Справа № 344/3000/14-ц
Провадження № 4522-ц/779/1244/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Горблянського Я.Д.,
Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, його
представника ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Івано-Франківського міського
суду від 03 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, в якому посилався на те, що
він є власником земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства площею 0,0762 га, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно. Відповідач ОСОБА_4,
земельна ділянка якої межує з його
земельною ділянкою, постійно
перешкоджає йому у користуванні його
земельною ділянкою, що проявляється в
пошкодженні та знищенні межових
знаків, самовільному зайнятті частини
земельної ділянки. Дії відповідача є
незрозумілими, так як нею підписані
план встановлення меж земельної
ділянки, акт передачі межових знаків на
зберігання, акт встановлення та
узгодження зовнішніх меж
землекористування. Відповідач була
повністю згідна із розміром та межею
земельної ділянки позивача. Крім цього,
згідно акту передачі межових знаків на
зберігання та акту встановлення та
узгодження зовнішніх меж
землекористування, суміжними
землекористувачами при встановленні
зовнішніх меж землекористування
ніяких претензій не виявлено. Він також
звертався до Вовчинецької сільської
ради для реагування, яка повідомила, що
претензій з боку суміжних
землекористувачів щодо меж
землекористування не виявлено, тому
позивачу слід звернутися до органів, що
здійснюють нагляд за дотриманням
земельного законодавства або до суду.
Посилаючись на наведене, просив
зобов'язати ОСОБА_4 не перешкоджати у
користуванні належною йому земельною
ділянкою та стягнути судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 03 квітня 2014 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

На дане рішення позивач ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
обставин справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема апелянт зазначає, що суд у
своєму рішенні вніс неправдиві
відомості щодо пояснення свідка ОСОБА_6
в частині зазначення ним того, що
ОСОБА_4 самостійно не змогла б знищити
чи витягнути забиті "палі", оскільки
вони глибоко забиті в землю. Хоча цей
свідок пояснень щодо цього питання не
давав. Стверджує, що судом, у порушення
ст.ст.27, 131, 179 ЦПК України, не долучено до
справи такого доказу, як відповідь
СДСБЕЗ Івано-Франківського МВ УМВС від
17.03.2014 року. Також стверджує, що суд у
рішенні не зазначив про те, що
відповідачка у судовому засіданні,
відповідаючи на питання представника
позивача, заперечила, що нею підписано
проектну документацію, що не
відповідає дійсності, оскільки
проектна документація із підписами
міститься в матеріалах справи, а тому
представник позивача наголошував на
тому, що відповідачка вводить суд в
оману. На думку апелянта, судом не
дотримано вимоги ч.4 ст.10 ЦПК України,
відповідно до якої суд сприяє
всебічному та повному з'ясуванню
обставин справи. З цих підстав просив
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким його позовні вимоги
задовольнити та стягнути судові
витрати.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу
підтримали з наведених у ній мотивів та
просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_5 заперечили проти задоволення
апеляційної скарги, просили її
відхилити, зазначивши, що рішення суду
є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам
відповідає.

Судом встановлено, що позивачу на
праві приватної власності належить
земельна ділянка площею 0,0762 га для
ведення особистого селянського
господарства, садівництва,
городництва, сінокосіння і випасання
худоби, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на нерухоме майно
та витягом з державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності від 16.05.2013
року (а.с.6,7).

Земельна ділянка відповідача ОСОБА_4 є
суміжною до земельної ділянки позивача
(а.с.10,11).

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Частиною 2 ст.152 ЗК України визначено, що
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст.212 ЗК України
самовільно зайняті земельні ділянки
підлягають поверненню власникам землі
без відшкодування витрат за час
незаконного користування ними.

ОСОБА_2 в обґрунтовування своїх
позовних вимог посилався на те, що
відповідачка перешкоджає йому в
користуванні земельною ділянкою, що
виявляється у пошкодженні та знищенні
межових знаків, самовільному зайнятті
частини земельної ділянки. Дані
обставини, на думку позивача, можуть
бути підтверджені показаннями свідків
- сусідів: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 Така позиція
не відповідає законодавству.

Натомість статтею 211
Земельного кодексу України
передбачено, що громадяни та юридичні
особи несуть цивільну, адміністративну
або кримінальну відповідальність
відповідно до законодавства, зокрема,
за такі порушення: самовільне зайняття
земельних ділянок та знищення межових
знаків. За дані порушення статтями 53-1
та 56 КУпАП передбачено адміністративну
відповідальність.

З цього слід зробити висновок, що факти
самовільного зайняття земельної
ділянки та пошкодження і знищення
межових знаків можуть бути
підтверджені відповідними постановами
про притягнення відповідачки до
адміністративної відповідальності.
Проте такі докази у матеріалах справи
відсутні. Інших належних та допустимих
доказів (акти тощо) позивачем не надано.

Відповідно до ст.ст.58, 60 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі, щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Отже, правильно встановивши
обставини справи, суд дійшов вірного
висновку про те, що позивач не довів
того, що йому відповідачкою чиняться
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою.

Такий висновок відповідає
обставинам справи та нормам
законодавства.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі щодо внесення судом у рішення
неправдивих відомостей у частині
викладення пояснення свідка ОСОБА_6 є
безпідставними, оскільки вище
встановлено, що показаннями свідків
позовні вимоги не можуть бути
підтверджені.

Також не заслуговують на увагу
доводи апелянта про те, що судом, у
порушення норм процесуального права,
до справи не долучено такого доказу, як
відповідь СДСБЕЗ Івано-Франківського
МВ УМВС від 17.03.2014 року, оскільки така
відповідь не містить жодних відомостей
на підтвердження викладених в позовній
заяві обставин, а тому не має жодного
доказового значення.

Таким чином доводи апелянта не
спростовують правильних висновків
суду першої інстанції.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення судом
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для його скасування з
мотивів викладених в апеляційній
скарзі не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 03 квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.В. Пнівчук