Справа № 2/267/913/14
РІШЕННЯ

Іменем України

29 травня 2014 року
м. Макіївка

Гірницький районний суд м. Макіївки
Донецької області

у складі головуючого судді Наумової
О.С.,

при секретарі Ковальчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2,

третя особа без самостійних вимог на
предмет спору - ОСОБА_3,

про стягнення боргу в розмірі 121 985,00
грн.

за участю сторін:

від позивача: ОСОБА_4 - згідно договору

від відповідача: ОСОБА_5 - за
довіреністю, ОСОБА_2 - особисто

від третьої особи: ОСОБА_3 - не з'явилася

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною
заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу в
розмірі 121 985,00 грн.

Ухвалою суду від 22.04.2014р. до участі у
справі у якості третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору
було залучено ОСОБА_3 (колишню дружину
ОСОБА_2).

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що на початку березня 2010
року подружжя ОСОБА_2 (ОСОБА_2 та ОСОБА_3)
вирішили придбати автомобіль, в зв'язку
з чим звернулись до неї з проханням
позичити гроші для цієї мети, на що вона
погодилась. Гроші вона передавала
частками - шляхом перерахування сум
окремими платежами на банківську карту
ОСОБА_2 НОМЕР_2.

Так, платіжним дорученням від 03.03.2010р.
нею було перераховано 14 583,00 грн.,
платіжним дорученням від 09.04.2010р. 2 175,00
грн.; платіжним дорученням від 04.05.2010р.
5660,00 грн.; платіжним дорученням від
04.06.2010р. перераховано 4 700,00 грн.;
платіжним дорученням від 25.06.2010р.
перераховано 1 860,00 грн. платіжним
дорученням від 16.07.2010р. перераховано 3
198,00 грн.; платіжним дорученням від
29.07.2010р. перераховано 2 054,00 грн.;
платіжним дорученням від 09.08.2010р.
перераховано 3 960,00 грн.; 12.08.2010р.
перераховано 2 600,00 грн.; платіжним
дорученням від 06.10.2010р. перераховано 74
100,00 грн.; 08.10.2010р. перераховано 4 240,00 грн.;
платіжним дорученням від 02.11.2010р.
перераховано 955,00 грн.; платіжним
дорученням від 11.01.2011р. перераховано
900,00 грн.; платіжним дорученням від
18.01.2011р. перераховано 1 000,00 грн.

В січні 2011 року був придбаний
автомобіль і відповідач пообіцяв
повернути борг.

Вважає, що між ними виникли договірні
відносини, які витікають з договору
позики, що підтверджуються вказаними
платіжними дорученнями.

Крім того, зазначає, що відповідач
писав їй розписку про позику грошей,
однак, вона у неї не збереглась.

В січні 2011 року був придбаний
автомобіль і відповідач пообіцяв
повернути борг.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Таким чином, вважає, що строк
повернення боргу настав у січні 2012
року, але до цього часу не повернутий.

Посилаючись на норми ст.ст. 526, 1046, 1047, 1049
ЦК України, просить позов задовольнити.

Позивач та його представник позивача в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позовні вимоги
визнали. Відповідач надав суду заяву, в
якій вказав, що він підтверджує той
факт, що ним дійсно були позичені у
ОСОБА_1 кошти в сумі 121 958,00 грн. для
придбання автомобілю. Тому позов
визнає.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилася, про дату, місце та час
розгляду справи була повідомлена
належним чином.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи і дослідивши надані
докази, суд у межах заявлених позовних
вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив
наступне.

Відповідач в судовому засіданні
пояснив, що він самостійно позичав
гроші у матері ОСОБА_1 на придбання
автомобіля Сітроен С1 SX 1.0, 2010 р. випуску,
д/н НОМЕР_1. Його дружина до даного
договору відношення не має. Мати
фактично викупила два рази даний
автомобіль. Перший раз, позичивши кошти
на його придбання, а другий раз - у нього
самого через комісіонера ТОВ
«Форвардавто-3». Мати звернулася до
нього із вимогою повернути кошти у
січні 2012 року, оскільки вона передавала
їх у борг шляхом перерахування на його
банківську картку.

На питання суду щодо порядку
повернення коштів відповідач ОСОБА_2
пояснив, що домовлялися віддати борг і
він і його колишня дружина ОСОБА_3

Представник відповідача в судовому
засіданні пояснила, що договір не був
укладений в письмовій формі, розписка
не була оформлена, оскільки на час
домовленості про надання коштів, у
цьому не виникало необхідності. ОСОБА_2
пообіцяв віддати борг після придбання
автомобіля.

Як вбачається з матеріалів справи, між
суб'єктом підприємницької діяльності -
ОСОБА_1 та ПАТ «Приватбанк» було
укладено договір банківського рахунку
на комплексне обслуговування від
24.02.2009р., відповідно до умов якого банк
надає клієнту послуги, пов'язані із
переказом грошових коштів на рахунок(з
рахунку клієнта), видачу грошей та інші
операції (п. 2.1.3.), здійснює на підставі
його розпорядження своєчасне списання
коштів (п.п. 2.1.5, 2.1.6.).

Платіжними дорученнями, виданими
ОСОБА_1 нею було перераховано на
рахунок ОСОБА_2 кошти для поповнення на
карту, а саме, платіжним дорученням від
03.03.2010р. нею було перераховано 14 583,00
грн., платіжним дорученням від 09.04.2010р. 2
175,00 грн.; платіжним дорученням від
04.05.2010р. 5660,00 грн.; платіжним дорученням
від 04.06.2010р. перераховано 4 700,00 грн.;
платіжним дорученням від 25.06.2010р.
перераховано 1 860,00 грн. платіжним
дорученням від 16.07.2010р. перераховано 3
198,00 грн.; платіжним дорученням від
29.07.2010р. перераховано 2 054,00 грн.;
платіжним дорученням від 09.08.2010р.
перераховано 3 960,00 грн.; 12.08.2010р.
перераховано 2 600,00 грн.; платіжним
дорученням від 06.10.2010р. перераховано 74
100,00 грн.; 08.10.2010р. перераховано 4 240,00 грн.;
платіжним дорученням від 02.11.2010р.
перераховано 955,00 грн.; платіжним
дорученням від 11.01.2011р. перераховано
900,00 грн.; платіжним дорученням від
18.01.2011р. перераховано 1 000,00 грн. Всього
121 985,00 грн.

Отже, дані операції були виконані за
дорученням клієнта банком.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» від 05.04.2001р. № 2346-III платіжне
доручення - розрахунковий документ,
який містить доручення платника банку,
здійснити переказ визначеної в ньому
суми коштів зі свого рахунка на рахунок
отримувача (п. 1.30).

Вказаний Закон, згідно із його
преамбулою визначає загальні засади
функціонування платіжних систем і
систем розрахунків (далі - платіжні
системи) в Україні, поняття та
загальний порядок проведення переказу
коштів у межах України, встановлює
відповідальність суб'єктів переказу, а
також визначає загальний порядок
здійснення нагляду (оверсайта) за
платіжними системами.

Згідно зі ст. 5 Закону суб'єктами
правових відносин, що виникають при
здійсненні переказу коштів, є учасники,
користувачі (платники, отримувачі)
платіжних систем. Відносини між
суб'єктами переказу регулюються на
підставі договорів, укладених між ними
з урахуванням вимог законодавства
України.

Тобто, сам по собі договір на
розрахунково-касове обслуговування,
укладений з банком спрямований на
здійснення обслуговування розрахунків
за іншими цивільно-правовими
договорами і платіжні доручення,
виписані клієнтом та проведені банком
свідчать лише про виконання банком
своїх обов'язків у наданні послуг
клієнту, але не можуть бути доказом
укладення та виконання іншого
правочину, укладеного з третьою особою
(отримувачем коштів).

В свою чергу, статтею 1047 ЦК України
встановлена форма договору позики.
Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 207 ЦК України договір
позики у письмовій формі може бути
укладений як шляхом складання одного
документа, так і обміну листами,
телеграмами, за допомогою
телетайпного, електронного або іншого
технічного засобу зв'язку.

Суд враховує, що недотримання
письмової форми договору позики у
вказаних випадках не тягне за собою
визнання його недійсним, а лише
ускладнює довести наявність тих чи
інших договірних умов, зокрема -
ідентифікацію сторін договору, строків
повернення боргу, строків дії самого
договору, порядок виконання, права й
обов'язки сторін, процентів за
користування коштами, штрафні санкції
тощо. Дані умови регулюються нормами
ст. 1048 ЦК (проценти за договором позики),
ст. 1049 ЦК (обов'язок позичальника
повернути позику), ст. 1050 ЦК (наслідки
порушення договору позичальником).

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

В судовому засіданні відповідач
спочатку зазначив, що його колишня
дружина до даного договору відношення
не має. Потім на питання суду щодо
порядку повернення коштів ОСОБА_2
пояснив, що домовлялися віддати борг і
він і колишня дружина ОСОБА_3, що також
ставить під сумнів наявність тих чи
інших договірних умов.

З даних пояснень неможливо встановити
наявність самих сторін договору, а
також й те що сторони досягли згоди
щодо істотних умов договору оренди,
зокрема, щодо його предмету, прав та
обов'язки сторін, строків повернення
боргу, строків дії договору, порядок
його виконання, процентів за
користування коштами, штрафні санкції
тощо. Тому вважати такий договір
укладеним неприпустимо.

Сторони не оформили дані правовідносин
жодним чином і після виникнення спору
між ними, не надали суду розписку про
факт передання коштів тощо.

Суд зазначає, що статтею 11 ЦК України
визначені підстави виникнення
цивільних прав та обов'язків. Так,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Завданням цивільного судочинства,
згідно із нормами ст. 1 ЦПК України є
захист порушених, невизнаних або
оспорюваних прав.

Отже, якщо суд визнає, право позивача є
порушеним, воно підлягає захисту.

Разом з тим, судом не встановлено, що
між сторонами виникли цивільні права
та обов'язки щодо договору позики. З
наданих платіжних доручень не можна
визнати з якого правочину витікають
права, які б мали бути захищені судом та
тому, як наслідок, не можна зобов'язати
відповідача відновити порушене право у
відповідності до вимог договору чи
закону.

Згідно із ч. 3 ст. 131 ЦПК України сторони
до або під час попереднього судового
засідання у справі, а якщо попереднє
судове засідання у справі не
проводиться, - до початку розгляду
справи по суті, зобов'язані повідомити
суд про всі відомі їм рішення судів, що
стосуються предмету спору, а також про
всі відомі їм незавершені судові
провадження, що стосуються предмету
спору.

Судом встановлено, що рішенням
Гірницького районного суду м. Макіївки
Донецької області від 10.01.2014р. по справі
№ 2/267/48/14 було задоволено позов ОСОБА_3
та розподілене майно, яке є спільною
сумісною власністю - автомобіль марки
Ситроен С1 SX 1.0, 2010р.в., д/н НОМЕР_1,
залишивши автомобіль у власності
ОСОБА_2 та стягнуто на з нього на
користь ОСОБА_3 ? частину вартості
автомобіля в розмірі 36 053,50 грн.

Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 04.02.2014р. рішення суду першої
інстанції скасовано та у позові
відмовлено.

Як видно з рішення суду першої
інстанції ОСОБА_1 надавала пояснення у
якості третьої особи у даній справі про
те, що спірний автомобіль був придбаний
у січні 2011р. за її кошти, отримані від
підприємницької діяльності та
зареєстрований на її сина ОСОБА_2, а
потім був повернутий у її власність,
оскільки фактично належить їй. В жовтні
2012р. вона звернулася до подружжя -
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із проханням
повернути автомобіль, у зв'язку із чим
автомобіль був зареєстрований на її
ім'я.

Тобто, з даних пояснень вбачається, що
ОСОБА_1 звернулася до подружжя - ОСОБА_2
та ОСОБА_3 із проханням повернути її
автомобіль, а не до одного сина ОСОБА_2 з
проханням повернути кошти, і
звернулася не в січні 2012р., як зазначив
представник відповідача у позові та в
судовому засіданні, а в жовтні 2012р.

Під час розгляду справи № 2/267/48/14 в суді
першої інстанції відповідач (ОСОБА_2)
надавав копії банківських виписок з
карткового рахунку його матері ОСОБА_1
по рахунку НОМЕР_3 з якої вбачається, що
08.10.2010р. на картку ОСОБА_2 переведено 4
240,00 грн., 06.10.2010р. переведено 74 100,00 грн.,
12.06.2010р. переведено 2 600,00 грн., 20.07.2010р.
переведено 2 054,00 грн., 19.07.2010р.
переведено 3 198,00 грн., 04.06.2010р.
переведено 4 700,00 грн., 05.05.2010р.
переведено 5 690,00 грн., 09.04.2010р.
переведено 2 175,00 грн. 03.03.2010р. передано
борг ОСОБА_2 в сумі 14 563,00 грн.

Дану виписку він надав на
підтвердження того, що автомобіль був
придбаний за кошти матері ОСОБА_1, а не
на підтвердження укладення договору
позики з нею. Доводив у вказаній справі,
що кошти належали саме його матері і
автомобіль був придбаний за її власні
кошти, а не на запозичені ним, що
спростовує у даному судовому
засіданні.

До того ж як видно з рішення
Апеляційного суду Донецької області
від 04.02.2014р., суд відхилив доводи скарги
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що грошові
кошти, отримані подружжям у якості
позики і визнав їх спільним доходом.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З наданих суду доказів не можливо
встановити, що між сторонами було
укладено договір позики, між ними є
спірні правовідносини, які витікають
саме з даного договору, тому право
позивача судовому захисту не підлягає.

Стосовно визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України
позивач може відмовитися від позову, а
відповідач - визнати позов протягом
усього часу судового розгляду,
зробивши усну заяву.

Згідно із ч.ч. 4, 5 даної статті у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Не дивлячись на те, що відповідач
ОСОБА_2 в судовому засіданні визнав
позовні вимоги про стягнення боргу, суд
не приймає дане визнання позову,
оскільки ці дії з урахуванням
встановлених обставин суперечать
закону.

У разі відмови у позові судові витрати
у відповідності до ст. 88 ЦПК України не
стягуються.

Керуючись статтями 11, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа без самостійних вимог на
предмет спору - ОСОБА_3, про стягнення
боргу в розмірі 121 985,00 грн. - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення
прийняті у нарадчій кімнаті та
проголошені у судовому засіданні 29
травня 2014 року. Рішення у повному
обсязі cкладено 3 червня 2014 року.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Гірницький районний суд м. Макіївки
Донецької області протягом десяти днів
з дня його проголошення

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
О.С. Наумова