АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/3581/14 Справа: №
635/1133/14-ц Категорія: «трудові
Головуючий 1 інстанції: Юдін Є.О.
Доповідач: Піддубний Р.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року
м. Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого:
судді Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової
О.Ю., Малінської С.М.,

при секретарі: Афоніні К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 02 квітня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Державного підприємства «Завод імені
В.О. Малишева» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку під час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в обґрунтування якого
зазначив, що з 23 березня 2012 року його
було прийнято на роботу на посаду
фрезерувальника 3 розряду до цеху № 160
Державного підприємства «Завод імені
В.О. Малишева» (ДП «Завод імені В.О.
Малишева»), а 19 квітня 2012 року наказом
№ 79 переведено в цех № 550 того ж
підприємства на посаду формувальника
машинної формовки 2 розряду. Наказом №
115 від 20 червня 2012 року його було
звільнено з роботи на підставі ст. 38
КЗпП України за власним бажанням.
Посилаючись на те, що в день звільнення
остаточний розрахунок з ним проведено
не було, ОСОБА_1 просив стягнути з ДП
«Завод імені В.О. Малишева»
заборгованість по заробітній платі за
період з 01 травня 2012 року по 20 червня 2012
року у розмірі 2 500 грн., середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 20 червня по 02
липня 2012 року в сумі 728 грн. 45 коп., а
також 5 000 грн. на відшкодування
завданої йому моральної шкоди.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував,
посилаючись на його безпідставність.
Крім того, зазначив, що 19 березня 2014
року позивачеві виплачено
заборгованість по заробітній платі в
сумі 2 500 грн.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 02 квітня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
заявлений ним позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися,, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення апеляційної
скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
уточнивши 02 квітня 2014 року свої
позовні вимоги ОСОБА_1 просив суд
ухвалити рішення лише про стягнення з
відповідача на його користь 5 000 грн. на
відшкодування завданої йому моральної
шкоди, доказів на підтвердження якої не
надав, а тому відсутні підстави для
задоволення позову.

Проте повністю погодитись з такими
висновками не можна з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом, звернути
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, який здійснюється
судом у спосіб, визначений законами
України.

Цивільним процесуальним засобом, яким
забезпечується реалізація права на
звернення до суду, є позов.

Вимоги до форми та змісту позовної
заяви визначені статтею 119 ЦПК,
відповідно до ч. 1 якої позов подається
в письмовій формі.

Матеріали справи не містять письмової
заяви ОСОБА_1 про уточнення позовних
вимог, відмову від позову в цілому або в
певній його частині, залишення позову
без розгляду, а тому висновок суду
першої інстанції про відсутність
підстав для судового розгляду позовних
вимог про стягнення середнього
заробітку під час затримки розрахунку
при звільненні є помилковим.

Судовим розглядом встановлено, що з що
з 23 березня 2012 року ОСОБА_1 працював на
посадах фрезерувальника та
формувальника у ДП «Завод імені В.О.
Малишева», а наказом № 115 від 20 червня
2012 року його було звільнено з роботи на
підставі ст. 38 КЗпП України за власним
бажанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Встановлено та не заперечується
сторонами, що в день звільнення
позивачеві не було виплачено
заборгованість по заробітній платі у
розмірі 2 500 грн., які ОСОБА_1 отримав 19
березня 2014 року.

Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в

межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

Як убачається із матеріалів,
звернувшись до суду з позовом ОСОБА_1
просив стягнути з відповідача середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 20 червня по
02 липня 2012 року в сумі 728 грн. 45 коп.
виходячи з розміру середньомісячної
заробітної плати у 1 500 грн.

Згідно з наданою представником ДП
«Завод імені В.О. Малишева» довідкою
середньомісячна заробітна плата
позивача становить 3 423 грн.

Отже, встановивши, що в день звільнення
остаточного розрахунку з ОСОБА_1 з вини
відповідача проведено не було, колегія
суддів дійшла висновку про наявність
передбачених ст. 117 КЗпП підстав для
стягнення на користь позивача в межах
заявлених ним позовних вимог
середнього заробітку у розмірі 728 грн. 45
коп.

Що стосується відмови у задоволенні
позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди, колегія суддів вважає
рішення суду першої інстанції в цій
частині законним та обґрунтованим
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

При відшкодуванні моральної шкоди
необхідно з'ясовувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних страждань, а
також в якій матеріальній формі
позивач оцінює заподіяну йому шкоду та
чим він при цьому керується.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 р. N 4 «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» при вирішенні спору
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди обов'язковому
з'ясуванню підлягає наявність такої
шкоди.

Під час розгляду справи позивач не
довів факту заподіяння йому моральної
шкоди.

Суд першої інстанції не встановив
підстав для задоволення вимог про
відшкодування шкоди, наявності самої
шкоди, її розміру, а тому дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1 в цій
частині.

Не підтверджуються також
належними доказами витрати ОСОБА_1 у
розмірі 600 грн., пов'язані з наданням
йому правової допомоги.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 02 квітня 2014
року змінити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
«Завод імені В.О. Малишева» на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні за
період з 20 червня по 02 липня 2012 року у
розмірі

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства
«Завод імені В.О. Малишева» в дохід
держави судовий збір у розмірі 121 грн. 80
коп.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді