Справа № 363/257/14-ц Головуючий у І
інстанції Чірков Г.Є.Провадження №
22-ц/780/3296/14 Доповідач у 2 інстанції
ФінагєєвКатегорія 50
РІШЕННЯ

Іменем України

27 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Химинець Н.М.

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 21
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Державного підприємства
«Український державний
науково-технічний центр антикризових
технологій у промисловості» про
поновлення працівникові попередніх
умов праці, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом та просив поновити
його на роботі, поновити попередні
умови праці та стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 27 600 грн. та 2 400 грн. в якості
відшкодування за спричинену моральну
шкоду.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 16
квітня 2013 року видано наказ, згідно
якого відносно посади заступника
директора з правових та загальних
питань були змінені істотні умови
праці. ОСОБА_1 був попереджений, що з
16.06.2013 року його буде звільнено на
підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку
з фінансовими труднощами на
підприємстві. Відповідач не
запропонував іншу роботу на цьому ж
підприємстві та письмово не повідомив
позивача про зміну істотних умов праці.
Крім того, у підприємства відсутня
відмова ОСОБА_1 від продовження роботи
у нових умовах. Позивача не було
письмово повідомлено про зміну
істотних умов праці, а також не
ознайомлено з новими інструкціями та
іншими документами, які визначають
умови проведення робіт. Зміна істотних
умов його праці в зв'язку із
фінансовими труднощами на
підприємстві є безпідставною і зі
змінами в організації виробництва і
праці не пов'язана.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 21 березня 2014
року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні
позову.

В апеляційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду першої
інстанції через порушення норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити. В обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначає, що
роботодавцем не було дотримано
процедуру зміни істотних умов праці.
Відповідач не має права в
односторонньому порядку змінювати
умови праці.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно наказу №
70-к від 06.06.2011 року ОСОБА_1 обіймав
посаду заступника директора з правових
та загальних питань ДП «УкрДНТЦ АТП».

Наказом № 71-к від 16.04.2013 року на період
зниження обсягів виробництва ОСОБА_1,
через два місяці після ознайомлення з
цим наказом, встановлювався
трьохденний робочий тиждень (вівторок,
середа, четвер) при 24-годинному
робочому тижні.

У зв'язку з відмовою продовжити роботу
згідно змінених істотних умов праці
наказом № 109-к від 17.06.2013 року ОСОБА_1
звільнено із займаної посади на
підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.
Позивачу згідно цього наказу виплачено
вихідну допомогу в розмірі
середньомісячної заробітної плати та
компенсацію за невикористану
відпустку, що підтверджується
відповідними платіжними документами.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивача
звільнено з дотриманням вимог ст. 32 та
п. 6 ст. 36 КЗпП України, а тому підстави
для поновлення його на роботі з
попередніми умовами праці відсутні.

Однак, колегія суддів не може повністю
погодитися з висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України підставами припинення
трудового договору є, зокрема, відмова
від продовження роботи у зв'язку зі
зміною істотних умов праці.

Відповідно до вимог ст. 32 КЗпП України в
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці допускається зміна
істотних умов праці при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою. Про зміну
істотних умов праці - систем та
розмірів оплати праці, пільг, режиму
роботи, встановлення або скасування
неповного робочого часу, суміщення
професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не
може бути збережено, а працівник не
згоден на продовження роботи в нових
умовах, то трудовий договір
припиняється за пунктом 6 статті 36
цього Кодексу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 був повідомлений про зміну
режиму робочого часу за два місяці,
однак, про зміни в організації
виробництва і праці позивач не
повідомлявся.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 28 постанови від 6 листопада
1992 року № 9 "Про практику розгляду
судами трудових спорів" припинення
трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при
відмові працівника від продовження
роботи зі зміненими істотними умовами
праці може бути визнане обґрунтованим,
якщо зміна істотних умов праці при
провадженні роботи за тією ж
спеціальністю, кваліфікацією чи
посадою викликана змінами в
організації виробництва і праці
(раціоналізацією робочих місць,
введенням нових форм організації
праці, у тому числі перехід на бригадну
форму організації праці, і, навпаки,
впровадженням передових методів,
технологій тощо).

Зміна робочого часу ОСОБА_1 відбулася
на період зниження обсягів
виробництва, однак у матеріалах справи
відсутні належні та допустимі докази
зміни в організації виробництва і
праці підприємства, у зв'язку з чим
відбулися зміни істотних умов праці
позивача.

Крім того в матеріалах справи немає
жодного доказу відмови позивача
продовжувати роботу в нових умовах
праці, що у відповідності до вимог ч. 4
ст. 32 КЗпП України, є обов'язковою
умовою, наявність якої надає
роботодавцю право на розірвання
трудового договору з підстав
передбачених п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що звільнення
позивача було проведено незаконно, а
саме за відсутності передбачених ст.ст.
32, 36 КЗпП України підстав.

На зазначене суд першої інстанції
уваги не звернув та дійшов помилкового
висновку щодо законності дій та рішень
відповідача з питань звільнення ОСОБА_1

Висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи та не
ґрунтуються на наявних у справі
доказах, в зв'язку з чим рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення по суті позовних вимог.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 235
КЗпП України у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає
трудовий спір.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП
України у справах про звільнення
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в місячний строк з дня вручення
копії наказу про звільнення або з дня
видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

Так, ОСОБА_1 був звільнений з роботи 17
червня 2013 року та в цей день був
ознайомлений з наказом про звільнення
та отримав трудову книжку (а.с. 100). Таким
чином, строк визначений законом для
звернення до суду з позовом про
поновлення на роботі сплив 17 липня 2013
року. Однак, ОСОБА_1 пред'явив позов до
відповідача у січні 2014 року, тобто з
пропуском встановленого строку.

У заяві про поновлення строку
звернення до суду ОСОБА_1 зазначив, що
строк пропущений ним у зв'язку з тим, що
він звертався до контролюючих та
наглядових органів з приводу
незаконності наказу про звільнення.

Зазначені причини колегією суддів не
можуть бути визнані поважними в
розумінні статті 234 КЗпП України,
оскільки вони не перешкоджали ОСОБА_1
пред'явити позов про поновлення на
роботі у встановленні законом строки.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що відсутні
поважні причини пропуску
встановленого законом строку, протягом
якого позивач мав право звернутись до
суду для поновлення свого порушеного
права, а тому позивачу має бути
відмовлено в задоволенні позову саме з
підстав пропуску зазначеного строку, а
не через безпідставність вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 21 березня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Державного підприємства «Український
державний науково-технічний центр
антикризових технологій у
промисловості» про поновлення
працівникові попередніх умов праці,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Фінагєєв В.О.

Судді:
Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.