ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7412/14-ц
провадження №
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2014 р. суддя Дарницького
районного суду м. Києва Дубас В.А.
розглянувши у приміщенні Дарницького
районного суду м. Києва заяву
представника позивача ОСОБА_2 про
забезпечення позову у справі за її
позовом до ОСОБА_3, третя особа:
публічне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Лафорт», Моторне
(транспортне) страхове бюро України про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, суд, -

в с т а н о в и в:

У провадженні Дарницького районного
суду м. Києва перебуває зазначена
цивільна справа за позовом про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

Одночасно з пред»явленням позову до
суду представник позивача ОСОБА_2
звернувся до суду із заявою про
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на автомобіль «ІВЕКО» д.н.з
НОМЕР_1, що належить відповідачу ОСОБА_3,
а також шляхом тимчасової заборони
виїзду за кордон України відповідачу
громадянину Туреччини ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява
про забезпечення позову розглядається
судом, у провадженні якого перебуває
справа, в день її надходження без
повідомлення відповідача та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що заяву про
забезпечення позову необхідно
залишити без задоволення виходячи з
наступних підстав.

Пунктом 1 частини 1 статті 152 ЦПК України
передбачено, що позов забезпечується
накладенням арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб.

Згідно з ч.3 ст.151 ЦПК України,
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 152 ЦПК України суд
застосовує види забезпечення позову
визначені ч. 1 цієї статті, зокрема
шляхом накладення арешту на майно або
грошові кошти, забороною вчиняти певні
дії тощо, а у разі необхідності може
застосувати інші види забезпечення
позову.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.2006 року
за № 9 «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в
тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову; з'ясувати обсяг позовних вимог,
дані про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи спір
між сторонами виник з приводу
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, завданої відповідачем внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається зі свідоцтва про
реєстрацію траспортного засобу НОМЕР_2,
яке видано Баришівським РЕВ при УДАІ ГУ
МВС України в Київській області,
згаданий автомобіль «ІВЕКО» д.н.з
НОМЕР_1 дійсно зареєстрований за
відповідачем ОСОБА_3.

Разом з тим, вивчивши наявні матеріали,
враховуючи положення ст.ст. 151, 152 ЦПК
України, суд вважає за необхідне заяву
про забезпечення позову залишити без
задоволення, оскільки позивачем не
надано жодних доказів на підтвердження
того, що невжиття заходів забезпечення
позову може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення суду у
разі задоволення судом позовної заяви
та стягнення з відповідача
матеріальної та моральної шкоди,
завданої внаслідок ДТП.

Стостовно вжиття заходів забезпечення
позову шляхом тимчасової заборони
виїзду за кордон України відповідачу
громадянину Туреччини ОСОБА_3, то суд
вважає за необхідне відмовити виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Серед видів забезпечення у ст. 152 ЦПК не
передбачено вжиття судом тимчасового
обмеження особи у праві виїзду за межі
України.

Враховуючи, що в цивільному процесі
відсутня правова норма, яка б надавала
суду повноваження в порядку,
передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК
України, застосовувати такий вид
забезпечення позову, як тимчасове
обмеження у виїзді за межі України,
слід дійти висновку, що суди не можуть
застосовувати зазначений спосіб
забезпечення позову на стадії розгляду
цивільної справи про стягнення
заборгованості та виконання інших
зобов'язань, оскільки це порушує норми
ЦПК.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» передбачено
можливість тимчасового обмеження у
виїзді з України, якщо діють
неврегульовані аліментні, договірні чи
інші неврегульовані зобов'язання - до
виконання зобов'язань, або розв'язання
спору за погодженням сторін у
передбачених законом випадках, або
забезпечення зобов'язань заставою,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України.

Таким чином, суд приходить до висновку,
про те, що вирішення судом питання про
обмеження у виїзді за межі України
можливе тільки у порядку, визначеному
ст. 377-1 ЦПК України, та за поданням
державного виконавця на підставі п. 18
ст. 11 Закону України "Про виконавче
провадження" у зв'язку з ухиленням
боржника від виконання судового
рішення чи рішення іншого органу, що
перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6
Закону «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»), а
не у порядку забезпечення позову (ст.152
ЦК України).

Окрім того, позивачем не надано суду
жодних належних та допустимих доказів
того, що невжиття заходів забезпечення
(у т.ч. і шляхом заборони виїзду за
кордон України ОСОБА_3) може утруднити
чи зробити неможливим виконання
рішення суду у тому числі у разі
задоволення судом пред»явлених
позовних вимог про стягнення з
відповідача матеріальної та моральної
шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Зважаючи на викладене, керуючись ст.ст.
151 - 153 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні заяви про
забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду м. Києва через Дарницький
районний суд м. Києва протягом п'яти
днів з дня її проголошення. У разі якщо
ухвалу було постановлено без участі
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом п'яти днів з
дня отримання ухвали суду.

СУДДЯ
В.А. ДУБАС