Справа № 733/340/14-ц Провадження №
22-ц/795/1022/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції -
Головченко М. М. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки
А.А.суддів:Бечка Є.М., Хромець Н.С.при
секретарі:Руденко О.М.за
участю:представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,
ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 28 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_7 до
редакції газети „Ічнянська панорама",
ОСОБА_5 про захист честі, гідності,
ділової репутації та відшкодування
моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 28.03.2014 року
позовні вимоги ОСОБА_7 було задоволено
частково. В позові ОСОБА_7 до редакції
газети „Ічнянська панорама" та ОСОБА_5
як засновника і редактора газети про
спростування недостовірної
інформації, викладеної в статті
„ІНФОРМАЦІЯ_1" в газеті „Ічнянська
панорама" від ІНФОРМАЦІЯ_2 № НОМЕР_1 -
відмовлено. Визнано, що відомості
поширені ОСОБА_5 в газеті „Ічнянська
панорама" від ІНФОРМАЦІЯ_3 № НОМЕР_2 від
імені „ОСОБА_17, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10
та інші" про те, що „ОСОБА_7 не був
дисидентом" - заголовок статті, в абзаці
восьмому статті „уникнуть
відповідальності за антирадянські
твори міг лише той, хто погодився бути
таємним агентом Комітету держбезпеки,
або публічно покаявся в засобах
масової інформації", в абзаці десятому
статті таку подяку отримав довірливий
ОСОБА_11 „від колишнього двієчника
ОСОБА_7", в абзаці одинадцятому статті
„якщо ви, шановні ічнянці, десь
прочитаєте, що ОСОБА_7 був дисидентом
або антирадянщиком, то знайте, що мова
йде не про вашого земляка ОСОБА_7, 1954
року народження, а про журналіста і
офіцера ОСОБА_12, 1934 року народження,
уродженця м. Донецька … він був обраний
депутатом Верховної ради України"
такими, що не відповідають дійсності,
порочать честь, гідність та ділову
репутацію ОСОБА_7.

Зобов'язано ОСОБА_5 спростувати
вищевказані відомості у місячний строк
з дня набрання рішенням законної сили,
шляхом опублікування спростування в
газеті „Ічнянська панорама" (на першій
сторінці). Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_7 моральне відшкодування в сумі 500
гривень. В задоволенні решти вимог щодо
морального відшкодування - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7
понесені витрати при подачі позову в
сумі 293 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
оскаржуване рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення. Доводи апеляційної скарги
зазначають, що оскаржуване рішення
суду є необґрунтованим, його ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Апелянт вказує,
що позивач не представив суду жодного
доказу (довідки, судові рішення), які б
підтверджували факт того, що він дійсно
був дисидентом, і що в свою чергу
спростовувало б інформацію, яка була
викладена в газеті. ОСОБА_5 зазначає, що
відомості, які суд забов'язав його
спростувати, відповідають дійсним
обставинам та були взяті з перевірених
джерел, тому їх спростування, на його
думку, є недоцільним. Апелянт вказує, що
суд першої інстанції вийшов за межі
своїх повноважень, зобов'язавши
відповідача спростувати фразу ''таку
подяку отримав довірливий ОСОБА_11 від
колишнього двієчника ОСОБА_7''. Стосовно
тверджень в статті про ОСОБА_7,1954 року
народження і ОСОБА_12,1934 року
народження, то апелянт вказує, що
редакція '' Ічнянської панорами'' внесла
ясність в це питання, зокрема, звернула
увагу, що у вказаних осіб різні імена
батьків. Апелянт зазначає, що суд
першої інстанції, стягнувши на користь
ОСОБА_7 500 грн. моральної шкоди, суд
першої інстанції недостатньо
вмотивував свій висновок.

В судове засідання апеляційного суду
відповідачі - ОСОБА_5, представник
редакції газети ''Ічнянська панорама'',
належним чином повідомлені про час і
місце судового розгляду справи,
відповідно до повідомлень про вручення
поштових відправлень (а.с.186,189),не
з'явились. Відповідно до приписів ч.2
статті 305 ЦПК України, неявка сторін або
інших осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд на підставі приписів
статті 308 ЦПК України приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції, -
залишенню без змін, оскільки його судом
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3
Цивільного кодексу України загальними
засадами цивільного законодавства є
справедливість, добросовісність та
розумність.

В ході судового розгляду даної справи
було встановлено і вказані обставини
підтверджуються її матеріалами, що в
газеті „Ічнянська панорама" № НОМЕР_2
від ІНФОРМАЦІЯ_3 та № НОМЕР_1 від
ІНФОРМАЦІЯ_2 були опубліковані статті
„ОСОБА_7 не був дисидентом" та
„ІНФОРМАЦІЯ_1", яка є відгуком на книжку
„ІНФОРМАЦІЯ_4" (а.с. 10-11).

Позивач, звернувшись з даним позовом до
відповідачів, зазначав, що викладена в
статтях інформація принижує його
честь, гідність та ділову репутацію, а
саме: неправдиве твердження про те, що
„ОСОБА_7 не був дисидентом", що
публікація ОСОБА_13 „ІНФОРМАЦІЯ_6" про
зайняття ОСОБА_7 самвидавом у м. Ічні та
м. Києві не відповідають дійсності, а є
„байками ОСОБА_13"; „ОСОБА_7 нібито не
міг бути дисидентом", „уникнути
відповідальності за антирадянські
твори міг лише той, хто погодився бути
агентом Комітету Держбезпеки або
публічно покаявся в засобах масової
інформації"; таку подяку отримав
довірливий ОСОБА_11 „від колишнього
двієчника ОСОБА_7"; „Якщо ви, шановні
ічнянці, десь прочитаєте, що ОСОБА_7 був
дисидентом або антирадянщиком, то
знайте, що мова йде не про вашого
земляка ОСОБА_7, 1954 року народження, а
про журналіста і офіцера ОСОБА_12, 1934
року народження, уродженця міста
Донецька… він був обраний депутатом
Верховної Ради України"; „не зрозуміло,
чому ОСОБА_14 і ОСОБА_7 називають себе
«авторами книжки», якщо вони є лише
упорядниками чужих текстів»; до складу
редколегії книжки „ІНФОРМАЦІЯ_4"
відомого ічнянського краєзнавця
ОСОБА_18 було „внесено без його відома";
„крадіжці та спотворенні" чужої статті
„ІНФОРМАЦІЯ_5" яку взагалі ніколи не
читав; „безсоромне викрадення ОСОБА_7 і
ОСОБА_14 чужих текстів" та звинувачення
у плагіаті, оскільки не згадали
племінницю отамана ОСОБА_15, хоча
користувалися її фактами" (а.с. 3-8).

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
в газеті „Ічнянська панорама" № НОМЕР_2
від ІНФОРМАЦІЯ_3 опублікована стаття
„ОСОБА_7 не був дисидентом", вказана
стаття в газеті підписана від імені
ОСОБА_17, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та інші,
проте, відповідач ОСОБА_5 підтвердив, що
вказана стаття написана ним особисто, і
жодних доручень на публікацію
зазначеної статті вказані особи йому
не надавали. Суд першої інстанції в
оскаржуваному рішенні вказав, що в ході
судового розгляду даної справи
встановлено, що автором вказаної
статті являється відповідач ОСОБА_5,
який не надав суду належних та
допустимих доказів відносно того, що
поширена інформація отримана ним від
ОСОБА_17, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
інших, а тому частина інформації, на яку
посилається позивач не відповідає
дійсності. Стосовно поширення
інформації, що публікація ОСОБА_13
„ІНФОРМАЦІЯ_6" про заняття ОСОБА_7
самвидавом у м. Ічні та м. Києві не
відповідає дійсності, а є „байками
ОСОБА_13" суд першої інстанції вважав,
що вона стосується автора публікації, а
не позивача по справі, тому суд прийшов
до висновку, що в даній частині
позовних вимог необхідно відмовити.
Суд першої інстанції також зазначив, що
авторами книжки „ІНФОРМАЦІЯ_4"
являються ОСОБА_14 та ОСОБА_7 і стаття в
газеті була опублікована за підписом
автора ОСОБА_6, яким були поширені
неправдиві відомості, на які
посилається в позовній заяві позивач
ОСОБА_7, проте аналогічні вимоги
розглядались Ічнянським районним
судом Чернігівської області 07.10.2013 року
за позовом ОСОБА_14 (справа № 733/1280/13-ц), і
рішення суду було частково змінено
рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 02.12. 2013 року
(а.с.149-152). В газеті „Ічнянська панорама"
№ 1 від 02.01.2014 року було опубліковано
спростування поширених відомостей, а
тому, оскільки спір фактично було
вирішено, суд першої інстанції дійшов
висновку, що позивач мав право
звернутись з позовом до автора
публікації- ОСОБА_6 про відшкодування
моральної шкоди, проте, позовні вимоги
позивачем заявлені до редакції газети
'' Ічнянська панорама'' та ОСОБА_5, як
засновника і редактора газети.
Стягуючи на користь позивача в рахунок
морального відшкодування 500 грн., суд
першої інстанції врахував ступінь вини
відповідача ОСОБА_16, глибину моральних
та душевних страждань позивача, і
зазначив, що моральна шкода повинна
бути стягнута з відповідача ОСОБА_16,
який фактично є автором публікації
статті „ОСОБА_7 не був дисидентом".

Апеляційний суд погоджується з вірним
по суті висновком суду першої
інстанції про часткове задоволення
заявлених позовних вимог, оскільки
вказаний висновок узгоджується з
нормами матеріального права, які
регламентують спірні правовідносини
та фактичними обставинами справи.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи, і тому
рішення суду є необґрунтованим, не
знайшли свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду даної справи.

Відповідно до статей 3, 10 Конституції
України честь та гідність людини
визнаються в Україні одними з найвищих
соціальних цінностей.

Стаття 28 Конституції України гарантує,
що кожен має право на повагу до його
гідності. Частиною 4 статті 32
Конституції України визначено, що
кожному гарантується судовий захист
права спростувати недостовірну
інформацію про себе. Відповідно до
приписів статті 68 Конституції України
кожен зобов'язаний неухильно
додержуватися Конституції України та
законів України, не посягати на права і
свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно положень статей 15, 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, також кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 статті 201 Цивільного
кодексу України особистими
немайновими благами, які охороняються
цивільним законодавством, є: здоров'я,
життя, честь, гідність і ділова
репутація.

Згідно приписів статті 270 Цивільного
кодексу України до особистих
немайнових прав відноситься, зокрема,
право на повагу до гідності та честі.
Відповідно до ч.1 статті 275 Цивільного
кодексу України фізична особа має
право на захист свого особистого
немайнового права від протиправних
посягань інших осіб. Захист особистого
немайнового права здійснюється
способами, визначеними главою 3 цього
Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України
„Про інформацію" під інформацією цей
Закон розуміє документовані або
публічно оголошені відомості про події
та явища, що відбуваються у
суспільстві, державі та навколишньому
середовищі.

Фізична особа, яка поширює інформацію,
зобов'язана переконатися в її
достовірності, згідно положень ч. 2
статті 302 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 статті 277 Цивільного
кодексу України негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною, якщо особа, яка її
поширила, не доведе протилежного. При
цьому негативною слід вважати
інформацію, в якій стверджується про
порушення особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.
Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

Статтею 277 Цивільного кодексу України,
а саме, частинами 3,4,6,7 вказаної статті
встановлено, що негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною, якщо особа, яка її
поширила, не доведе протилежного;
спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію; фізична особа, особисті
немайнові права якої порушено у
друкованих або інших засобах масової
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування недостовірної
інформації у тому ж засобі масової
інформації в порядку встановленому
законом; спростування недостовірної
інформації здійснюється у такий же
спосіб, у який вона була поширена.

Стаття 297 Цивільного кодексу України
встановлює, що кожен має право на
повагу до його гідності та честі.
Гідність та честь фізичної особи є
недоторканними. Фізична особа має
право звернутися до суду з позовом про
захист її гідності та честі. Приписами
статті 299 Цивільного кодексу України
закріплено, що фізична особа має право
на недоторканність своєї ділової
репутації. Фізична особа може
звернутися до суду з позовом про захист
своєї ділової репутації.

Відповідно до ч.1 статті 277 Цивільного
кодексу України, фізична особа,
особисті немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та (або)
членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.
Згідно з ч.4 вказаної статті,
спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію.

Відповідно до статті 47 Закону України
„Про інформацію" та статей 37, 41 Закону
„Про друковані засоби інформації
(пресу) в Україні" у випадку, якщо
редакція засобу масової інформації не
має доказів того, що опубліковані нею
відомості відповідають дійсності, вона
несе відповідальність згідно з чинним
законодавством і зобов'язана
спростувати поширену інформацію.

Аналізуючи зазначені вище норми
чинного законодавства, які
регламентують спірні правовідносини в
сукупності із матеріалами справи та
встановленим по справі обставинами,
апеляційний суд приходить до висновку,
що суд першої інстанції вірно зазначив
в оскаржуваному рішенні про те, що
відповідач по справі ОСОБА_5, автор
статті „ОСОБА_7 не був дисидентом", яка
була опублікована в газеті „Ічнянська
панорама" № НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_3, не
представив суду належних та
допустимих доказів того, що поширена
ним інформація отримана від вказаних
авторів, а саме ОСОБА_17, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та інших. І за даних обставин є
обгрунтованими доводи позивача
відносно того, що частина інформації,
про яку йдеться мова в заявлених
позовних вимогах, не відповідає
дійсності.

Згідно із роз'ясненнями п. 15 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 1 від
27.02.2009 року „Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи",
при розгляді справ зазначеної
категорії суди повинні мати на увазі,
що юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Правові норми ч. 3 статті 277 Цивільного
кодексу України встановлюють обов'язок
особи, яка поширила негативну
інформацію, довести достовірність
вказаної інформації. Відповідно до
приписів ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України,
яка регламентує обов'язки доказування
і подання доказів, кожна особа
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; доказування
не може грунтуватися на припущеннях.

Апелянтом не представлено суду жодних
належних та допустимих доказів, як
цього вимагають приписи зазначених
норм права, відносно того, що є
достовірними відомості, які визнані
судом першої інстанції такими, що не
відповідають дійсності та порочать
честь, гідність і ділову репутацію
ОСОБА_7, і які суд зобов'язав ОСОБА_5
спростувати шляхом опублікування
спростування в газеті '' Ічнянська
панорама''. Твердження апелянта щодо
достовірності вказаних відомостей не
можуть бути підставою для скасування
вірного по суті рішення суду першої
інстанції, оскільки вказані твердження
ґрунтуються на припущеннях, разом з
тим, доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

За даних обставин доводи апеляційної
скарги відносно того, що висновок суду
першої інстанції щодо часткового
задоволення вимог позову ОСОБА_7 є
необґрунтованим, не знайшли свого
підтвердження в ході апеляційного
розгляду даної справи, оскільки
висновки суду першої інстанції
узгоджуються з приписами норм
матеріального права, які регламентують
спірні правовідносини та фактичними
обставинами справи.

Твердження апелянта відносно
необґрунтованого стягнення судом з
нього на користь позивача 500 грн. в
рахунок відшкодування спричиненої
моральної шкоди також не знайшли свого
підтвердження в ході апеляційного
розгляду даної справи.

Відповідно до статті 280 Цивільного
кодексу України, якщо фізичній особі
внаслідок порушення її особистого
немайнового права завдано майнової або
моральної шкоди, ця шкода підлягає
відшкодуванню. Відповідно до пункту 4
частини другої статті 23 Цивільного
кодексу України, моральна шкода
полягає у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Виходячи з правового аналізу норм
права, які регламентують відшкодування
моральної шкоди, під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб. Розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Приймаючи до уваги приписи вказаних
норм матеріального права, а також
роз'яснення, викладені в п. 5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995року №4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", апеляційний суд
приходить до висновку, що судом першої
інстанції обґрунтовано стягнуто на
користь позивача з ОСОБА_5 в рахунок
відшкодування спричиненої моральної
шкоди 500 грн., оскільки судом
встановлено, що позивачу були
спричинені моральні страждання діями
відповідача ОСОБА_5 Також апеляційний
суд вважає, що стягнутий розмір
морального відшкодування є співмірним
з понесеними ОСОБА_7 моральними
стражданнями, яких він зазнав
внаслідок приниження його честі,
гідності а також ділової репутації
шляхом розповсюдження відносно нього
інформації, яка не відповідає
дійсності та порочить честь, гідність
та ділову репутацію позивача.

Враховуючи вищенаведене, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції, ухваленого на основі повно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до п.1.ч.1 статті 7 Закону
України ''Про судовий збір'', сплачена
сума судового збору повертається в
разі внесення судового збору в
більшому розмірі, ніж встановлено
законом. На підставі приписів вказаної
норми права ОСОБА_6 (представнику
ОСОБА_5) необхідно повернути надміру
сплачені кошти судового збору за
подачу апеляційної скарги в сумі 49 грн.
80 коп. ( а.с. 173).

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 28 березня 2014
року залишити без змін.

Повернути ОСОБА_6 (представнику ОСОБА_5)
з державного бюджету м.Чернігова
надміру сплачені кошти судового збору
за подачу апеляційної скарги в сумі 49
(сорок дев'ять) грн. 80 коп., сплачені за
наступними реквізитами:

отримувач - УДКСУ м. Чернігова /
м.Чернігів / 22030001,

р/р 0002,

код отримувача 38054398,

банк отримувача ГУДКСУ у
Чернігівській області

код банку отримувача 853592,

код бюджетної класифікації доходів
22030001 „Судовий збір",

прізвище, ім'я, по батькові, адреса
платника: ОСОБА_6, АДРЕСА_1,

сплачені у ВАТ „Ощадбанк", філія -
Чернігівське облуправління ВАТ
„Ощадбанк", згідно квитанції № 52/62 від
02 квітня 2014 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: