Індар» про поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

Позивач 06 березня 2014 року подав до суду
позов до Приватного акціонерного
товариства «По виробництву інсулінів
«Індар» про поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач зазначав, що 18 вересня 2013 року
його було прийнято на роботу до ПрАТ
«По виробництву інсулінів «Індар» на
посаду радника Голови правління з
питань безпеки.

07 лютого 2014 року його було ознайомлено
з наказом про звільнення з роботи за
власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП
України.

Позивач зазначав, що причини
звільнення не відповідають дійсним
обставинам справи, оскільки він не мав
бажання звільнятися з роботи, а заява
про звільнення за власним бажанням (без
зазначення дати) була складена ним під
час працевлаштування 18 вересня 2013 року,
а не 24 січня 2014 року.

Вважаючи звільнення з роботи
незаконним та безпідставним, позивач
звернувся до суду з позовом про
поновлення його на роботі, просив також
стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 07 лютого 2014 року.

У судовому засіданні позивач підтримав
позов та просив про його задоволення,
посилаючись на те, що позивача було
звільнено з роботи без законних на те
підстав та з порушенням встановленого
законом порядку.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, посилаючись на їх
необґрунтованість та безпідставність,
просив у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, свідка,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час
ухвалення рішення суд вирішує, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 18 постанови від 06
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» (із
послідуючими змінами) при розгляді
справ про поновлення на роботі судам
необхідно з'ясовувати, з яких підстав
проведено звільнення працівника
згідно з наказом (розпорядженням), і
перевіряти їх відповідність законові.

Суд не вправі визнати звільнення
правильним виходячи з обставин, з якими
власник або уповноважений ним орган не
пов'язували звільнення.

У судовому засіданні встановлено, що
відповідно до наказу №124-к від 18
вересня 2013 року позивача було прийнято
на роботу до ПрАТ «По виробництву
інсулінів «Індар» на посаду радника
Голови правління з питань безпеки 18
вересня 2013 року. Зазначена обставина
підтверджується даними трудової
книжки позивача (а.с. 8).

Наказом Голови правління ПрАТ «По
виробництву інсулінів «Індар» № 21-к
від 07 лютого 2014 року звільнено 07 лютого
2014 року ОСОБА_1 - радника Голови
правління з питань безпеки з займаної
посади за власним бажанням, згідно ст. 38
КЗпП України (а.с. 9).

Підставою наказу про звільнення стали
заява ОСОБА_1 від 24 січня 2014 року,
погодження у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є, зокрема, розірвання
трудового договору з ініціативи
працівника (статті 38, 39).

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом 1 групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Як вбачається з даних заяви ОСОБА_1 від
24 січня 2014 року на ім'я Голови правління
ПрАТ «По виробництву інсулінів
«Індар», він просив звільнити його з
займаної посади за власним бажанням.

Суд критично оцінює пояснення позивача
про те, що заяву про звільнення з роботи
його примусили написати та подати при
прийнятті на роботу, оскільки позивач
не оспорював умов прийняття на роботу
та не вчиняв дій по відкликанню заяви
про звільнення з роботи, які мав право
зробити, якби ним було подано таку
заяву.

Крім того, навіть якщо позивач подавав
би, як він стверджує, заяву про
звільнення 18 вересня 2013 року, після
закінчення строку попередження про
звільнення, оскільки позивач не
залишив роботи і не вимагав розірвання
трудового договору, дія трудового
договору вважалася б продовженою і
трудовий договір діяв на час подання
заяви 24 січня 2014 року, чого не
заперечують сторони.

В день звільнення з роботи позивач
ознайомився з наказом про звільнення
та отримав трудову книжку (а.с.21).

Позивач у своїх поясненнях та доводах
позовної заяви не вказував, що він
намагався відкликати заяву про
звільнення або залишався на роботі
після закінчення строку попередження
про звільнення.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_2
пояснила, що керівництвом було
передано їй, як начальнику відділу
кадрів ПрАТ «По виробництву інсулінів
«Індар», заяву ОСОБА_1 про звільнення за
власним бажанням від 24 січня 2014 року, за
якою вона підготувала наказ про
звільнення, з яким, після його
підписання, вона ознайомила позивача
та видала йому трудову книжку.

Свідок також пояснила, що про інші
заяви про звільнення позивача з роботи
їй не відомо.

Посилання позивача на телефонну
розмову зі свідком та надані позивачем
докази телефонного з'єднання, суд
оцінює критично, оскільки телефонний
дзвінок на абонентський номер не
свідчить про розмову саме з ОСОБА_2, яка
у судовому засіданні заперечила
наявність такої розмови.

Крім того, згідно зі ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України
визначено, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Судом також встановлено, що порядок
прийому, розгляду та реєстрації
документів на ПрАТ «По виробництву
інсулінів «Індар» регламентується
Порядком роботи з
організаційно-розпорядчими
документами ПрАТ «Індар».

Відповідно до пункту 4.3.2. Порядку заяви
про прийняття на роботу та звільнення з
роботи не підлягають реєстрації
організаційно-контрольним відділом
ПрАТ «Індар».

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Оскільки судом встановлено, що позивач
був звільнений з роботи на підставі
поданої ним 24 січня 2014 року заяви про
звільнення за власним бажанням, яку він
не відкликав, а після закінчення строку
попередження про звільнення залишив
роботу, ознайомився з наказом про
звільнення та отримав трудову книжку,
суд вважає звільнення ОСОБА_1 з роботи
за ст. 38 КЗпП правильним, а тому підстав
поновлення позивача на роботі не
вбачається.

У зв'язку з цим відсутні також підстави
для стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Таким чином, суд вважає, що позивач
звернувся до суду з позовом про
поновлення на роботі в межах
передбаченого законом строку.

Керуючись ст.ст. 24, 36, 38, 233, 235 КЗпП
України, постановою Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 1992 р. №9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», статтями 10, 11, 27, 31, 88, 209, 212- 215
ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства «По
виробництву інсулінів «Індар» про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
м. Києва через районний суд. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Л.І. Кізюн