АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:
головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Шиманського В.Й.

при секретарі - Перевузнику
П.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 04 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» про захист прав споживача та
визнання окремих положень кредитного
договору недійсними та виключення їх з
умов кредитного договору,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року позивач
звернувся із позовом, уточнивши який
зазначив, що 05 квітня 2005 року між
сторонами був укладений договір №
28.3/1-005.05.1 за яким позивач отримав у
кредит 36 000 доларів США із сплатою 15.7%
річних за його використання.

З 01.06.2006 року до 16.04.2010 року між
сторонами було укладено низку
Додаткових угод про внесення змін до
кредитного договору.

Згідно до положень кредитного
договору за порушення строків
повернення кредиту чи сплати
процентів, позичальник зобов'язаний
сплачувати банку за кожний день
прострочення пеню у розмірі подвійної
процентної ставки, встановленої у п. 1.4
цього Договору, що складає 34% річних за
кожен день прострочення від суми
простроченої заборгованості.

Зазначаючи про незаконність
положень п. 4.7 вищевказаного кредитного
договору, з підстав наявності
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків на шкоду позивача, як
споживача послуг, порушення
законодавства, зокрема норм п.п. 1, 2, 9 ст.
18, ст. 21 Закону України «Про захист прав
споживачів», ст.ст. 215-217, 626, 627 ЦК
України, позивач просив визнати
недійсними п. 4.7 кредитного договору №
28.3/1-005.05.1 та п. 4.5 Договору № 2 про
внесення змін до кредитного договору
від 05 квітня 2005 року № 28.3/1-005.05.1 від 21
травня 2007 року і виключити їх з умов
цього кредитного договору.(а.с. 1-4, 38-41,
82-85)

Відповідач проти заявлених
вимог заперечував, просив застосувати
строки позовної давності.(а.с. 66-68, 88-90)

Рішенням Дарницького районного суду
міста Києва від 04 квітня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ
«Родовід Банк» про захист прав
споживачів та визнання окремих
положень кредитного договору
недійсними та виключення їх з умов
кредитного договору відмовлено. (а.с.92,
94-95)

В апеляційній скарзі позивач
зазначив, що суд першої інстанції
порушив норми матеріального і
процесуального права, просив рішення
суду скасувати із ухваленням нового
про задоволення позовних вимог. На
обґрунтування скарги посилався на
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
зазначив, що рішення суду суперечить
вимогам законодавства і обставинам,
які викладені на обґрунтування
заявленого позову.(а.с. 104-108)

В суді апеляційної інстанції
представник позивача ОСОБА_4 підтримав
скаргу і просив її задовольнити,
представник ОСОБА_3 заперечував проти
скарги і просив її відхилити.

Позивач ОСОБА_1 до суду не прибув, був
сповіщений шляхом вручення повістки
його представнику ОСОБА_4 про що у
справі є докази.(а.с. 126-127)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305
ЦПК України, колегія суддів визнала
повідомлення належним, а неявку такою,
що не перешкоджає апеляційному
розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково за таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що на
час укладення кредитного договору та
змін до нього, позивач погоджувався із
оспорюваними положеннями, виконував
умови, сплачував кошти, набравшим
законної сили рішенням суду в справі
про стягнення кредитної
заборгованості зменшено розмір пені до
річного, а відтак, дійшов висновку про
правомірність оспорюваних позивачем
умов договору.

З таким висновком колегія суддів не
погоджується, враховуючи наступне.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст.
203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України від
12 липня 2001 р. N 2664-III "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" договір про надання
фінансових послуг повинен містити
розмір фінансового активу, зазначений
у грошовому виразі, строки його
внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону
України від 12 травня 1991 р. N 1023-XII "Про
захист прав споживачів" (в редакції
Закону чинної на час укладення
оспорюваних договірних положень) до
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту застосовуються
положення цього Закону про
несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати в договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Несправедливими є, зокрема,
умови договору про встановлення вимоги
щодо сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором.(п. 5 ч. 3 ст. 18
вищевказаного Закону)

Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Відповідна правова позиція
міститься і в постанові Верховного
Суду України від 25 вересня 2013 року по
справі №6-80цс13, яка з огляду на
положення ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для застосування судами
України.

Судом встановлено, що 05 квітня 2005
року між сторонами був укладений
договір № 28.3/1-005.05.1 за яким позивач
отримав у кредит 36 000 доларів США
строком до 05 квітня 2015 року із сплатою
15.7% річних за його використання. За п. 4.7
цього Договору було визначено, що за
порушення строків повернення кредитів
чи сплати процентів, позичальник
зобов'язується сплачувати Банку за
кожний день пеню у розмірі подвійної
процентної ставки, встановленої у
пункті 1.4 цього Договору, від суми
простроченого платежу.(а.с. 42-45)

21 травня 2007 року між сторонами
була укладена Додаткова угода за якою
кредитний договір був викладений в
новій редакції, зокрема п. 4.5 нової
редакції кредитного договору
визначено, що за порушення строків
повернення кредитів та/або сплати
процентів за користування кредитами,
позичальник мав сплачувати Банку пеню
за кожний день прострочки у розмірі
подвійної процентної ставки, яка
вказана в п. 1.3 цього Договору.(а.с. 48-51)

10 жовтня 2008 року між сторонами
була укладена Додаткова угода за якою
за погодженням сторін п. 1.3 кредитного
договору викладений в новій редакції і
визначена процентна ставка за
користування кредитом в розмірі 17%
річних.(а.с. 46-47)

Таким чином, згідно до
вищенаведених положень кредитного
Договору за порушення строків
повернення кредиту чи сплати процентів
позичальник мав сплачувати Банку пеню
річний розмір якої складав: із 05 квітня
2005 року - 11 461 %(за умовами договору від
05.04.2005 року за ставкою 15.7 % х 2 х 365 днів),
із 21 травня 2007 року - 9855 %(за умовами
договору в редакції угоди від 21.05.2007
року за ставкою 13.5% х 2 х 365 днів), та із 10
жовтня 2008 року 12 410 %( 17% х 2 х 365 днів).

Вказане свідчить, що такі умови
п. 4.7 кредитного договору № 28.3/1-005.05.1 від
05 квітня 2005 року та п. 4.5 Договору № 2 від
21 травня 2007 року про внесення змін до
кредитного договору від 05 квітня 2005
року № 28.3/1-005.05.1 є несправедливими,
оскільки встановлюють вимогу щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором, що порушує
принцип добросовісності. Такі умови
договору свідчать про наявність
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків сторін, а відтак, доводи
позивача про наявність підстав
застосування п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного
Закону колегія суддів визнала
обґрунтованими.

Відповідно до статті 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної
давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд. За змістом вказаної
норми законодавець виходить не тільки
з безпосередньої обізнаності особи про
факти порушення її прав, а й об'єктивної
можливості цієї особи знати про ці
факти.

Відповідна правова позиція
міститься і в постанові Верховного
Суду України від 21 травня 2014 року у
справі № 6-7цс14, яка з огляду на
положення ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для застосування судами
України.

Про наявність положень п. 4.7
кредитного договору № 28.3/1-005.05.1 від 05
квітня 2005 року і п. 4.5 Договору № 2 від 21
травня 2007 року про внесення змін до
кредитного договору від 05 квітня 2005
року № 28.3/1-005.05.1 позивач дізнався з часу
підписання вказаних договорів у квітні
2005 року та у травні 2007 року про що
свідчить його підпис під вищевказаними
угодами. З цього ж часу позивач мав
об'єктивну можливість знати про
невідповідність вищезазначених і
оспорюваних ним положень кредитного
договору вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18
вищевказаного Закону України «Про
захист прав споживачів», а відтак про
порушення свого права.

Із зазначеним позовом позивач
звернувся у жовтні 2013 року.

Відповідач в суді першої
інстанції заявив про застосування
строку позовної давності як підставу
відмови у задоволенні позовних вимог
про що подав письмову заяву.(а.с. 66-67)

Позивач не заявляв в суді першої
інстанції про визнання поважними і не
наводив причин пропуску строку
позовної давності звернення до суду із
зазначеними вимогами.

Рішенням Апеляційного суду
міста Києва від 13 березня 2014 року в
іншій справі зменшено суму стягуваної
із ОСОБА_1 на користь Банку пені за
вищевказаним договором із 754 382.82 грн. до
201 120.98 грн. в межах річного строку
позовної давності. Посилання
відповідача і районного суду на
вищевказане рішення Апеляційного суду
міста Києва від 13 березня 2014 року як
підставу законності оспорюваних
положень кредитного договору і відмову
в позові колегія суддів визнала
помилковими, оскільки в іншому
провадженні не розглядались вимоги
позивача про визнання положень
кредитного договору недійсними.(а.с.
75-77)

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що заявлені позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
підстав пропуску позивачем строку
позовної давності (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України).

Оскільки судом першої інстанції
відмовлено в задоволенні позову з
інших підстав, рішення районного суду
підлягає скасуванню із ухваленням
рішення суду на підставі ч. 2 ст. 314 ЦПК
України.

Інші доводи апеляційної скарги
цих висновків суду не спростовують,
тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п.
3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 04 квітня 2014 року
скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Родовід Банк» про захист
прав споживача та визнання окремих
положень кредитного договору
недійсними та виключення їх з умов
кредитного договору.

Рішення набирає законної сили негайно
з моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста
Києва:
Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

В.Й.Шиманський

Справа № 22-ц/796/7675/2014

Головуючий у першій інстанції
Сухомлінов С.М.

Доповідач Левенець Б.Б.