Справа № 2/431/404/2013
Провадження № 22ц/782/4930/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі :

Головуючого судді - Лозко Ю. П.

Суддів: Заіки В. В., Медведєва
А.М.

При секретарі : Івасенко І.А.

Розглянувши у відкритому
судовому засіданні у місті Луганську
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ЛУГАНСК-ИНВЕСТ» на рішення
Старобільського районного суду
Луганської області від 14 серпня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЛУГАНСК-ИНВЕСТ»,
Відділу державної реєстрації
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, легалізації
об'єднань громадян реєстраційної
служби Старобільського районного
управління юстиції про поновлення на
посаді, як незаконно звільненого,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
відповідача ТОВ „ Луганськ-Інвест" та
Державного реєстратора
Старобільської державної
адміністрації Луганської області , в
якому послався, що він працював з 2009
року по 23 серня 2011 року у якості
директора позивача. 23 серпня 2011 року
під час перебування його у відпустці
учасники ТОВ зібрали неправомірні
загальні збори, на яких у порушення
ст..40 п.8 КЗпП України звільнили його з
посади на підставі п. 1-1 ч.1 ст. 41 КЗпП
України з 23 серпня 2011 року. Ним було
оскаржено вказане рішення учасників,
і постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 20 лютого 2013
року вказане рішення учасників ,
оформлене протоколом №14 від 23 серпня
2011 року визнано недійсним. Таким чином,
цим судовим рішенням підтверджено, що
він незаконно звільнений з вказаної
посади директора, однак державний
реєстратор відмовив йому у внесенні
змін до державного реєстру на підставі
цього судового рішення. Тому позивач
просив суд: - поновити його на роботі на
посаді директора ТОВ „ Луганськ Ін
вест", як звільненого незаконно
протоколом №14 від 23 серпня 2011 року; -
зобов'язати державного реєстратора
Старобільської державної
адміністрації Луганської області
внести зміни в державний реєстр про
поновлення його на посаді директора
ТОВ „ Луганськ-Інвест".

Рішенням Старобільського районного
суду Луганської області від 14 серпня 2013
року позовні вимоги позивача
задоволено.

Суд поновив строк звернення позивача
до суду з позовом.

Поновив позивача ОСОБА_2 на посаді
директора Товариства з обмеженою
відповідальністю « Луганськ-Інвест».

Зобов"язав Відділ державної
реєстрації юридичних та фізичних осіб-
підприємців , легалізації об'єднань
громадян реєстраційної служби
Старобільського районного управління
юстиції внести зміни про поновлення
на роботі ОСОБА_2 на посаді директора
товариства з обмеженою
відповідальністю «Луганськ-Інвест».

В апеляційній скарзі відповідач з
рішенням суду не згоден, вважає його
таким, що не відповідає вимогам закону
та обставинам справи, просить
скасувати та відмовити у задоволенні
позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, та
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення,
колегія суддів приходить до
наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими Доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що судом у
повному обсязі вказані вимоги закону
не дотримано.

Задовольняючи позовні вимоги позивача
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачем не доведено вчинення
позивачем дисциплінарного проступку,
також порушено порядок застосування
дисциплінарного проступку у вигляді
звільнення позивача, не було
витребувано його пояснень, також
звільнення проведено у період
знаходження позивача у відпустці.

Таких висновків суд дійшов помилково.

Згідно зі ст.. 40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і
праці, в тому числі ліквідації,
реорганізації, банкрутства або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності
працівника займаній посаді або
виконуваній роботі внаслідок
недостатньої кваліфікації або стану
здоров'я, які перешкоджають
продовженню даної роботи, а так само в
разі відмови у наданні допуску до
державної таємниці або скасування
допуску до державної таємниці, якщо
виконання покладених на нього
обов'язків вимагає доступу до
державної таємниці;

3) систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин;

5) нез'явлення на роботу протягом більш
як чотирьох місяців підряд внаслідок
тимчасової непрацездатності, не
рахуючи відпустки по вагітності і
родах, якщо законодавством не
встановлений триваліший строк
збереження місця роботи (посади) при
певному захворюванні. За працівниками,
які втратили працездатність у зв'язку з
трудовим каліцтвом або професійним
захворюванням, місце роботи (посада)
зберігається до відновлення
працездатності або встановлення
інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який
раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у
стані наркотичного або токсичного
сп'яніння;

8) вчинення за місцем роботи
розкрадання (в тому числі дрібного)
майна власника, встановленого вироком
суду, що набрав законної сили, чи
постановою органу, до компетенції
якого входить накладення
адміністративного стягнення або
застосування заходів громадського
впливу.

Звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Не допускається звільнення працівника
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст.. 41 КЗпП України крім
підстав, передбачених статтею 40 цього
Кодексу, трудовий договір з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
може бути розірваний також у випадках:

1) одноразового грубого порушення
трудових обов'язків керівником
підприємства, установи, організації
всіх форм власності (філіалу,
представництва, відділення та іншого
відокремленого підрозділу), його
заступниками, головним бухгалтером
підприємства, установи, організації,
його заступниками, а також службовими
особами органів доходів і зборів, яким
присвоєно спеціальні звання, і
службовими особами центральних
органів виконавчої влади, що
реалізують державну політику у сферах
державного фінансового контролю та
контролю за цінами;

1-1) винних дій керівника підприємства,
установи, організації, внаслідок чого
заробітна плата виплачувалася
несвоєчасно або в розмірах, нижчих від
установленого законом розміру
мінімальної заробітної плати;

2) винних дій працівника, який
безпосередньо обслуговує грошові,
товарні або культурні цінності, якщо ці
дії дають підстави для втрати довір'я
до нього з боку власника або
уповноваженого ним органу;

3) вчинення працівником, який виконує
виховні функції, аморального
проступку, не сумісного з продовженням
даної роботи;

4) перебування всупереч вимогам Закону
України "Про засади запобігання і
протидії корупції" у безпосередньому
підпорядкуванні у близької особи.

Власник або уповноважений ним орган з
власної ініціативи зобов'язаний
розірвати трудовий договір у разі
повторного порушення посадовою особою
вимог законодавства у сфері
ліцензування та з питань видачі
документів дозвільного характеру,
передбачених статтями 166-10,166-12 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення.

Розірвання договору у випадках,
передбачених частинами першою і другою
цієї статті, провадиться з додержанням
вимог частини третьої статті 40, а у
випадках, передбачених пунктами 2 і 3
частини першої цієї статті, - також
вимог статті 43 цього Кодексу.

Розірвання договору у випадку,
передбаченому пунктом 4 частини першої
цієї статті, проводиться, якщо
неможливо перевести працівника за його
згодою на іншу роботу.

Отже, п. 1-1, ч.1 статті 41 КЗпП
передбачається можливість звільнення
керівника підприємства, установи,
організації у разі здійснення ним
винних дій, внаслідок яких заробітна
плата виплачувалась несвоєчасно або в
розмірах, нижчих від установленого
законом розміру мінімальної
заробітної плати. Поняття "винні дії"
включає до себе і бездіяльність. При
належній дбайливості керівника щодо
виконання обов'язку забезпечувати
своєчасно та в повному розмірі
заробітної плати звільнення за п.11 ст. 41
КЗпП є неможливим.

Відповідно до статті 115 КЗпП, заробітна
плата виплачується працівникам
регулярно в робочі дні у строки,
встановлені колективним договором або
нормативним актом роботодавця,
погодженим з виборним органом
первинної профспілкової організації
чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує 16
календарних днів та не пізніше семи
днів після закінчення періоду, за який
здійснюється виплата. Якщо заробітна
плата не виплачувалася протягом
місяця, винні в цьому керівники, можуть
бути звільнені за пунктом 1-1 ч.1 статті 41
КЗпП. Це стосується і недержавних
підприємств. При цьому не має значення
чи компенсувалася працівникам втрата
частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням строків її виплати, чи ні.

Якщо ж з вини керівника заробітна плата
виплачувалася у розмірі, нижчому за
встановлений законом мінімальний
розмір заробітної плати, то він також
повинен бути звільнений. При цьому
необхідно виходити з розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленої на період виконання
роботи, за який виплачується заробітна
плата.

За порушення посадовими особами
підприємств, установ, організацій,
незалежно від форм власності, та
громадянами - суб'єктами
підприємницької діяльності -
встановлених термінів виплати
заробітної плати або виплати її в
неповному обсязі, частиною 1 статті 41
Кодексу України про адміністративні
правопорушення (далі - КпАП)
передбачена адміністративна
відповідальність у вигляді штрафу в
розмірі від 30 до 100 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян. Але
адміністративна відповідальність
настає лише у випадку, коли немає
характеру кримінальної
відповідальності.

В частині 1 статті 11 Кримінального
кодексу України (далі - КК)
зазначається, що злочином є суспільно
небезпечне діяння (дія або
бездіяльність), вчинене суб'єктом
злочину. Отже, за невиплату заробітної
плати (також стипендії, пенсії чи інших
встановлених законом виплат), можна
притягти винних осіб до кримінальної
відповідальності:

- відповідно до частини 1 статті 175
КК безпідставна невиплата заробітної
плати, стипендії, пенсії чи іншої
установленої законом виплати
громадянам більш як за один місяць,
вчинена умисно керівником
підприємства, установи або організації
незалежно від форми власності чи
громадянином - суб'єктом
підприємницької діяльності, карається
штрафом від п'ятисот до тисячі
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян або виправними роботами на
строк до двох років, або позбавленням
волі на строк до двох років, з
позбавленням права обіймати певні
посади чи займатися певною діяльністю
на строк до трьох років;

- відповідно до частини 2 статті 175
КК те саме діяння, передбачене частиною
1 даної статті, якщо воно було вчинене
внаслідок нецільового використання
коштів, призначених для виплати
заробітної плати, стипендії, пенсії та
інших встановлених законом виплат,
карається штрафом від тисячі до
півтори тисячі неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян або
обмеженням волі на строк до трьох
років, або позбавленням волі на строк
до п'яти років, з позбавленням права
обіймати певні посади чи займатися
певною діяльністю на строк до трьох
років.

Контроль за дотриманням законодавства
з питань трудової діяльності здійснює
держава - адже саме вона встановлює
правила поведінки роботодавців та
працівників на ринку праці. Зокрема, ця
функція покладена, згідно з Положенням,
затвердженим Указом Президента
України від 6 квітня 2011 року N 386/2011, на
Державну інспекцію України з питань
праці (Держпраці України), яка є
центральним органом виконавчої влади
та забезпечує реалізацію державної
політики з питань нагляду та контролю
за додержанням законодавства про
працю.

Таким чином, виходячи з системного
аналізу вказаних правових норм
випливає, що дії або бездіяльність
керівника, зазначені у п.1-1 ч.1 ст. 41 КЗпП
України не відноситься до
дисциплінарного проступку, а тому
звільнення керівника з вказаних
підстав не є дисциплінарним
стягненням, отже вимоги статей 148, 149
КЗпП про строки і порядок застосування
дисциплінарних стягнень не
поширюються на цей випадок.

Також на випадки звільнення за п.1-1 ч.1
ст. 41 КЗпП України не поширюються
правила ч.3 ст. 40 КЗпП України щодо
неможливості звільнення працівника в
період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
пунктом 5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці.

Судом встановлено, що позивач є
учасником ТОВ „ Луганськ Ін вест", де
працював з 2009 року по 23 серпня 2011 року у
якості директора цього товариства. 23
серпня 2011 року учасники ТОВ зібрали
повноважні загальні збори, на яких
відповідно до Статуту товариства у
числі інших питань було прийнято
рішення оформлене протоколом №14 про
звільнення позивача на підставі п. 1-1
ч.1 ст. 41 КЗпП України з 23 серпня 2011
року. На виконання вказаного рішення
зборів позивачем видано наказ №6-к від
23 серпня 2011 року про звільнення
позивача з посади директора за
вчинення ним винних дій внаслідок чого
заробітна плата сплачувалася
несвоєчасно, за п.1-1 ч.1 ст.41 КЗпП України
. Також цим рішенням було призначено
директором іншу особі, про що
державним реєстратором Старобільської
державної адміністрації Луганської
області було внесено відповідні зміни
до Державного реєстру юридичних та
фізичних осіб-підприємців.

Вказані обставини підтверджуються
матеріалами справи.

Отже, за таких обставин висновки суду
щодо порушення порядку застосування
дисциплінарного стягнення у вигляді
звільнення та проведення самого
звільнення у період знаходження
позивача у відпустці не відповідають
вимогам закону.

Крім того, суд не звернув уваги, що
доводи позивача про знаходження його у
відпустці у період, коли було видано
наказ про його звільнення, починаючи з 1
серпня 2011 року, спростовуються
матеріалами справи, з яких вбачається,
що позивач протягом серпня 2011 року
виконував господарсько-розпорядчі
функції по керуванню товариством,
видавав та підписував накази та інші
документи.

Також суд не звернув уваги, що доводи
позивача про те, що рішення зборів
учасників від 23 серпня 2011 року
оформлене протоколом №14, яким у числі
іншого прийнято рішення і про його
звільнення визнано Донецьким
апеляційним господарським судом
недійсним, спростовуються матеріалами
справи.

Позивачем дійсно, вказане рішення
зборів було оскаржено до Луганського
господарського суду, який своїм
рішенням від 10 вересня 2012 року
відмовив позивачеві у задоволенні цих
його вимог.

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 10 лютого 2013
року це рішення суду першої інстанції
було скасовано в цій частині і позовні
вимоги позивача було задоволено.

Однак Постановою Вищого
господарського суду України від 10
липня 2013 року, тобто до прийняття судом
оскаржуваного у даний час рішення
суду, постанова Донецького
апеляційного господарського суду
була скасована, та залишено в цій
частині без змін рішення Луганського
господарського суду.

Таким чином, на момент винесення
оскаржуваного рішення суду, рішення
загальних зборів учасників ТОВ було
чинним.

Отже на момент прийняття відповідачем
наказу про звільнення позивача з
посади директора, підстави для його
видання були.

Враховуючи особливості діяльності
цього виду товариства та те, що питання
призначення тиа звільнення керівника
є виключною компетенцією загальних
зборів, про що зазначено у Статуті
товариства, яке вирішується виключно
прийняттям відповідного рішення,
проводити перевірку обґрунтованості
прийнятого загальними зборами
рішення, у тому числі і наявності
підстав для його прийняття, можливе
тільки у рамках розгляду вимог щодо
оскарження цього рішення зборів.

Позивачем вимог щодо визнання
недійсним рішення зборів в частині
його звільнення не заявлялося, тому
висновки суду щодо відсутності доказів
вчинення позивачем дій, які стали
підставою для звільнення, не
відповідають вимогам закону, оскільки
такі висновки суд може робити у разі,
якщо заявлено вимоги про визнання
рішення зборів в частині звільнення
недійсним чи про його скасування в
зазначеній частині, що відсутнє у
даному випадку.

Таким чином, судова колегія вважає, що
судом першої інстанції неправильно
застосовано норми матеріального і
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
вимогам закону, що призвело до
неправильного вирішення спору.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду;

Як встановлено ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення
підлягає скасуванню з прийняттям
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.. 303,307,309,313,314,316 ЦПК України,
судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ЛУГАНСК-ИНВЕСТ» задовольнити
частково.

Рішення Старобільського районного
суду Луганської області від 14 серпня 2013
року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЛУГАНСК-ИНВЕСТ»,
Відділу державної реєстрації
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, легалізації
об'єднань громадян реєстраційної
служби Старобільського районного
управління юстиції про поновлення на
посаді, як незаконно звільненого -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно але може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: