Єдиний унікальний номер 256/6508/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1886/2014
Єдиний унікальний номер 256/6508/13-ц
Номер апеляційного провадження
22ц/775/1886/2014 Головуючий 1
інстанції Гладка І.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді
Новосядлої В.М.,

суддів
Алексєєва А.В., Кішкіної І.В.,

при секретарі Козаку
І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Калінінського районного суду м.
Донецька від 08 січня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4,
про визнання договору купівлі-продажу
удаваним,

в с т а н о в
и в :

Рішенням Калінінського районного суду
м.Донецька від 08 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про
визнання договору купівлі-продажу
удаваним відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився
позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в
апеляційному порядку, в апеляційній
скарзі просить рішення скасувати з тих
підстав, що висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи, судом порушено норми
матеріального та процесуального права,
просить, ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що суд першої
інстанції прийшов до висновку про те,
що позивачами не надано доказів того,що
на час укладення договору
купівлі-продажу 68/100 частки квартири
позивачі мали на увазі договір
дарування, але вказаний висновок не
відповідає обставинам справи, оскільки
в договорі було зазначено про продаж за
4207 грн., які продавці одержали повністю
від покупця до підписання цього
договору, в той час як за даним
договором позивачами коштів отримано
не було. Крім того, відповідно до
інвентаризаційної оцінки БТІ вартість
68/100 частин квартири становила 4207 грн.,
ця ж сума була зазначена і в спірному
договорі, проте, ринкова вартість даної
квартири на час продажу була більше 110000
грн., що підтверджується роздруківками
з місцевих газет за грудень 2003 року,
тобто, якби позивачі дійсно мали намір
отримати кошти за дану квартиру, то й
продавали її за реальною ціною. Також
суд взагалі не надав оцінки поясненням
позивачів та не зазначив мотивів їх
неприйняття.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
апеляційної інстанції підтримав
доводи апеляційної скарги та просив її
задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 в судовому засіданні
апеляційної інстанції підтримала
доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та
просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
засідання апеляційної інстанції
підтримав доводі апеляційної скарги
позивача ОСОБА_1 та просив її
задовольнити.

Третя особа ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_5, яка діє на підставі
довіреності, в судовому засіданні
апеляційного суду просили апеляційну
скаргу відхилити, рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін, третьої особи та її
представника, дослідивши матеріали
справи, перевіривши наведені в
апеляційній скарзі доводи, апеляційний
суд вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачами не було надано до
суду доказів того факту, що під час
укладання договору купівлі-продажу
квартири 26 січня 2004 року вони мали на
увазі договір дарування, під час
укладання договору купівлі-продажу
сторонами була дотримана спеціальна
форма його укладання, в договорі
обумовлено, що позивачі до підписання
договору повністю одержали від
відповідача грошові кошти.

Зазначений висновок суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим..

Судом першої інстанції встановлено та
як вбачається з матеріалів справи, що 26
січня 2004 року між позивачами ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було
укладено договір купівлі-продажу, який
було посвідчено державним нотаріусом
П'ятої Донецької державної
нотаріальної контори Акімовою О.В.,
відповідно до умов якого позивачі
продали відповідачеві 68/100 частин
квартири, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.12).

В договорі зазначено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_3, діючи добровільно і
перебуваючи при здоровому розумі та
ясній пам'яті, розуміючи значення своїх
дій та керуючи ними, згідно із ст.ст. 203,
319 ЦК України, попередньо ознайомлені
нотаріусом з вимогами ст.ст. 651, 654 ЦК
України, склали цей договір.

Відповідно до п. 3 вищезазначеного
договору продаж майна було вчинено за
4207 грн., які продавці, позивачі,
отримали повністю від покупця,
відповідача, до підписання цього
договору.

Із копії витягу з Державного реєстру
правочинів № 11729305 від 21 серпня 2012 року
та витягу про державну реєстрацію прав
№ 36519370 від 03 грудня 2012 року вбачається,
що 68/100 частин квартири, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1 належить
відповідачеві ОСОБА_3.

З матеріалів справи видно, що
відповідач ОСОБА_3 та третя особа
ОСОБА_4 перебували у шлюбних відносинах
з 21 листопада 1992 року по 04 серпня 2010
року, 30 квітня 2013 року Калінінським
районним судом м.Донецька відкрито
провадження по цивільній справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл
спільного майна подружжя та визнання
права власності, в тому числі і на
частину зазначеної квартири.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно із п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року №9 за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК України)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216 ЦК
України, можуть застосовуватися тільки
у випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4
ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести допустимими та належними
доказами ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
позивач, заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: 1) факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним, 2) спрямованість волі сторін
в удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, 4) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Суд першої інстанції обґрунтовано
прийшов до висновку, що укладений
договір купівлі-продажу не є удаваним,
оскільки фактично доказів, які б
підтверджували фактичне укладення між
сторонами договору дарування
позивачами не надано.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення, врахував положення ст. 218 ЦК
України, укладений між сторонами
договір купівлі-продажу відповідає
вимогам ст.657 ЦК України, згідно з якою,
договір купівлі-продажу квартири
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 59, ч. 1
ст.60 ЦПК України обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Як вказано в абз.
4 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» від 12 червня 2009
року № 2 та п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику про визнання правочинів
недійсними» від 06 листопада 2009 року №9
виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з
урахуванням положень частини першої
статті 218 ЦК, не може підтверджуватися
показаннями свідків наявність
правовідносин, що виникають з
правочинів, для яких законом
установлено письмову форму та не може
доводитися свідченнями свідків не лише
заперечення факту вчинення правочину
або спростування окремих його частин, а
також виконання зобов'язань, що виникли
з правочину.

Стверджуючи про фактичне укладення
договору дарування, позивачі не надали
письмового доказу укладення між
сторонами такого договору.

Таким чином, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, апеляційний
суд вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені правовідносини,
що склалися між сторонами і їм надана
належна оцінка, в судовому рішенні
повно відображені обставини, що мають
значення для справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові
наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги про не
відповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, не
знайшли свого підтвердження та не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
помилкового судового рішення.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
законів або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги і скасування судового рішення
немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України,
апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Калінінського районного суду
м. Донецька від 08 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий

Судді