АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2516/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Бойко О. М. Доповідач - Волошин М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Волошина
М.П.,

суддів - Куценко
Т.Р., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Крикун А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від
22 квітня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства "Укрсоцбанк", третя особа:
Національний банк України, про
визнання недійсними договору про
надання відновлюваної кредитної лінії
та іпотечного договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2010 року ОСОБА_2 звернувся з
позовною заявою до ПАТ "Укрсоцбанк" в
якій, посилаючись на те, що відповідно
до умов договору укладеного між
позивачем та відповідачем, кредит
надано в іноземній валюті, що позивач
вважає порушенням закону; підписавши
спірний договір, він помилявся щодо
обставин, які мають істотне значення,
тому просив визнати договір про
надання відновлювальної кредитної
лінії №07.1/92-7 від 04 квітня 2007 року та
договір №282 від 04 квітня 2007 року
недійсними, зобов'язати відповідача
прийняти від позивача суму у розмірі
321 611, 30 грн. з розстрочкою
платежів, з розстрочкою платежів на 60
місяців, з місячним платежем в сумі 5
360,19 грн., постановити ухвалу про
вилучення з Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
запис №3(зареєстровано 04 квітня 2007 року
за №4754228) та запис №4 (зареєстровано 04
квітня 2007 року за №4754413), покласти
судові витрати на відповідача.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 22
квітня 2013 року у задоволенні позовних
вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування
оскаржуваного рішення та ухвалення
нового рішення про задоволення
позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів не
знаходить підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
оскаржуваного рішення, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
04 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» в
особі - Дніпропетровської обласної
філії Акціонерно-комерційного банку
соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» був
укладений договір про надання
відновлювальної кредитної лінії
№07.1/92-7, відповідно до якого відповідач
зобов'язався надати позивачу грошові
кошти у тимчасове користування в сумі
148 500, 00 доларів США, що за курсом станом
на 04 квітня 2007 року (5.05 грн. за
1 дол. США) становило 749 925,00 гри., а
позивач зобов'язався прийняти,
належним чином використовувати,
повернути відповідачу зазначені
кредитні кошти та сплатити плату за
кредит у порядку та умовах, викладених
у кредитному договорі. Згідно п.1.2
кредитного договору кредит надавався
на споживчі цілі з встановленням
іпотеки.

Відповідно до п.1.3 Кредитного договору
в якості забезпечення виконання
зобов'язань позичальника перед банком
щодо погашення кредиту, сплати
процентів, можливих штрафних санкцій, а
також інших витрат на здійснення
забезпеченої іпотекою вимоги, 04 квітня
2007 р. між сторонами було укладено
іпотечний договір №282, за умовами якого
ОСОБА_2 передав відповідачу в іпотеку
нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору, якими є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

З аналізу положень ст.ст. 203, 215 ЦК
України вбачається, що підставою
визнання договору недійсним є
недодержання закону саме в момент його
укладення.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції правильно встановлено,що при
укладенні сторонами 04 квітня 2007 року
договору про надання відновлювальної
кредитної лінії №07.1/92-7 порушень
чинного законодавства допущено не
було.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Відповідно до положень ст.230 ЦК України,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Обман - це певні винні, навмисні дії
сторони, яка намагається запевнити
іншу сторону про такі властивості й
наслідки правочину, які насправді
наступити не можуть.

Ознакою обману є умисел: особа знає
про наявність чи відсутність певних
обставин і про те, що друга сторона,
якби вона володіла цією інформацією, не
вступила б у правовідносини, невигідні
для неї.

Обман також має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.п. 19, 20 постанови № 9 від
06.11.2009 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", правочин,
вчинений під впливом обману, є
оспорюваним і на підставі ст. 230 ЦК може
бути визнаний судом недійсним.
Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Підписанням тексту договору ОСОБА_2
засвідчив, що позичальник в письмовій
формі повідомлений про всі умови
споживчого кредиту та не має зауважень
або претензій щодо наданої інформації.

Тому посилання позовної заяви щодо
ненадання інформації в повному обсязі
не можуть бути прийнятими до уваги,
оскільки позивач був ознайомлений з
умовами кредитного договору,
добровільно підписав його та
користувався наданими йому коштами за
договором.

Вірним є також висновок суду першої
інстанції, що відповідач має право на
постійний основі здійснювати операції
в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і порядку,
встановлених законом.

Статтею 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня. При цьому Основний
закон держави не встановлює обмежень
щодо можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов`язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов`язується повернути
кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст.2 Закону України
"Про банки та банківську діяльність"
кошти - це гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю"
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного Банку України.

Відповідно до п.2.3. Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій, затвердженого постановою
Правління НБУ №275 від 17.01.2001 року, за
наявності банківської ліцензії та за
умови отримання письмового дозволу
Національного Банку України, банки
мають право здійснювати операції з
валютними цінностями.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій, єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитування в іноземній валюті згідно
з вимогами ст. 5 Декрету КМУ "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" від 19.02.1993 року № 15-93 ( надалі
Декрет) є наявність у банку генеральної
ліцензії на здійснення валютних
операцій, отриманих у встановленому
порядку.

Що стосується індивідуальної ліцензії,
то, виходячи з положень ст. 5 Декрету
Національний банку України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом. Ліцензії
видаються Національним банком України
лише певному колу суб'єктів: банкам,
фінустановам та оператору поштового
зв'язку на здійснення ними валютних
операцій на постійній основі.
Індивідуальні ліцензії можуть
видаватися всім суб'єктам ( резиденти і
нерезиденти) на здійснення лише
разової валютної операції. При цьому в
Декреті міститься вичерпний перелік
таких операцій.

Як вбачається з матеріалів справи,
Національний Банк України видав
29 грудня 2001 року
Акціонерно-комерційному банку
соціального розвитку "Укрсоцбанк", яке
в подальшому перейменоване на ПАТ
«Укрсоцбанк», зареєстрованому
Національним Банком України 27 вересня
1991 року банківську ліцензію, та дозвіл
№ 5-1 від 29.11.2001 року на право
здійснювати банківські операції.

Оскільки відповідач отримав
банківську ліцензію та дозвіл
Національного банку на здійснення
операцій з валютними цінностями на
момент укладення договору банк мав
право на здійснення валютних операцій.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
незгоди з висновками суду щодо оцінки
доказів, і не враховують положення ст.
212 ЦПК України про належність права
оцінки наданих доказів безпосередньо
суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
оскаржуване судове рішення ухвалено з
повним з'ясуванням судом обставин, що
мають значення для справи, у
відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права,
тому підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 22
квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Судді: