Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №291/1526/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді:
Гансецької І.А.

суддів: Микитюк О.Ю.,

Товянської О.В.

при
секретарі: Гуковій О.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання договору дійсним та визнання
права власності на нерухоме майно

за апеляційною скаргою прокурора
Ружинського району Житомирської
області на рішення Ружинського
районного суду Житомирської області
від 18 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з даним позовом. В обгрунтування
позовних вимог зазначив, що 03.09.2011 року
між ним та відповідачем, ОСОБА_3 було
укладено договір купівлі-продажу
будинку, що знаходиться в с.Трубіївка
Ружинського району Житомирської
області. 04.09.2011 року між ними було
укладено також договір купівлі-продажу
нежитлової будівлі в м.Києві.
Відповідач ухиляється від
нотаріального посвідчення даних
договорів, тому позивач просив визнати
вказані договори дійсними та визнати
за ним право власності на будинок
площею 120,00 кв.м. по АДРЕСА_1 і на
нежитлову будівлю площею 82,6 кв.м. по
АДРЕСА_2.

Рішенням Ружинського районного суду
Житомирської області від 18 жовтня 2013
року позов задоволено частково.
Визнано дійсним договір
купівлі-продажу нежитлової будівлі
площею 82,6 кв.м. по АДРЕСА_2, укладений
04.09.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано
за позивачем право власності на дану
будівлю.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор
Ружинського району в інтересах держави
в особі управління Пенсійного фонду
України в Оболонському районі м.Києва
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позову.

Посилається на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.
Зазначає, що правила ст.220 ЦК України не
поширюються на правочини, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та державній реєстрації.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про визнання
договору купівлі-продажу нежитлової
будівлі площею 82,6 кв.м. по АДРЕСА_2
дійсним та визнання права власності на
цю будівлю за ОСОБА_2, суд першої
інстанції, виходив з того, що
відповідач розпорядився належною йому
на праві власності нежитловою
будівлею шляхом укладення договору
купівлі-продажу, у зв'язку з чим спірний
договір є таким, що укладений між
сторонами за взаємною згодою, містить
усі істотні умови, необхідні для
договору купівлі-продажу, які повністю
виконані. Відповідно, є підстави для
визнання його дійсним на підставі
вимог ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання
за позивачем права власності на
вказане майно.

Проте, з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки
неправильне застосування судом норм
матеріального права призвело до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації з
моменту державної реєстрації.

Судом встановлено, що 04.09.2011 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у простій письмовій
формі оформили договір купівлі-продажу
нежитлової будівлі в м.Києві, за
умовами якого позивач придбав цю
будівлю сплативши відповідачу
відповідні кошти.

Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

Разом з тим, частина 2 статті 220 ЦК
України не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів, відповідно до
ст.ст.210, 640 ЦК, пов'язується з державною
реєстрацією, а тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін (п.13 постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.2009 року „Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними").

Оскільки спірний договір дарування
частини житлового будинку підлягає як
нотаріальному посвідченню так і
державній реєстрації, суд першої
інстанції безпідставно визнав його
дійсним.

Крім зазначеного, в матеріалах справи
взагалі відсутні докази того, за ким
зареєстроване право власності на
нежитлову будівлю площею 82,6 кв.м. по
АДРЕСА_2 і чи було воно зареєстроване за
ОСОБА_3 Суд вказані обставини не
перевірив і не з'ясував чи мала право
відповідач розпоряджатися спірним
майном.

Враховуючи наведене, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст. 209,218,303,304,307,309,313,314,316,
317,319,324,325 ЦПК України колегія суддів
апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу прокурора
Ружинського району Житомирської
області задовольнити.

Рішення Ружинського районного суду
Житомирської області від 18 жовтня 2013
року скасувати. Ухвалити нове рішення.
Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову
до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності на нерухоме майно.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього ж
часу може бути оскаржене в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом
двадцяти днів.

Головуючий :
Судді :