УХВАЛА

іменем україни

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Житомирської
області від 17 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що відповідно до
укладеного договору ОСОБА_3
отримав кредит у розмірі 1 412 грн. 40 коп.
зі сплатою відсотків за користування
кредитом розмірі 12%. Указуючи на те, що
ОСОБА_3 не виконує належним чином умови
договору та взяті на себе зобов'язання
щодо погашення кредиту, не в повному
обсязі вносить платежі до банку,
позивач просив стягнути з відповідача
заборгованість за кредитом, яка станом
на 3 липня 2013 року становить
26 240 грн. 13 коп.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 25 листопада 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 17 лютого
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення
позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 26 240 грн. 13 коп.
Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, виходив із того, що позивач
пропустив строк позовної давності,
встановлений ст. 257 ЦК України, оскільки
відповідачем заявлено про
застосування позовної давності до
даних правовідносин.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про задоволення позову,
виходив із того, що позивачем не
пропущено встановлений домовленістю
сторін п'ятирічний строк позовної
давності.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судом установлено, що 7 листопада 2006
року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» був укладений договір про
надання грошових коштів у розмірі 1 412
грн. 40 коп. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12%
річних.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що
умови договору відповідач не виконував
належним чином, щомісячно кредит не
погашав, сплату відсотків не проводив,
а тому станом на 3 липня 2013 року виникла
заборгованість у розмірі 26 240 грн. 13 коп.

Як убачається з матеріалів справи,
відповідач подав до суду першої
інстанції заяву про застосування
строку позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а відповідно
до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до ст. 258 ЦК України до вимог
про стягнення неустойки (штрафу, пені)
застосовується позовна давність в один
рік.

Частиною 259 ЦК України передбачено, що
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається в
письмовій формі.

Згідно з умовами кредитного договору
його складовою є Умови надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») («Стандарт»).

Відповідно до умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(«Стандарт»), доданих позивачем до
позовної заяви, строк позовної
давності відносно вимог про повернення
кредиту, сплати процентів за
користування кредитом, винагороди,
неустойки (пені) штрафів, витрат банку,
передбачених пп. 2.1, 2.2., 2.3., 2.4., 2.5., 2.5.1.,
2.5.2., 2.16., 3.1., 3.17 умов і правил, складає 50
років.

Відповідно до Умов наданих позивачем,
вбачається, що вони прийняті значно
пізніше ніж укладений між сторонами
кредитний договір, оскільки містять
посилання на постанову Національного
банку України від 29 липня 2009 року, а
тому не з'ясовано чи може зазначене
бути належним доказом щодо визначення
сторонами позовної давності у 50 років
за кредитним договором.

Апеляційний суд, у своєму рішення
посилається на п. 5.5 умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») («Стандарт»), відповідно
до яких позовну давність за вимогами
про стягнення заборгованості за
кредитом, процентів за користування
ним, пені, штрафу сторонами встановлено
тривалістю в п'ять років, однак таких
умов матеріали справи не містять.

Задовольняючи позовні вимоги банку про
стягнення з відповідача
заборгованість за кредитним договором,
апеляційний суд у порушення вимог
статтей 214, 215, 315 ЦПК України на
зазначене уваги не звернув, не
встановили дійсних прав і обов'язків
сторін, які випливають з кредитного
договору та не з'ясував, які Умови були
чинні на момент укладення кредитного
договору сторонами.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 17 лютого 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко