Ухвала

іменем україни

22 травня 2014 рокум.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, посилаючись на те,
що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідач
ОСОБА_2 та інші члені сімї. Всього в
квартирі зареєстровано вісім осіб, а
фактично проживає троє.

Відповідач ОСОБА_2 в 1998 році придбав
квартиру АДРЕСА_2 та з цього часу
постійно проживає в ній разом із своєю
сімєю.

Крім того, 19 липня 2011 року Залізничним
районним судом м. Львова було ухвалено
рішення про вселення ОСОБА_2 до
квартири АДРЕСА_1, 13 березня 2012 року
ухвалою апеляційного суду Львівської
області дане рішення залишено без змін.

14 березня 2012 року відповідач ОСОБА_2
потрапив до спірної квартири,
відкривши двері дублікатом власних
ключів. Проте ОСОБА_2 з 15 березня 2012 року
до сьогодні в спірній квартирі не
проживає без поважних причин, не несе
витрат з утримання житла, тому може
бути визнаний судом таким, що втратив
право користування житлом.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 30
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 24 лютого 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1,
ОСОБА_2 просять зазначені судові
рішення скасувати, посилаючись на
порушення судами норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до змісту ст. ст. 71, 72 ЖК
України особа може бути визнана такою,
що втратила право на житло у тому
випадку, якщо вона більш як шість
місяців без поважних причин не
проживає за місцем своєї реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як встановлено в ухвалі апеляційного
суду Львівської області від 21 липня 2008
року в справі за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 29 лютого 2008
року, суд виходив із того, що рішенням
Залізничного районного суду м. Львова
від 30 квітня 2002 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 15 липня 2002 року та ухвалою
Верховного суду України від 05 березня
2004 року, відповідач не проживає в
спірній квартирі лише тому, що позивач
створив неможливі для цього умови. При
цьому суд прийняв до уваги ту
обставину, що після ухвалення
Залізничним районним судом м. Львова
рішення від 30 квітня 2002 року про
відмову в позові про визнання
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 такими, що
втратили право користування квартирою,
останні 26 червня 2002 року звернулися до
суду з позовом про усунення перешкод у
користуванні квартирою, який було
об'єднано в одне провадження з позовом
ОСОБА_1 від 11 травня 2004 року до
відповідачів про визнання їх такими, що
втратили право користування квартирою,
задовольнив вимоги відповідачів від 26
червня 2002 року, зобов'язавши позивача
не чинити їм перешкод у користуванні
жилими приміщеннями спірної квартири.

Відтак, суд дійшов висновку, що доводи
позивачів щодо непроживання
відповідача у спірній квартирі понад
шість місяців без поважних причин
спростовуються матеріалами справи,
об'єктивними обставинами та зібраними
доказами.

Позов пред'явлено до суду з посиланням
на те, що відповідач не проживає в
спірній квартирі без поважних причин
та не цікавиться нею.

Як вбачається з наявних в матеріалах
справи копій квитанцій від 12 травня 2009
року, 29 січня 2010 року, 03 березня 2010 року
ОСОБА_2, ОСОБА_4 сплачували комунальні
послуги за квартиру.

Викладене свідчить про те, що
відповідач ОСОБА_2 цікавився спірним
житлом та ніс витрати з утримання
житла.

З'ясувавши обставини справи, суд
вважав, що причини непроживання ОСОБА_2
у спірній квартирі не можуть бути
визнані такими, що допущені без
поважних причин. Відповідач не
проживає у спірній квартирі в зв'язку з
тим, що позивач створює несприятливі
умови для цього, сторони перебувають у
неприязних відносинах та конфлікт між
ними носить стійкий характер.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що зазначені судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права;
наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 30
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від
24 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель