АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 212/8840/13-ц
Головуючий в суді
Провадження № 22-ц/774/1072/К/14
інстанції - Борис О.Н.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року

м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Митрофанової Л.В., Остапенко
В.О.,

при секретарі - Кузьміній Н.В.,

за участю - позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 27 лютого 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Авіто», про
стягнення заборгованості за договором
позики, -

В С Т А
Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики. В
обґрунтування позовних вимог зазначив,
що між відповідачем та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Авіто»
(ТОВ «Авіто») було укладено договір
позики на суму 7400,00 грн., згідно якого
ОСОБА_3 зобов'язався повернути кошти в
термін до 30 квітня 2011 року. 17 листопада
2010 року між ним та ТОВ «Авіто» було
укладено договір про відступлення
права вимоги за вказаним договором,
таким чином він набув право вимагати
від відповідача повернення позики і
оскільки останній в добровільному
порядку повертати кошти не бажає,
просив суд стягнути на свою користь з
ОСОБА_3 7400,00 грн., три процента річних в
сумі 537,67 грн. та судові витрати по
справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 27 лютого 2014 року
ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні його
позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового про задоволення
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, на його
думку, суд дійшов помилкового висновку
щодо недоведеності позовних вимог,
оскільки наданих ним документів, а
саме: договору позики, видаткового
касового ордеру про видачу коштів та
договору про відступлення права
вимоги, достатньо для підтвердження
факту наявності боргу, а вказані судом
в якості необхідних доказів документи,
зокрема, заява працівника про видачу
позики, наказ про прийняття рішення
керівництвом підприємства, розрахунок
заборгованості та статут, не є
обов'язковими та їх надання не
передбачено жодним нормативним
документом. Крім того, відповідач у
своїх запереченнях підтвердив факт
підписання ним договору позики і
касового ордеру, та не надав жодного
доказу, на підтвердження своїх доводів
та заперечень.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 05 жовтня
2010 року було підписано договір позики
та видатковий касовий ордер, згідно
яких у ТОВ «Авіто» ним було отримано
грошові кошти в сумі 7400 грн. на строк до
31 квітня 2011 року.

Позивач ОСОБА_2 є новим кредитором за
договором цесії після ТОВ «Авіто» від 17
листопада 2010 року.

08 липня 2013 року ОСОБА_2 на адресу
відповідача направлено вимогу про
повернення позики.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що з наданих позивачем документів
неможливо встановити природу
виникнення та наявності
заборгованості, її розміру на
стягненні якої наполягає ОСОБА_2, і,
оскільки доказів в розумінні ст. ст. 57-60
ЦПК України суду не надано, дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог за їх недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і
кредитор (ст. 510 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України
Позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості,
ніж

встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків
для підтвердження того, що гроші або
речі насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або
були одержані у меншій кількості,
ніж встановлено договором. Це
положення не застосовується до
випадків, коли договір був укладений
під впливом обману, насильства,
зловмисної домовленості
представника позичальника з
позикодавцем або під впливом тяжкої
обставини.

Як убачається із договору позики від 05
жовтня 2010 року позикодавець ТОВ
«Авіто» в особі директора Максименка
О.М. на підставі статуту зобов'язався у
термін з 05 жовтня 2010 року до 31 квітня 2011
року надати ОСОБА_3 безвідсоткову
позику в сумі 7400 грн., яку позичальник
зобов'язався погашати щомісяця
частками шляхом внесення коштів у касу
підприємства після отримання позики.

Колегія суддів вважає, що цей договір
не відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України,
оскільки не є доказом укладення
договору позики та факту передачі
грошової суми позичальнику, так як зі
змісту договору вбачається лише
зобов'язання передати ТОВ «Авіто»
відповідачу 7400,00 грн. у позику з 05
жовтня 2010 року по 31 квітня 2011 року, а
останній після їх отримання
зобов'язався повернути позику
товариству.

Згідно видаткового касового ордеру 05
жовтня 2010 року ОСОБА_3 видано 7400,00 грн.
на підставі договору позики.

Відповідач, заперечуючи факт отримання
вказаної суми за цим видатковим
касовим ордером, пояснив, що змушений
був його підписати, оскільки саме цю
суму він не здав до каси підприємства,
керівник якого звинуватив його у
незабезпеченні збереження грошей від
викрадення в нього, тобто під впливом
тяжкої обставини.

На думку колегії суддів цей документ не
є належним доказом факту видачі із каси
товариства 7400,00 грн. відповідачу в
якості позики, оскільки його підписано
керівником ТОВ «Авіто» за себе, за
головного бухгалтера та за касира.

При цьому відсутні докази того, що
відповідно до Статуту товариство та
його керівник можуть надавати членам
товариства та його працівникам позики.

Як убачається із витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців видом
діяльності товариства є
неспеціалізована оптова торгівля
харчовими продуктами, напоями,
тютюновими виробами, оптова торгівля
парфумерними та косметичними товарами
тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 ЦК України
товариством з обмеженою
відповідальністю є засноване одним або
кількома особами товариство, статутний
капітал якого поділений на частки,
розмір яких встановлюється статутом.

Установчим документом товариства з
обмеженою відповідальністю є статут.

Статут товариства з обмеженою
відповідальністю крім відомостей,
передбачених статтею 88 цього Кодексу,
має містити відомості про: розмір
статутного капіталу, з визначенням
частки кожного учасника; склад та
компетенцію органів управління і
порядок прийняття ними рішень; розмір і
порядок формування резервного фонду;
порядок передання (переходу) часток у
статутному капіталі (ст. 143 ЦК України),
а вищим органом товариства з обмеженою
відповідальністю є загальні збори його
учасників (ст. 145 ЦК України).

Частиною 3 ст. 145 ЦК України встановлено,
що компетенція виконавчого органу
товариства з обмеженою
відповідальністю, порядок ухвалення
ним рішень і порядок вчинення дій від
імені товариства встановлюються цим
Кодексом, іншим законом і статутом
товариства.

Частиною 4 вищезазначеної статті
передбачено, що до виключної
компетенції загальних зборів
учасників товариства з обмеженою
відповідальністю належить: 1)
визначення основних напрямів
діяльності товариства, затвердження
його планів і звітів про їх виконання; 2)
внесення змін до статуту товариства,
зміна розміру його статутного
капіталу; 3) створення та відкликання
виконавчого органу товариства; 4)
визначення форм контролю за діяльністю
виконавчого органу, створення та
визначення повноважень відповідних
контрольних органів; 5) затвердження
річних звітів та бухгалтерських
балансів, розподіл прибутку та збитків
товариства; 6) вирішення питання про
придбання товариством частки учасника;
7) виключення учасника із товариства; 8)
прийняття рішення про ліквідацію
товариства, призначення ліквідаційної
комісії, затвердження ліквідаційного
балансу.

Статутом товариства і законом до
виключної компетенції загальних
зборів може бути також віднесене
вирішення інших питань.

В порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України позивач ОСОБА_2 та третя особа
не надали суду доказів щодо прийняття
загальними зборами ТОВ «Авіто»
рішення відносно видачі ОСОБА_3 позики
в сумі 7400 грн., як і не надали доказів на
підтвердження повноважень директора
ТОВ «Авіто» Максименка О.М. укладати
договори позики від імені товариства
в інтересах його членів чи працівників
та одноособово видавати із каси
товариства грошові кошти за такими
договорами, як і одноособово укладати
договори про відступлення прав
товариства грошової вимоги фізичній
або юридичній особі.

Частиною 1 ст. 512 ЦК України передбачено,
що кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок: 1)
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги);
2) правонаступництва; 3) виконання
обов'язку боржника поручителем або
заставодавцем (майновим поручителем);
4) виконання обов'язку боржника третьою
особою.

Цесія (відступлення права вимоги) - це
передання кредитором своїх прав іншій
особі за правочином.

Цесія породжує такі наслідки: 1)
первісний кредитор (цедент) перестає
бути учасником зобов'язання; 2) замість
нього в зобов'язання вступає нова особа
- цесіонарій; 3) змінюється суб'єктний
склад зобов'язання, але зміст його
залишається попереднім.

Як убачається зі змісту договору,
укладеного між ТОВ «Авіто» (первісним
кредитором) та фізичною особою ОСОБА_2
(новим кредитором), останній набув
права вимагати від боржника - ОСОБА_3
виконання зобов'язань за договором
позики, однак при цьому ТОВ «Авіто»
зобов'язав нового кредитора
перерахувати первісному кредитору
сплачену боржником суму
заборгованості протягом тридцяти днів
з дня її отримання від боржника.

Тобто укладений правочин не є
договором цесії у розумінні положень
ст. 512 ЦК України, оскільки за вказаним
договором ОСОБА_2 фактично одночасно
став як кредитором (право вимоги) так і
боржником (зобов'язання повернути
отримані від ОСОБА_3 гроші первісному
кредитору).

З огляду на вищевказане, на думку
колегії суддів, доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують
та не містять підстав для скасування
рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального законодавства, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 27 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: