У х в а л а

іменем україни

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Касьяна О.П.,Ступак О.В.,Попович
О.В.,Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про переведення на
кредитора прав та обов'язків
співвласника та за зустрічним позовом
ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виключення
кімнати з опису майна, на яке може бути
звернуто стягнення, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення
Іллічівського міського суду Одеської
області від 5 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
3 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про
переведення на нього прав та обов'язків
співвласника кімнати АДРЕСА_1,
обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_7 не
виконує рішення апеляційного суду
Одеської області від 29 січня 2013 року
про стягнення з нього на користь ОСОБА_6
150 тис. грн моральної шкоди, завданої
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди.

ОСОБА_8 звернулася до суду із
зустрічним позовом про виключення
кімнати АДРЕСА_1 з опису майна, на яке
може бути звернуто стягнення, оскільки
зазначене майно є її особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, відтак на
нього не може бути звернуто стягнення
за зобов'язаннями її чоловіка - ОСОБА_7

Рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 5 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
3 лютого 2014 року, в задоволенні
позову ОСОБА_6 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_8 задоволено
частково.

Скасовано ухвалу суду від 8 серпня 2013
року про накладення арешту на кімнату
АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_8 на праві
власності.

Не погодившись із зазначеними судовими
рішеннями, ОСОБА_6 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з касаційною скаргою, в якій
просив скасувати оскаржувані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову ОСОБА_6 та відмову в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

З постанови Овідіопольського
районного суду Одеської області від 30
серпня 2011 року вбачається, що 12 лютого
2009 року в результаті
дорожньо-транспортної пригоди за
участі вантажного автомобіля MAN, д.н.з.
НОМЕР_4, з полупричіпом «LAG 0.3.38 KHSL», д.н.з.
НОМЕР_5, яким керував ОСОБА_7, та
автобуса БАЗ 079.04, д.н.з. НОМЕР_3, за
кермом якого перебував ОСОБА_6,
останній отримав тяжкі тілесні
ушкодження, які згодом призвели до
ампутації лівої кінцівки на рівні
стегна (а.с. 8-10).

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 29 січня 2013 року з ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_6 стягнуто 150 тис. грн
моральної шкоди (а.с. 11-13).

13 березня 2013 року державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Іллічівського міського управління
юстиції Одеської області було відкрито
виконавче провадження щодо стягнення з
ОСОБА_7 150 тис. грн моральної шкоди на
користь ОСОБА_6 (а.с. 16).

Листом управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
від 16 липня 2013 року ОСОБА_6 повідомлено
про те, що в процесі перевірки
майнового стану боржника ОСОБА_7 не
було виявлено жодного належного йому
майна (а.с. 17-18).

З огляду на те, що рішення апеляційного
суду про стягнення суми моральної
шкоди боржником не виконується, ОСОБА_9
звернувся до суду з позовом про
переведення на нього прав та обов'язків
співвласника кімнати АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві
спільної сумісної власності.

У свою чергу, ОСОБА_8 звернулася до суду
із зустрічним позовом, в якому просила
виключити належну їй на праві
особистої приватної власності кімнату
АДРЕСА_1 з опису майна, на яке може бути
звернуто стягнення.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_9, суд першої інстанції, з яким
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що у зазначеній вище кімнаті
проживають неповнолітні діти ОСОБА_8
Крім того суд вважав, що обраний
позивачем спосіб захисту цивільного
права не передбачений законодавством.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні зустрічного позову, суд
першої інстанції, позицію якого
підтримав апеляційний суд, дійшов
висновку про відсутність підстав для
визнання за ОСОБА_8 права особистої
приватної власності, адже воно визнано
державою.

Однак із такими висновками суду
повністю погодитися не можна, оскільки
вони суперечать закону та не
ґрунтуються на доказах, наявних у
матеріалах справи.

Відповідно до статті 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту (частина 1 статті 61
СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу (статті 60, 69 СК
України, частина 3 статті 368 ЦК України,
відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Згідно з частиною 1 статті 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 з
28 вересня 1996 року перебували у
зареєстрованому шлюбі. Рішенням
Іллічівського міського суду Одеської
області від 19 березня 2013 року шлюб між
ОСОБА_7 і ОСОБА_8 розірвано, а 21 травня 2013
року ОСОБА_7 було знято з реєстрації у
кімнаті АДРЕСА_1 (а.с. 70, 90-92).

За договорами купівлі-продажу від 20
червня 2007 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7
придбали у ВАТ «Чорноморгідробуд»
кімнати АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 (а.с. 89, 93).

Суд першої інстанції у своєму рішенні,
з посиланням на норми статті 70 СК
України, зазначав, що при купівлі
кімнат АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 дійшли згоди про поділ майна
таким чином, що кімната АДРЕСА_1 була
оформлена на ім'я ОСОБА_8, а кімната
АДРЕСА_2 - на ОСОБА_7

Згідно з частиною 2 статті 69 СК України
дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою,
проте суд не звернув уваги на те, що
договір про поділ житлового будинку,
квартири, іншого нерухомого майна, а
також про виділ нерухомого майна
дружині, чоловікові зі складу усього
майна подружжя має бути нотаріально
посвідчений. Таким чином, зазначені
вище кімнати належали ОСОБА_7 та ОСОБА_8
на праві спільної сумісної власності.

28 липня 2009 року за договором дарування
ОСОБА_7 за згодою дружини, ОСОБА_8,
подарував ОСОБА_10 кімнату АДРЕСА_2

З огляду на це, висновок суду про те, що
кімната АДРЕСА_1 за цією ж адресою є
особистою приватною власністю ОСОБА_8 є
необґрунтованим (а.с. 93).

Також, згідно з частиною 1 статті 73 СК
України за зобов'язаннями одного з
подружжя стягнення може бути накладено
лише на його особисте майно і на частку
у праві спільної сумісної власності
подружжя, яка виділена йому в натурі.

Відповідно до статті 371 ЦК України
кредитор співвласника майна, що є у
спільній сумісній власності, у разі
недостатності у нього іншого майна, на
яке може бути звернене стягнення, може
пред'явити позов про виділ частки із
спільного майна в натурі для звернення
стягнення на неї. Виділ частки із майна,
що є у спільній сумісній власності, для
звернення стягнення на неї
здійснюється у порядку, встановленому
статтею 366 ЦК України.

Положеннями статті 366 ЦК України
визначено, що кредитор співвласника
майна, що є у спільній частковій
власності, у разі недостатності у нього
іншого майна, на яке може бути звернене
стягнення, може пред'явити позов про
виділ частки із спільного майна в
натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного
майна має наслідком зміну його
призначення або проти цього
заперечують інші співвласники, спір
вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі
частки із спільного майна або
заперечення інших співвласників проти
такого виділу кредитор має право
вимагати продажу боржником своєї
частки у праві спільної часткової
власності з направленням суми виторгу
на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу
своєї частки у праві спільної
часткової власності або відмови інших
співвласників від придбання частки
боржника кредитор має право вимагати
продажу цієї частки з публічних торгів
або переведення на нього прав та
обов'язків співвласника-боржника, з
проведенням відповідного перерахунку.

Висновок суду про те, що такий спосіб
захисту цивільного права і законного
інтересу як вимога про переведення на
кредитора прав та обов'язків
співвласника-боржника не передбачений
цивільним законодавством є помилковим.

Разом з цим, для реалізації кредитором
такої вимоги підлягають з'ясуванню усі
обставини, передбачені статтею 366 ЦК
України (недостатність у боржника
іншого майна, на яке може бути звернене
стягнення, можливість чи неможливість
виділу в натурі частки із спільного
майна тощо).

Посилання суду на норму частини 3
статті 73 СК України є безпідставним,
так як у ній йдеться про передбачений
законом випадок звернення стягнення на
все майно, набуте подружжям за час
шлюбу.

За таких обставин суди неправильно
застосували норми матеріального права,
в порушення норм процесуального права
не встановили усіх фактичних обставин,
які мають значення для правильного
вирішення справи, тому ухвалені в
справі судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, визначених частиною 2 статті
338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 5 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 3 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:О.П. Касьян
О.В. Попович О.В. Ступак С.П. Штелик