Справа № 344/3005/14-ц
Провадження № 2/344/2185/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Шамотайла О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Івано-Франківськ
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про зобов'язання підписати
проектну документацію,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в Івано-Франківський
міський суд Івано-Франківської області
із зазначеним позовом до відповідача
та просив суд зобов'язати відповідача
підписати проектну документацію
відведення земельної ділянки площею
0,0226 га, яка розташована на території
АДРЕСА_1. В обґрунтування вимог позову
зазначав, що є власником 34/100 частин
домоволодіння, з відповідною частиною
господарських будівель та споруд, що
знаходяться в АДРЕСА_1, вказане майно
позивач отримав у спадщину згідно до
заповіту ОСОБА_5, яке належало йому на
підставі Свідоцтва про право власності
на нерухоме майно, про що видано
Свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 01.12.2003р. Спеціалістами
архітектурно-планувального бюро
управління архітектури та
містобудування винесено межі
земельної ділянки площею: 0.0226 га.
Земельні ділянки розташовані на
території АДРЕСА_1. Межові знаки, якими
закріплена межа земельної ділянки в
кількості 11 шт. показані і передані на
зберігання та охорону
землекористувачу, яким є позивач. Про
це складено акт встановлення і
відновлення зовнішніх меж
землекористування в натурі від 29.10.2013р.
На даний час позивачу необхідно
затвердити проект відведення
зазначеної вище земельної ділянки.
Проте, як відповідь на звернення
позивача Вовчинецька сільська рада
листом від 03.01.2014 р. за № 02.2.13/19
повідомила, що затвердження проекту
відведення на сесії сільської ради
можливе після підписання суміжником
проектної документації відведення
земельної ділянки. Суміжник ОСОБА_7, що
є відповідачем не хоче підписувати
проектну документацію, а тому
Вовчинецька сільська рада
рекомендувала позивачу та відповідачу
вирішити спірне питання, або ж
звертатися до суду. А тому з посиланням
на норми ст. 106, 120 ЗК України, ст. 16, 1225 ЦК
України ОСОБА_1 просив позов
задовольнити.

В судовому засіданні сторона позивача
позов підтримала та просила його
задовольнити, з підстав, що у ньому
зазначені.

Сторона відповідача у судовому
засіданні заперечувала щодо
задоволення даного позову з підстав, що
зазначені у відзиві, де вказано,
зокрема, що доводи позивача відповідач
вважає необгрунтованими і
безпідставними з огляду те, що згідно з
частиною 3 статті 152 ЗК України, захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
а) визнання прав; б) відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; в) визнання
угоди недійсною; г) визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування; ґ)
відшкодування заподіяних збитків; д)
застосування інших, передбачених
законом, способів. При цьому позивачем
наведені у позовній заяві норми, а саме:
частина 1 статті 106, частина 2 статті 120
ЗК України, частини 2, 3 статті 1225 ЦК
України. Відповідач вважає, що ні у
вказаних нормах закону, ні у будь-яких
інших не йдеться про обов'язок
суміжного користувача погоджувати
технічну документацію із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості) та про
обов'язок підписувати акт про
погодження (встановлення) визначення
меж земельної ділянки, які
оформлюються з метою набуття права
власності на земельну ділянку. Окрім
того, жодна із норм ЗК України та ЦК
України не передбачає захисту прав
особи, яка не є ані користувачем, ані
власником земельної ділянки до моменту
державної реєстрації цих прав (ст.125 ЗК
України). До державної реєстрації таких
прав особа-претендент є особою, яка
бажає одержати земельну ділянку у
власність. Спосіб захисту, обраний
позивачем, лежить у площині
добровільного волевиявлення
відповідача, оскільки немає механізму
державного примусу до вчинення таких
дій, як-от зобов'язати погодити будь-що
та підписати. Підстави з яких
відповідачка відмовилася підписувати
акт від 29.10.2013 р. встановлення й
відновлення зовнішніх меж
землекористування в натурі є істотними
причинами, які перешкоджають та
обмежують права ОСОБА_3 у користуванні
належними їй житловим будинком АДРЕСА_1
та земельною ділянкою. Зокрема,
погодження такої конфігурації ділянки
позивача призведе до блокування
проїзду до вказаного житлового будинку
відповідачки. Таким чином просила
відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників
сторін, допитаного в судовому
засіданні свідка ОСОБА_8, дослідивши
матеріали справи судом встановлені
наступні обставини справи та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 01.12.2003р.
спадкоємцем зазначеного в заповіті
майна ОСОБА_5, померлого 15.04.2002р. є
ОСОБА_1, а спадкове майно на яке видано
зазначене свідоцтво складається із 34/100
частин домоволодіння в АДРЕСА_1 (а.с. 4).

У відповідності до витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно ОСОБА_1 належить 34/100
домоволодіння в АДРЕСА_1 (а.с. зв. 4),
зазначене також підтверджується
копією технічного паспорту на житловий
будинок (а.с. 5-8).

Позивачем затверджено технічне
завдання від 28.10.2013р. за №1662 розроблене
на підставі його заяви на виготовлення
технічної документації із землеустрою
по встановленню меж земельної ділянки
(а.с.9).

Акт встановлення і відновлення
зовнішніх меж землекористування в
натурі від 29.10.2013р. не підписано головою
Вовчинецької сільської ради, а також
інженером-землевпорядником та
суміжним землекористувачем ОСОБА_3, яка
є відповідачем по справі (а.с.10).

Кадастровий план земельної ділянки не
погоджено начальником відділу
Держземагентства у м.
Івано-Франківську, головою
Вовчинецької сільської ради,
суміжником ОСОБА_3, яка є відповідачем
по справі, а також не підписано
начальником
архітектурно-планувального бюро та
інженером-землевпорядником (а.с.11).

Листом від 03.01.2014р. за №02.2.13/19 Сільський
голова М.Назар повідомив позивачу, що
затвердження проекту відведення на
сесії сільської ради можливе після
підписання суміжником проектної
документації на відведення земельної
ділянки, причини не підписання ОСОБА_3
виклала у письмовому поясненні, копія
якого долучена до відповіді, однак
позивачем суду не представлена, при
цьому рекомендовано позивачу вирішити
спірне питання із суміжником, в тому
числі в судовому порядку (а.с.12).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Для
встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд вказує, що порушені права
землекористувачів повинні підлягати
захисту способами, передбаченими ст. 152
ЗК України, з обов'язковим дотриманням
норм чинного законодавства. Особа,
права якої порушено, може скористатися
не будь-яким, а конкретним способом
захисту свого права. Під способами
захисту суб'єктивних цивільних прав
розуміють закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника.

В позовній заяві позивач покликався на
норми ст.ст. 106, 120 ЗК України та ст.ст. 16,
1225 ЦК України, яким визначається
наступне.

За ч. 2 ст. 120 ЗК України передбачено, що
якщо жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Ч.1 ст. 106 ЗК України вказує, що власник
земельної ділянки має право вимагати
від власника сусідньої земельної
ділянки сприяння встановленню твердих
меж, а також відновленню межових знаків
у випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.

За ч.2 та 3 ст. 1225 ЦК України передбачено,
що до спадкоємців житлового будинку,
інших будівель та споруд переходить
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені. До спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, яка
необхідна для їх обслуговування, якщо
інший її розмір не визначений
заповітом.

Стаття 16 ЦК України передбачає захист
цивільних прав та інтересів судом.

Позивач не є власником земельної
ділянки, при цьому він є її
користувачем.

Суд погоджується із доводами
відповідача про те, що в жодній із норм
закону на які посилається позивач не
їдеться про обов'язок суміжного
користувача погоджувати технічну
документацію із землеустрою та
обов'язку підписувати акт про
встановлення і відновлення зовнішніх
меж землекористування.

Відтак суд вважає, що спосіб захисту,
обраний позивачем, лежить у площині
добровільного волевиявлення
відповідача, оскільки немає механізму
державного примусу до вчинення таких
дій, зокрема, як зобов'язати погодити
будь-що та підписати.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 116
Земельного Кодексу України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Частиною 3 цієї статті передбачено, що
безоплатна передача земельної ділянки
у власність громадян провадиться, в
тому числі і у разі приватизації
земельної ділянки, яка перебуває у
користуванні громадян.

Порядок та підстави безоплатної
приватизації земельних ділянок
громадянами, визначений ст.118 ЗК
України, відповідно до якої громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідного органу місцевого
самоврядування за місцем знаходження
земельної ділянки.

Порядок встановлення меж земельних
ділянок передбачено відповідною
Інструкцією про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженою наказом Державного
Комітету України із земельних ресурсів
за № 376 від 18 травня 2010 року із змінами
та доповненнями, де передбачено, що
технічна документація із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
включає в тому числі і план меж
земельної ділянки, складений за
результатами кадастрової зйомки.

Відповідно до положень ст. 198 ЗК
України, кадастрова зйомка - це
комплекс робіт, виконуваних для
визначення та відновлення меж
земельних ділянок, який включає в себе
погодження меж земельної ділянки з
суміжними власниками та
землекористувачами.

Так, із суті вказаної норми слідує, що
погодження меж земельної ділянки з
суміжними землекористувачами, як
складової кадастрової зйомки, означає
не обов'язковість надання згоди
суміжного землекористувача на певну
межу земельної ділянки, а вказує на
необхідність здійснення процедури
такого погодження, наслідком якої може
бути як згода так і не згода суміжного
користувача на відповідні межі
земельної ділянки.

Таким чином, право позивача на
безоплатне отримання земельної
ділянки у власність встановлено
наведеними правовими нормами у
зазначеному порядку, і реалізація
вказаного права, не залежить від
безумовної згоди на таке суміжного
користувача.

Тобто, підставою набуття права на землю
у даному конкретному випадку є рішення
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування, з подальшим
оформленням відповідних
правовстановлюючих документів.

При цьому, обов'язок по перевірці
дотримання вимог діючого
законодавства, в тому числі і
обґрунтованість відмови на погодження
суміжних меж, при прийнятті
відповідного рішення та подальшої
видачі правовстановлюючого документа
покладається безпосередньо на органи
місцевого самоврядування, які є
відповідальними за свою діяльність
перед юридичними та фізичними особами
(ст.74 Закону України «Про місцеве
самоврядування» від 21 травня 1997 року (з
наступними змінами та доповненнями)).

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 33 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
надання земельних ділянок громадянам
для будівництва та обслуговування
житлового будинку здійснюється
відповідними органами місцевого
самоврядування в порядку,
передбаченому законом.

Повноваження сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин щодо розпорядження землями
територіальних громад, передачі
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб, наданні земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності, вилучення землі
із земель комунальної власності також
передбачені положеннями ст. 12 ЗК
України. При цьому рішення ради (чи її
органів) з цього питання, або
бездіяльність ради в цьому питанні,
може бути предметом оскарження в суді.

Виключно судом вирішуються земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян. Органи місцевого
самоврядування вирішують спори про
межі земельних ділянок, що перебувають
у власності, користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства (стаття 158 ЗК). У цій же
статті зазначено, що у разі незгоди
власників землі або землекористувачів
з рішенням органів місцевого
самоврядування, центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері земельних відносин,
спір вирішується судом.

Виходячи з наведеного в задоволенні
позову слід відмовити.

На підставі ст. 1225 ЦК України, ст.ст.
12,106,107,116,118, 120,152, 198 ЗК України, ст.ст. 33,74
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та
керуючись ст.ст. 11,57,58, 60, 179,209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
О.В.Шамотайло