АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Служба у справах дітей
Подільської районної в м. Києві
державної адміністрації, про
стягнення аліментів на утримання
дитини, надання дозволу на виїзд за
межі України без згоди та супроводу
другого з батьків, за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3
на рішення Подільського районного
суду м. Києва від 19 березня 2014 року,

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з вказаним позовом, в якому
просила стягнути з ОСОБА_2 на свою
користь аліменти на утримання
малолітньої доньки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини з
усіх видів доходу, але не менше 30
відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку до
досягнення дитиною повноліття
ІНФОРМАЦІЯ_2. Також просила надати їй
дозвіл на тимчасовий виїзд за межі
території України малолітньої ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу
батька ОСОБА_2 до досягнення дитиною
шістнадцяти років.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у
період з 20 лютого 2004 року по 28 грудня
2006 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі з
відповідачем, від якого вони мають
доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

29 червня 2012 року вона уклала шлюб з
ОСОБА_5.

З грудня 2010 року відповідач почав
ухилятися від обов'язку по утриманню
дитини, що змусило її звернутися з
позовом про стягнення аліментів.

З моменту розірвання шлюбу з
відповідачем дитина проживає разом з
нею. Після ухвалення Подільським
районним судом м. Києва рішення від
13.12.2010 р. по справі за позовом
відповідача до неї про усунення
перешкод у спілкуванні з дитиною та
визначення способів участі у
вихованні дитини, останній жодного
разу не звернувся з пропозицією
побачитись з дитиною.

Оскільки на даний момент місце
проживання відповідача їй невідоме,
це робить неможливим спільне
вирішення будь-яких питань щодо життя
дитини.

Зазначила, що дитина навчається в
міжнародній школі «Мерідіан», в якій
на канікулах проводяться екскурсійні
подорожі за кордон. Її рідна сестра
проживає в республіці Кіпр, що дає
можливість періодично вивозити
дитину на відпочинок до цієї країни.
Її чоловік є громадянином Туреччини,
що дозволяє протягом літніх канікул
відпочивати та оздоровлюватись на
морі в Туреччині.

У зв'язку з обмеженням права дитини
на всебічний розвиток внаслідок
безпідставного обмеження у праві
виїзду за кордон, просила позов
задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 19 березня 2014 року позов
задоволено частково. З ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на
утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
в розмірі 1/4 частини заробітку
(доходу) щомісячно, але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, починаючи з 30.10.2013
р. і до досягнення дитиною повноліття.
В решті позову відмовлено. Вирішено
питання розподілу судових витрат.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся
до суду з апеляційною скаргою, в якій
посилається на свою незгоду з
ухваленим рішенням в частині відмови
в наданні дозволу на виїзд за межі
території України громадянина, який не
досяг 16-річного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків.

Зазначив, що хоча представник
відповідача в судовому засіданні і
стверджувала про відсутність
звернень позивача до відповідача про
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон, проте на письмову пропозицію
від 31.03.2014 р. про надання дозволу на
виїзд дитини в літній час на Кіпр
відповідь від відповідача отримана не
була.

Після отримання позовної заяви
відповідач не намагався зв'язатися з
позивачем або з'явитися в судове
засідання, не скористався своїм правом
на побачення з дитиною після
ухвалення рішенням Подільським
районним судом м. Києва від 13.12.2010 р.,
жодної допомоги дитині після
розірвання шлюбу не надавав.

Оскільки дитина має бажання і
можливість виїжджати за кордон для
оздоровлення на море, займається
фігурним катанням та, якби не позиція
батька, приймала б участь у
міжнародних змаганнях, займається в
спеціалізованій школі та має потребу у
виїздах за кордон для перебування в
англомовному середовищі, вказаним
обставинам суд не дав належної
оцінки, просив змінити рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 19 березня 2014 року та задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу
підтримав та просив її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі,
в судове засідання не з'явились, про
час та місце розгляду справи
повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення представника позивача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін
відповідно до ст.10 ЦПК України.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів. Жоден доказ не має
для суду наперед встановленого
значення. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результаті оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, сторони перебували
в зареєстрованому шлюбі з 20 лютого
2004 року по 28 грудня 2006 року, від якого
мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу дитини
проживає разом з матір'ю, яка утворила
нову сім'ю з ОСОБА_5, громадянином
Туреччини.

Ухвалюючи рішення про стягнення
аліментів на утримання дитини в
розмірі ј частини з усіх видів доходу
її батька, суд першої інстанції
врахував стан здоров'я та матеріальне
становище сторін, інші обставини, що
мають істотне значення, та ухвалив
рішення згідно з законом.

Заперечень проти ухваленого по справі
рішення в цій частині апеляційна
скарга не містить.

Відповідно до ст.313 ЦК України фізична
особа має право на свободу
пересування. Фізична особа, яка не
досягла чотирнадцяти років, має право
пересуватися по території України
лише за згодою батьків (усиновлювачів),
опікунів та в їхньому супроводі або в
супроводі осіб, які уповноважені ними.
Фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі
осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст.155 СК України здійснення
батьками своїх прав та виконання
обов'язків мають ґрунтуватися на
повазі до прав дитини та її людської
гідності. Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 13 грудня 2010 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод
в спілкуванні ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та її вихованні.
Встановлено час спілкування з дитиною
в 1 та 3 вихідні, з суботи 11.00 год. до
неділі 18.00 год., та половину вихідних
днів, половину усіх літніх, зимових та
весняних канікул, половину святкових
днів та днів її народження позам
межами місця поживання з
можливістю відпочинку за межами
м.Києва та України, за домовленістю з
матір'ю та зі згоди малолітньої
дитини, відповідно до висновку
комісії з питань захисту прав дітей
Подільської районної у м. Києві
державної адміністрації від 07 грудня
2010 року за №1533.

Відмовляючи у задоволенні позову про
надання дозволу на виїзд дитини за
межі України без згоди та супроводу
батька, суд першої інстанції виходив з
відсутності доказів здійснення
відповідачем батьківських прав
всупереч інтересам дитини.

Враховуючи відсутність доказів
звернення позивача до відповідача з
приводу виїзду дитини за кордон та
чинення останнім перешкод у
вирішенні вказаного питання, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову в цій частині.

При цьому колегія судді враховує ту
обставину, що позивачем не
визначено строки та конкретні країни,
в які планує виїжджати дитина без
дозволу батька.

Доводи апеляційної скарги про
відсутність контакту з відповідачем
та неотримання від нього жодної
допомоги, надіслання відповідачу
після ухвалення рішення пропозиції
надати дозвіл на виїзд дитини до
Туреччини, не є обставинами, які
впливають на правильність ухваленого
у справі рішення.

Враховуючи ту обставину, що згідно
відомостей адресно-довідкового
підрозділу ГУ ДМС в м. Києві від 21.11.2013
р. ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_1,
неотримання від відповідача
відповіді на лист від 31.03.2014 р. з
пропозицією надати дозвіл на виїзд
дитини на кордон, що був надісланий на
адресу: АДРЕСА_2, не є свідченням
відсутності згоди батька на виїзд
дитини за кордон (а.с.34).

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне рішення, з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, а тому підстав для його
скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313 - 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 19 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/6377/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Неганова Н.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.