Справа № 442/2649/13
Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/783/2864/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 31 жовтня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 31 жовтня 2013 року частково
задоволено позов ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та інтересах своїх
дітей: неповнолітньої дочки ОСОБА_4 та
малолітнього сина ОСОБА_5, до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні
житловим приміщенням.

Вселено ОСОБА_3, неповнолітню ОСОБА_4,
малолітнього ОСОБА_5 в квартиру
АДРЕСА_1.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3,
неповнолітній ОСОБА_4 та малолітньому
ОСОБА_5 перешкод в користуванні
квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 5000 гривень моральної
шкоди кожному.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним та
безпідставним, ухваленим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Вказує, що суд першої інстанції
порушив норми цивільно-процесуального
права, так як не повідомив належним
чином відповідача про місце, дату та
час розгляду справи, не з'ясував у
встановленому законом порядку його
фактичного місця проживання, внаслідок
чого він був позбавлений права на
захист його законних прав та інтересів.
Переконує суд в тому, що він жодним
чином не чинив перешкод позивачу в
користуванні житловим приміщенням, а
обставини, на які посилалась позивач як
на підставу своїх вимог, є
необгрутованими та не підтверджені
належними доказами, оскільки позивач
навіть не намагалась потрапити у
спірне житло, так як весь час проживала
у Польщі, замків на вхідних дверях він
не змінював.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у відсутності осіб,
які беруть участь у справі, у тому числі
і апелянта ОСОБА_2, котрі належним
чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК
України повідомлені про час та місце
розгляду справи, але не з'явилися в
судове засідання. Вручення судової
повістки представникові особи, яка
бере участь у справі, вважається
врученням повістки і цій особі(ч.4 ст.76
ЦПК України), а відтак оскільки
представник позивача - ОСОБА_6 отримала
судову повістку 16.05.2014 року, то колегія
суддів вважає, що ОСОБА_3 також належним
чином повідомлена про час та місце
розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не відповідає даним вимогам.

Задовольняючи частково позов, районний
суд виходив з того, що відповідач не
впускає позивачку та їх спільних дітей
до квартири, поміняв замок від вхідних
дверей, чим чинить останнім перешкоди в
користуванні спірною квартирою і
такими його діями їм заподіяно
моральну шкоду.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, так як він дійшов до них з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Конституцією України (ст.41) та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до закону
№475/97-ВР від 17.07.97 року « Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до
Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь - які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь - яких порушень його
права, хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння.
Способи захисту права власності
передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК
України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст.ст.379,372 ЦК).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК України та
ст.150 ЖК, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК з врахуванням
положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним у будинку(квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням в обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_3
та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому
шлюбі, який було розірвано, про що в
Книзі реєстрації розірвань шлюбів
зроблено відповідний актовий запис №173
від 22.08.2009 року.

Від даного шлюбу у них народилося двоє
дітей: донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 09.11.2010 року
за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2
ідеальну частину квартири АДРЕСА_1, яке
зареєстроване за нею 09.07.2012 року.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивачка
просила вселити її та двох
неповнолітніх дітей у спірну квартиру,
зобов'язати відповідача не чинити їм
перешкоди у користуванні даною
квартирою та стягнути з нього в її
користь та в користь кожного з дітей по
20000 грн. моральної шкоди.

Однак, пізніше, уточнивши позовні
вимоги, ОСОБА_3 просила лише вселити її
та двох неповнолітніх дітей у квартиру
АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача не
чинити їм перешкоди у користуванні
даною квартирою(а.с.60).

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Проте, у порушення вимог наведеної
норми права районний суд ухвалив
рішення і про стягнення з відповідача
моральної(немайнової) шкоди, вийшовши
за межі позовних вимог.

Доказами в розумінні ст..57 ЦПК України є
будь - які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №2 від 12.06.2009 року « Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» розглядаючи справи , судам
слід неухильно виконувати вимоги
статей 58, 59 ЦПК про належність і
допустимість доказів. Зокрема статтею
57 ЦПК України передбачено, що доказом у
справі є пояснення сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків. Тому пояснення зазначених
осіб, отримані не за процедурою допиту
свідків ( стаття 184 ЦПК), не можуть
використовуватись як засіб
доказування.

Однак, ні позивачка, ні її представник в
якості свідків судом не були допитані,
а інші докази, які б підтверджували
обставини, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала
свої позовні вимоги, у матеріалах
справи відсутні.

Відтак, колегія суддів вважає, що
оцінюючи зібрані по справі докази, суд
не дотримався встановленого ст.212 ЦПК
України принципу оцінки доказів,
відповідно до якого суд на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
розгляду обставин справи аналізує і
оцінює докази як кожен окремо, так і в
їх сукупності, у взаємозв'язку, в
єдності і протиріччі, і ця оцінка
повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та не дав їм належної оцінки,
внаслідок чого прийшов до помилкового
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_3

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 31 жовтня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_3, яка діє в своїх
інтересах та інтересах своїх дітей:
неповнолітньої дочки ОСОБА_4 та
малолітнього сина ОСОБА_5, до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні
житловим приміщенням.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: