АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________Про
вадження№22-ц/790/1665/14
Головуючий 1 інстанції - Золотарьова Л.
Справа № 2018/1138/2012
Доповідач - Кіпенко І.С.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2014 р. Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого судді Кіпенка
І.С.,

суддів - Кіся П.В.,
Котелевець А.В.,

при секретарі - Мерзлікіній
А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Київського районного суду м.
Харкова від 24 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Харківської міської ради, Управління
Держкомзему в м. Харкові про визнання
частково недійсним рішення сесії
Харківської міської ради та недійсним
державного акту про право власності на
земельну ділянку,

встановила:

16.07.2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_1, Харківської міської
ради, Управління Держкомзему в м.
Харкові, в якому з урахуванням
уточнених вимог просив:

визнати недійсним рішення 15 сесії 6
скликання Харківської міської ради від
25.04.2012 р. за № 707/12 в частині передачі у
власність земельної ділянки по АДРЕСА_1
ОСОБА_1, площею 0,1000 га.;

визнати недійсним державний акт на
право власності на спірну земельну
ділянку серії ЯМ №219082, виданий 09.07.2012
року на ім'я ОСОБА_1, зареєстрований в
Книзі запису державних актів на право
власності на землю та на право
користування землею, договорів оренди
землі за №01652, кадастровий
№:03:006:0082.

В обґрунтування своїх вимог зазначав,
що згідно договору міни він є власником
38/78 частин житлового будинку за адресою
АДРЕСА_1, попереднім власником цієї
частини будинку був ОСОБА_3

Власником 40/78 вищевказаного
домоволодіння є ОСОБА_1, попереднім
власником цієї частини будинку була
ОСОБА_4

З інформації при проведенні
геодезичної зйомки, вказано у
технічному паспорті на ім'я ОСОБА_1,
вбачається, що фактичний розмір
земельної ділянки за вказаною адресою
становить 1485м.кв. цей же розмір
земельної ділянки вказана і в договорі
дарування між ОСОБА_4 і ОСОБА_1

10.07.2012року він дізнався, що ОСОБА_1
отримано державний акт на спірну
земельну ділянку на підставі рішення 15
сесії 6 скликання Харківської міської
ради від 25.04.2012 р. за № 707/12 де вказано
про передачу у власність земельної
ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_1, площею 0,1000
га.

Вважає, що вказаним рішенням
Харківської міської ради порушуються
його права, оскільки на виділеній
ОСОБА_1 ділянці знаходиться належний
йому погріб літ «З», який був
збудований ще попереднім власником
ОСОБА_5 та успадкований ОСОБА_3

У судовому засіданні першої інстанції
представник позивача позов підтримала,
просила його задовольнити з підстав
вказаних у позові.

Представник відповідача ОСОБА_1,
представник ХМР позов не визнали,
просили у задоволенні позову
відмовити.

Представник Управління Держкомзему в
м. Харкові позовні вимоги не визнав,
вважав, що Рішення прийняте ХМР - є
законним.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 24 грудня 2013 року позов
задоволено.

Суд визнав недійсним п.22 рішення 15
сесії 6 скликання Харківської міської
ради від 25.04.2012 р. за № 707/12 в частині
передачі у власність земельної ділянки
по АДРЕСА_1 ОСОБА_6, площею 0,1000 га.;

визнав недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯМ №219082, виданий 09.07.2012 року на
ім'я ОСОБА_1, зареєстрований в Книзі
запису державних актів на право
власності на землю та на право
користування землею, договорів оренди
землі за №01652, кадастровий
№:03:006:0082.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ставиться
питання про скасування рішення суду з
посиланням на невідповідність рішення
обставинам справи та ухвалення нового,
про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційні скарги підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції не відповідає
вищевказаним вимогам з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 59 цього Кодексу
обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть бути
підтверджені іншими засобами
доказування.

За правилами ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконання, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Як установлено судом і таке вбачається
із матеріалів справи, позивач ОСОБА_2
набув право власності на житлового
будинку АДРЕСА_1 за договором міни від
23.02.2012 року, посвідченого приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_7. Державна
реєстрація договору міни здійснена
органом БТІ відповідно до витягу про
державну реєстрацію прав 14.03.12 року.

На час придбання, про що вказано в
договору міни 23.02.2012 року, житловий
будинок являв собою - житловий будинок
з прибудовами - літ А-1, загальною площею
132, 4 кв.м., житловою площею 82,5 кв.м. та
надвірні будівлі: сарай - літ. Г. льох -
літ. Д, льох - літ. З, гараж - літ. И,
огорожі « 1, 1- 13, сходи № 2, колодязь № 4,
стінка підпірна № 5, замощення № 1.

Таким чином, придбавши 38/78 частин
житлового будинку АДРЕСА_1, загальною
площею 132, 4 кв.м., ОСОБА_2 придбав частину
житлового будинку загальною площею 64,00
кв.м.

Відповідно до ч.6 ст. 120 ЗК України
істотною умовою договору, який
передбачає набуття права власності на
жилий будинок, будівлю або споруду, є
кадастровий номер земельної ділянки,
право на яку переходить у зв'язку з
набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
пов'язане з переходом права на частину
земельної ділянки, здійснюється після
виділення цієї частини в окрему
земельну ділянку та присвоєння їй
окремого кадастрового номера.

В договорі міни від 23.02.2012 року,
укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі під №
454 про перехід права власності чи
користування земельною ділянкою, на
якій розташовано об'єкт нерухомості, її
розмір та кадастровий номер не вказано
(що повинно було бути істотною умовою
договору, згідно ч. 2 ст. 377 ЦК України та
ч.6 ст. 120 ЗК України ).

Разом з тим матеріали справи,
копія технічного паспорту від 25.12.2013р.
містять дані про об'єкти самовільного
будівництва ОСОБА_2, прибудов літ. «а5»,
«а6», мансарди літ. «Ам», веранди літ
«а7», гаражу літ. «Б», а загальна площа
житлового будинку- літ А-1, вже складає
260, 3 кв.м. ,тобто вдвічі більше, ніж
існуюча на час придбання ОСОБА_2 та в 4
рази більша, ніж зареєстрована за
позивачем на праві власності.

Якщо договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

При цьому в силу ст. 376 Цивільного
кодексу України особа, яка здійснила
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Позовні вимоги про визнання права
власності на самочинно збудований
об'єкт ОСОБА_2 не підтримував, у зв'язку
з чим такі були залишені судом без
розгляду.

Крім цього в силу статті 628 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. У даному
випадку суттєвою умовою договору міни
від 23.02.2012 року, державна реєстрація
якого здійснена органом БТІ 14.03.2012 року,
згідно вимог ч. 2 ст. 377 ЦК України є
розмір та кадастровий номер земельної
ділянки, право на яку переходить у
зв'язку з переходом права власності на
житловий будинок, будівлю або споруду,
що є істотними умовами договору, який
передбачає набуття права власності на
ці об'єкти.

Вимоги позивача щодо визнання
недійсним Державного акту на право
власності на земельну ділянку з
підстав порушення прав позивача на
його земельну ділянку, підлягають
судовому захисту в один із способів
передбачений чинним законодавством,
зокрема ст. 152 ЗК України, при цьому
позивач повинен мати необхідний обсяг
прав та обов'язків щодо володіння та
користування своєю землею, тобто
позивач повинен мати право власності
чи право користування земельною
ділянкою, яка знаходиться під його
частиною житлового будинку.

У відповідності до ст. 125 Земельного
кодексу України, право власності та
право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації, а право на
оренду земельної ділянки виникає після
укладання договору оренди і його
державної реєстрації, а також, як
передбачено ч. З вказаної вище правової
норми, приступати до використання
земельної ділянки до встановлення її
меж у натурі (на місцевості), одержання
документа, що посвідчує право на неї, та
державної реєстрації забороняється.

Документ, що посвідчує право власності
чи право постійного користування
земельною ділянкою, згідно ч. 1 ст. 126
Земельного кодексу України, є
державний акт, а право оренди землі,
відповідно до ч.2 тієї ж правової норми,
оформляється договором, який
реєструється відповідно до закону.

Земельна ділянка за вказаною адресою
позивачу у власність не надавалась.
Питання щодо встановлення її меж
органами місцевого самоврядування не
вирішувалось, доказів звернення ОСОБА_2
до уповноважених органів з питання
оформлення прав власності чи
користування земельною ділянкою,
встановлення її меж відсутні. Не
надано таких доказів і суду
апеляційної інстанції.

Доводи позову про те, що підставою
задоволення позову про скасування
рішення 15 сесії 6 скликання Харківської
міської ради від 25.04.2012 р. за № 707/12 в
частині передачі у власність земельної
ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та визнання
недійсним державного акту на право
власності на цю земельну ділянку, -
здійснювалось, зокрема, на підставі
скасованого як незаконного рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 28.11.2012 року, яким ОСОБА_1
було визнано власником житлового
будинку літ. "А-Г з надвірними будівлями
за адресою: АДРЕСА_1, а також на підставі
погашеного 18.07.2012 року технічного
паспорту на домоволодіння за цією ж
адресою у зв'язку з помилково створеною
інвентаризаційною справою на дане
домоволодіння, є безпідставними.

Скасування рішення суду чи внесення
змін до матеріалів технічної
інвентаризації - не є безумовною
підставою скасування рішення органу
місцевого самоврядування, а з
матеріалів справи вбачається, що такою
підставою взагалі не є, оскільки
оскаржуваним рішенням суду не
встановлено та не заперечується право
власності ОСОБА_1 не об'єкт нерухомості,
а відтак і право набуття земельної
ділянки під об'єктом нерухомості у
власність.

Що стосується доводів позову про
розбіжність у імені по батькові ОСОБА_1
у оспорюваному рішенні Харківської
міської ради від 25.04.2012 р. за № 707/12 в
частині передачі у власність земельної
ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та
державному акту на право власності на
земельну ділянку на її ім'я, то в суді
апеляційної інстанції представником
ОСОБА_1 надано копію рішення
Харківської міської ради від 22.06.2012 р.
за № 760/12 якою внесено зміни до
вищезазначеного рішення та виправлено
описку в батьківстві ОСОБА_1

Таким чином, судова колегія вважає, що
позов задоволенню не підлягає у
зв'язку з недоведеністю порушення прав
позивача ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 2
ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 24 грудня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -