АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5785/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука
М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

відповідача ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 4 березня 2014 року по цивільній
справі за позовом Кредитної спілки
«Софія СВЄ» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про
стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року КС «Софія СВЄ»
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів
за кредитним договором та договором
поруки.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.07.2011
між позивачем та відповідачем ОСОБА_4
було укладено договір кредиту № 427-КС,
відповідно до якого відповідач отримав
кредит в сумі 15000 грн. строком на 1 рік із
сплатою 3,5% на місяць, що складає 42%
річних, які нараховуються на залишок
основного боргу за кредитом.

05.12.2011 між позивачем та відповідачем
ОСОБА_4 було укладено договір кредиту
№447-КС, відповідно до якого відповідач
отримав кредит в сумі 6 500 грн. строком
на 1 рік із сплатою 3,5% на місяць, що
складає 42% річних, які нараховуються на
залишок основного боргу за кредитом. В
забезпечення виконання зобов'язання
ОСОБА_2 виступила поручителем при
укладенні даних договорів.

Також 04.07.2011 та 05.12.2011 між позивачем та
відповідачем ОСОБА_2 були укладені
договори поруки за якими остання взяла
на себе зобов'язання нести
відповідальність за невиконання
ОСОБА_4 зобов'язань за кредитними
договорами № 427-КСта № 447-КС.

Відповідач свої зобов'язання належним
чином не виконує, внаслідок чого станом
на 01.11.2013 має заборгованість за
договором кредиту № 427-КС від 04.07.2011 в
розмірі 32911 грн. 46 коп., яка складається
із заборгованості по кредиту в сумі 14920
грн. та заборгованості за відсотками в
сумі 17991 грн. та за договором кредиту №
447-КС від 05.12.2011 сума заборгованості
станом на 01.11.2013 становить 10754 грн. 56 коп.
і складається із заборгованості по
кредиту в розмірі 5152 грн. та
заборгованості за відсотками в розмірі
5602 грн. 56 коп.

У зв'язку з порушенням зобов'язань
відповідачами існуюча заборгованість
підлягає стягненню з відповідачів в
солідарному порядку.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 04.03.2014 позов
задоволено: стягнуто солідарно з
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь КС «Софія
СВЄ» заборгованість за договором
кредиту № 427-КС від 04.07.2011 в розмірі 32911
грн. 46 коп., за договором кредиту № 447-КС
від 05.12.2011 в розмірі 10754 грн. 56 коп. та
судовий збір в сумі 436 грн. 66 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати. Вважає,
що рішення є незаконним,
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а також судом не
досліджено обставини, що мають
значення для справи. Зокрема вважає, що
суд безпідставно не застосував норму ч.
4 ст. 559 ЦК України, яка підлягала
застосуванню, оскільки це призвело до
помилкового покладення судом
відповідальності як на поручителя за
договорами поруки, тоді як порука була
припинена. Також вказує, що суд
безпідставно стягнув судовий збір в
солідарному порядку, оскільки закон не
передбачає стягнення судових витрат в
солідарному порядку.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні підтримали
апеляційну скаргу з викладених в ній
підстав та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
про причини неявки суд не повідомив.
Колегія суддів визнала за можливе
розглянути справу за відсутності осіб,
які не з'явились, оскільки їх неявка не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Рішення суду оскаржено відповідачем
лише в частині задоволених позовних
вимог щодо ОСОБА_2, в іншій частині
рішення суду сторонами не оскаржено.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачі порушили взяті на себе
зобов'язання, визначені кредитними
договорами та договорами поруки,
укладеними між сторонами, щодо
вчасного повернення кредиту та сплати
відсотків за його користування, що
призвело до виникнення заборгованості,
яка підлягає, в силу вимог договору та
закону, стягненню з відповідачів в
солідарному порядку.

Вказаний висновок суду є законним та
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 04.07.2011 між позивачем та
відповідачем ОСОБА_4 було укладено
договір кредиту № 427-КС, відповідно до
якого відповідач отримав кредит в сумі
15 000 грн. строком на 1 рік із сплатою 3,5%
на місяць, що складає 42% річних, які
нараховуються на залишок основного
боргу за кредитом.

Пунктом 2.3 договору встановлено, що
моментом (днем) повернення кредиту
вважається день зарахування на
відповідні рахунки кредитора (або
повернення в касу кредитора): суми
кредиту, нарахованих процентів та
можливих штрафних санкцій, визначених
цим договором якщо інше не випливає з
умов цього договору.

Згідно п.2.4.1 договору сплата процентів
та частини тіла кредиту у сумі не
меншій, ніж зазначено у графіку
(додаток №1 до договору), здійснюється у
валюті кредиту в касу кредитора не
пізніше п'ятнадцятого числа місяця,
наступного за тим, в якому нараховані
проценти.

Відповідно до п. 2.5 договору у разі
наявності простроченої заборгованості
за кредитом та несплачених процентів
за його використання, кошти в першу
чергу направляються на сплату
прострочених процентів.

Згідно п. 4.1 договору у разі
прострочення позичальником строків
сплати процентів та тіла кредиту,
визначених п.2.4 цього договору, а також
прострочення строків повернення
кредиту, визначених п.2.6.3, 3.2.3, 4.3 цього
договору більш, ніж на п'ять днів,
кредит вважається простроченим, і
нарахування відсотків здійснюється за
подвійною ставкою, визначеною п.1.1
цього договору.

04.07.2011 між позивачем та відповідачем
ОСОБА_2 було укладено договір поруки
№280-КС/П, відповідно до якого
відповідач ОСОБА_2 поручилась перед
позивачем за виконання відповідачем
ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором
кредиту № 427-КС від 04.07.2011.

05.12.2011 між позивачем та відповідачем
ОСОБА_4 було укладено договір кредиту
№447-КС, відповідно до якого відповідач
отримав кредит в сумі 6 500 грн. строком
на 1 рік із сплатою 3,5% на місяць, що
складає 42% річних, які нараховуються на
залишок основного боргу за кредитом.

Порядок надання кредиту та сплати
процентів за даним договором
відповідає порядку надання кредиту та
сплати процентів, встановленому
договором кредиту № 427-КС від 04.07.2011.

05.12.2011 між позивачем та відповідачем
ОСОБА_2 було укладено договір поруки №
300-КС/П, відповідно до якого відповідач
ОСОБА_2 поручилась перед позивачем за
виконання відповідачем ОСОБА_4 своїх
зобов'язань за договором кредиту№447-КС
від 05.07.2011 року

З метою досудового врегулювання спору
позивачем 16.01.2012 за вих. № 16/01/КС, 03.09.2012
за вих. № 03/09/КС, 28.02.2013 за вих. № 28/02/КС та
12.08.2013 за вих. № 12/08/КС відповідачу
ОСОБА_4, а 06.03.2013 за вих. № 06/03/КС, 19.01.2012 за
вих. № 19/01/КС відповідачу ОСОБА_2
надсилалися вимоги щодо погашення
кредиту та сплати процентів за
користування кредитом, але вказані
вимоги відповідачами виконані не були.

Перевіривши розрахунки позивача суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
станом на 01.11.2013 загальна сума
простроченої заборгованості по сплаті
кредиту та нарахованим відсоткам за
кредитним договором № 427-КС від 04.07.2011
становить 32911 грн. 46 коп. та 10754 грн. 56
коп. загальна сума простроченої
заборгованості по сплаті кредиту та
нарахованим відсоткам за кредитним
договором № 447-КС від 05.12.2011.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідач, не сплативши у вказаний в
договорі строк кредит, порушив вимоги
ст. 530 ЦК України відповідно до якої,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін),
тобто згідно ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, при чому зобов'язання має
виконуватися належним чином і у
встановлений строк відповідно до умов
договору.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
не звільняє винну сторону від
відповідальності за порушення
зобов'язання.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що
договір є обов'язковим до виконання
сторонами.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредити) позичальникові у розмірі та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

При цьому, слід зазначити, що ч. 2
вказаної статті наголошує, що до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
«Позика», якщо інше не встановлено
параграфом 2 «Кредит» і не випливає із
суті кредитного договору.

Тому, відповідно до вимог ст. 1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюється договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Разом з цим у відповідності до ч. 1 ст. 554
ЦК України, у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитом як солідарні боржники.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
вказано договором поруки.

Крім того, п 3.1. договорів поруки
відповідальність поручителя перед
кредитором обмежується сплатою суми
заборгованості за кредитом, відсотками
нарахованими на залишок основного
боргу, відшкодування збитків за сплату
неустойки (штрафу, пені) згідно
основного договору.

З наведеного вбачається, що судом
першої інстанції обґрунтовано
встановлено, що позивач виконав
належним чином свої зобов'язання за
кредитним договором, натомість,
відповідачі, в односторонньому
порядку, відмовились виконувати взяті
на себе зобов'язання щодо вчасного
повернення кредиту та сплати відсотків
за його користування. Таким чином, в
суді першої інстанції знайшов
підтвердження факт неналежного
виконання відповідачами своїх
зобов'язань за кредитним договором та
договорами поруки, а отже, суд цілком
правомірно дійшов висновку про
необхідність стягнення солідарно з
відповідачів, у відповідності з
вимогами ч. 1 ст. 554 ЦК України, суми
кредиту та відсотків за його
користування, передбачених кредитним
договором.

Суд першої інстанції надаючи правову
оцінку запереченням відповідача
ОСОБА_2 проти заявленого позову цілком
правомірно відхилив їх, зазначивши, що
за договором кредиту №427-КС від 04.07.2011
відповідач ОСОБА_4 фактично отримав
кредит в розмірі 10 000 грн., а не 15 000 грн.,
оскільки з оглянутих в судовому
засіданні оригіналів договору №427-КС
від 04.07.2011, підписаного обома сторонами,
заяви ОСОБА_4 на видачу кредиту в сумі 15
000 грн. від 01.07.2011 та видаткового
касового ордеру від 04.07.2011 вбачається,
що відповідачем ОСОБА_4 було отримано
саме 15 000 грн.

Також є безпідставними посилання
відповідача ОСОБА_2 на примірник
договору №427-КС від 04.07.2011, який був
наданий нею в судовому засіданні суду
першої інстанції, і відповідно до якого
відповідач ОСОБА_4 отримав у позивача
кредит у розмірі 10 000 грн., оскільки
даний договір не підписаний стороною -
позичальником ОСОБА_4, і відповідно не
може вважатися укладеним.

З огляду на викладене, є
необґрунтованими твердження
відповідача ОСОБА_2 щодо припинення на
підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України поруки за
даним договором кредиту в зв'язку із
зміною зобов'язання без згоди
поручителя, оскільки не встановлений
сам факт зміни зобов'язання.

Не заслуговують на увагу і заперечення
позивача в частині звільнення її від
відповідальності за невиконання
зобов'язань за договором кредиту,
передбачених п.5.1 договору кредиту
№427-КС від 04.07.2011 року та п.5.1 договору
кредиту № 447-КС від 05.12.2011, оскільки
вказані положення договорів
стосуються особи позичальника і не
відносяться до особи поручителя за
договорами поруки.

Отже, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для припинення
поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України,
про що зазначалось відповідачем в
запереченнях, оскільки під час
розгляду справи не встановлено факту
зміни зобов'язання без згоди
поручителя.

Такі висновки суду ґрунтуються на
наявних у справі доказах і фактичних
обставинах справи.

Разом з цим, оскаржуючи рішення в
апеляційному порядку відповідач в
апеляційній скарзі наводить зовсім
інші доводи і заперечення проти позову,
які не були предметом дослідження
судом першої інстанції і, відповідно,
суд був позбавлений можливості надати
їм відповідну правову оцінку.

Так, доводи апеляційної скарги
відповідача зводяться до того, що суд
першої інстанції не звернув увагу на
припинення поруки на підставі ч. 4 ст. 559
ЦК України у зв'язку з не пред'явленням
позивачем вимоги до поручителя
протягом шести місяців.

Однак, як вже зазначалось, суд першої
інстанції, у відповідності з вимогами
ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, не мав
процесуальної можливості з власної
ініціативи досліджувати і надавати
оцінку іншим обставинам про які не було
заявлено сторонами ні в позові, ні в
запереченнях.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскільки
наведені в апеляційній скарзі доводи
та вимоги не були предметом розгляду
судом першої інстанції у зв'язку з тим,
що відповідач з цих підстав заперечень
проти позову не висловлював, то й суд
апеляційної інстанції, у відповідності
з вимогами ст. 303 ЦПК України,
позбавлений законних підстав для
надання їм відповідної правової
оцінки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про не повне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи є
необґрунтованими та безпідставними,
оскільки суд розглянув справу в межах
заявлених вимог та з урахуванням
заперечень наданих сторонами, надавши
їм відповідну оцінку, і постановив
правильне по суті і справедливе
рішення щодо солідарного стягнення з
відповідачів заборгованості, яке, в
силу вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може
бути скасоване з одних лише формальних
міркувань.

Разом з цим, колегія суддів не може
погодитись з рішенням суду в частині
солідарного стягнення з відповідачів
на користь позивача судового збору, з
огляду на те, що чинним законодавством,
що регулює питання стягнення судового
збору не передбачено покладення
солідарного обов'язку на відповідачів
по відшкодування судових витрат, в тому
числі і витрат по сплаті судового
збору, а тому в частині солідарного
стягнення з відповідачів на користь
позивача судового збору рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про стягнення з
відповідачів судового збору в рівних
частках з кожного.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 4 березня 2014 року в частині
солідарного стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_2
на користь Кредитної спілки «Софія
СВЄ» судового збору - скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4, (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь Кредитної спілки «Софія СВЄ»
(м. Київ, вул. Оскольська, 31, )
судовий збір у розмірі 218 (двісті
вісімнадцять) грн. 33 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на
користь Кредитної спілки «Софія СВЄ»
(м. Київ, вул. Оскольська, 31, )
судовий збір у розмірі 218 (двісті
вісімнадцять) грн. 33 коп.

В іншій частині рішення суду - залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді