Провадження №22ц/784/1597/14
Головуюча в першій інстанції Корнешова
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Шаманської Н.О., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Яценко Л.В.,

за участю представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 27 березня 2014 року по
справі за позовом

ОСОБА_4

до

ОСОБА_5

про стягнення заборгованості по
аліментам та пені за прострочення
сплати аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

04 листопада 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості по аліментам та пені за
прострочення сплати аліментів.

Позивач зазначав, що його мати - ОСОБА_6
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
відповідачем від якого ІНФОРМАЦІЯ_1
року народився він. Постановою
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 22 вересня 1999 року
стягнуто з ОСОБА_5 на користь матері
аліменти на його утримання у розмірі ?
частини всіх видів заробітку,
починаючи з 06 вересня 1999 року і до
досягнення ним повноліття, тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_2 року. На підставі цієї
постанови 22 вересня 1999 року було видано
виконавчий лист.

25 жовтня 2010 року державним виконавцем
виконавче провадження було закінчено
та надано розрахунок про
заборгованість по аліментам за період
з 01 січня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року в
розмірі 15 690 грн. 38 коп., які відповідач
повинен йому сплатити.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 196 СК України
відповідач повинен також сплатити на
його користь 255 900 грн. пені за кожен
день прострочення сплати аліментів.

Посилаючись на вищезазначене позивач
просив позов задовольнити.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 27 березня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позов в повному обсязі. На думку
апелянта, рішення суду є незаконним,
необґрунтованим та ухваленим без
повного з'ясування всіх обставин, що
мають значення по справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника відповідача, дослідивши
надані докази та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
місцевого суду в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Так, згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Отже, особа не має
права звернутися до суду у разі, якщо
права, за захистом яких вона
звернулася, їй не належать.

Наведене свідчить про те, що позивачем
не надані суду докази про наявність у
нього права вимоги за даним позовом.

Згідно ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

З матеріалів справи вбачається, що
аліменти з відповідача були стягнуті
на користь матері позивача на
утримання останнього, тобто
одержувачем аліментів була ОСОБА_6 -
мати позивача.

Проте, ОСОБА_6 з позовом про стягнення
пені до суду не звернулась, тобто про
порушення своїх прав - питання не
ставила, участі в справі не брала, та не
надала письмового зобов'язання своєму
сину звертатись до суду з цим позовом.

Відповідно до принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, визначеного у ст. 11 ЦПК
України, суд не може замінити
неналежного позивача належним.

Таким чином, ОСОБА_4 є неналежним
позивачем, а тому суд прийшов до
правильного висновку про відмову в
задоволенні позові.

Крім того, заборгованість по сплаті
аліментів підлягає стягненню в
судовому порядку тільки у випадку її
виникнення на підставі добровільної
сплати аліментів відповідачем, а не в
результаті її виникнення після
примусового стягнення аліментів у
судовому порядку, оскільки в такому
разі аліменти стягуються в порядку
виконавчого провадження.

Згідно ч. 4 ст. 194 СК України
заборгованість за аліментами
стягується незалежно від досягнення
дитиною повноліття.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що державний виконавець при виконанні
рішення суду про стягнення аліментів
порушив Закон України «Про виконавче
провадження» є безпідставними, так як
зі скаргою на дії чи бездіяльність
державного виконавця щодо виконання
вказаного рішення суду сторона
виконавчого провадження до суду не
зверталась.

Інші доводи апеляційної скарги, що
рішення суду є незаконним,
необґрунтованим та ухваленим без
повного з'ясування всіх обставин, що
мають значення по справі не
заслуговують на увагу та
спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 27 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді