У Х В А Л А

іменем україни

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Перший
Український Міжнародний Банк», третя
особа - приватний нотаріус Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання виконавчого напису
нотаріуса таким, що не підлягає
виконанню, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - на
рішення апеляційного суду Львівської
області від 06 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що відповідно до умов кредитного
договору від 25 лютого 2008 року публічне
акціонерне товариство «Перший
Український Міжнародний Банк» (далі -
ПАТ «Перший Український Міжнародний
Банк») позичило ОСОБА_7 кредитні кошти у
розмірі 79 тис. доларів США на строк до 25
лютого 2023 року. На забезпечення
виконання умов кредитного договору
банк того ж дня уклав із нею договір
іпотеки, предметом якого є квартира
АДРЕСА_1. У результаті порушення умов
кредитного договору утворилася
заборгованість. 25 травня 2012 року
приватний нотаріус Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
вчинила виконавчий напис на іпотечний
договір. Посилаючись на те, що при
вчиненні виконавчого напису нотаріус
не перевірив безспірності кредитної
заборгованості, позивачка просила
визнати зазначений виконавчий напис
таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 24 жовтня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено. Визнано виконавчий
напис, вчинений 25 травня 2012 року
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
таким, що не підлягає виконанню.
Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 06 грудня 2013 року рішення
районного суду скасовано. У
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що при
вчиненні виконавчого напису нотаріус
не перевірив безспірності
заборгованості за кредитним договором,
не переконався в одержанні боржником
та іпотекодавцем повідомлення про
наявність і розмір заборгованості, а
також неправильно вказав у виконавчому
написі паспортні дані боржників.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив із
того, що нотаріус при вчиненні
виконавчого напису не зобов'язаний
перевіряти безспірності
заборгованості, встановлювати права та
обов'язки учасників правовідносин, а
має перевіряти лише наявність
документів з урахуванням положень
Переліку, за яким стягнення
заборгованості проводиться у
безспірному порядку.

Проте повністю з таким висновком
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 25 лютого 2008 року
ПАТ «Перший Український Міжнародний
Банк» уклало із ОСОБА_7 кредитний
договір, відповідно до умов якого
позичило йому кредитні кошти у розмірі
79 тис. доларів США. На забезпечення
виконання умов кредитного договору
банк того ж дня уклав зі ОСОБА_3 договір
іпотеки, предметом якого є квартира
АДРЕСА_1.

У результаті порушення умов кредитного
договору за ОСОБА_7 утворилася
заборгованість, на підставі чого
приватний нотаріус Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5 25
травня 2012 року вчинила виконавчий
напис, яким звернула стягнення на
предмет іпотеки.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що при вчиненні виконавчого
напису нотаріус не перевірив
безспірності кредитної
заборгованості.

Здійснення виконавчого напису
нотаріусом регулюється ст. ст. 87, 88
Закону України «Про нотаріат», ст. 33
Закону України «Про іпотеку»,
Переліком документів, за якими
стягнення заборгованості провадиться
у безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріусів,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 29 червня 1999 року
№ 1172 (далі - Перелік), Порядком вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»,
затвердженим наказом Міністерства
юстиції України від 22 лютого 2012 року №
296/5 (далі - Порядок), а також Правилами
ведення нотаріального діловодства,
затвердженими наказом Міністерства
юстиції України від 31 грудня 2008 року №
2368/5 (чинними на момент вчинення спірних
виконавчих написів).

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України
«Про нотаріат» нотаріус вчиняє
виконавчі написи, якщо подані
документи підтверджують безспірність
заборгованості або іншої
відповідальності боржника перед
стягувачем та за умови, що з дня
виникнення права вимоги минуло не
більше трьох років, а у відносинах між
підприємствами, установами та
організаціями - не більше одного року.

Згідно з п. п. 1.1-1.2 глави 16 Порядку для
стягнення грошових сум або
витребування від боржника майна
нотаріуси вчиняють виконавчі написи на
документах, що встановлюють
заборгованість, або на правочинах, що
передбачають звернення стягнення на
майно на підставі виконавчих написів.
Перелік документів, за якими стягнення
заборгованості провадиться у
безспірному порядку на підставі
виконавчих написів, установлюється
Кабінетом Міністрів України.

Так, п. 1 Переліку встановлено, що для
одержання виконавчого напису
подаються: а) оригінал нотаріально
посвідченої угоди, що передбачає
сплату грошових сум, передачу або
повернення майна, а також право
звернення стягнення на заставлене
майно; б) документи, що підтверджують
безспірність заборгованості боржника
та встановлюють прострочення
виконання зобов'язання.

Крім того п. 2.1 глави 16 Порядку
встановлено, що для вчинення
виконавчого напису стягувачем або його
уповноваженим представником нотаріусу
подається заява, у якій, зокрема, мають
бути зазначені: відомості про
найменування і місце проживання або
місцезнаходження стягувача та
боржника; дата і місце народження
боржника - фізичної особи, місце його
роботи; номери рахунків у банках,
кредитних установах, код за ЄДРПОУ для
юридичної особи; строк, за який має
провадитися стягнення; інформація щодо
суми, яка підлягає стягненню, або
предметів, що підлягатимуть
витребуванню, включаючи пеню, штрафи,
проценти тощо.

Отже, в основі вчинення вказаної
нотаріальної дії лежить факт
безспірності певної заборгованості.

Суд апеляційної інстанції зазначеного
не врахував та дійшов до помилкового
висновку про відсутність у нотаріуса
обов'язку перевіряти безспірність
заборгованості. Апеляційний суд
припустився порушень ст. ст. 214, 316 ЦПК
України, оскільки мотивувальна частина
судового рішення складається лише із
наведення тексту норм права з
посиланням на те, що нотаріус не
перевіряє безспірність заборгованості
при вчиненні виконавчого напису, тоді
як закон навпаки вимагає цього, а
виконавчий напис вчиняється лише після
перевірки безспірності
заборгованості.

Також апеляційний суд у порушення ст.
ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав оцінки
твердженням позивачки про порушення
відповідачем Порядку в частині
надіслання їй повідомлення про
наявність кредитної заборгованості та
її розрахунку; не встановили який
порядок надіслання повідомлення
передбачено в договорі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України щодо
оцінки доказів та законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 06 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська