АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3453/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Березюк В. В. Доповідач - Петренко
І.О. Категорія 5
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Петренко І.О.

суддів
- Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі
- Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 18 лютого
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приватного нотаріуса
Новомосковського районного
нотаріального округу ОСОБА_5, третя
особа - Новомосковський міський відділ
громадянства, еміграції і реєстрації
фізичних осіб про визнання недійсним
попереднього договору, захист права
власності та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернулася до суду та просила
ухвалити рішення, яким визнати
недійсним попередній договір
купівлі-продажу квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 від 31
травня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, зняти з реєстраційного обліку в
даній квартирі ОСОБА_4 та виселити її.

В обґрунтування заявленого позову,
позивач посилається на те, що 31 травня
2010 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4
попередній договір купівлі-продажу
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_2. Після укладеного договору
ОСОБА_4 зареєструвалася в даній
квартирі і почала в ній мешкати.

Позивач зазначає, що про існування
вищезазначеного договору
купівлі-продажу від 31 травня 2010 року
вона дізналася лише в 2012 році при
розгляді цивільної справи за її
позовом про визнання угоди
купівлі-продажу квартири дійсною та
визнання за нею права власності на
вищезазначену квартиру . На початку 2012
року до участі в цій справі вступила
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору ОСОБА_4, яка й
долучила до матеріалів справи копію
попереднього договору купівлі-продажу
спірної квартири. Позивач вважає, що
попередній договір купівлі-продажу від
31.05.2010 року є недійсним, так як
укладений з порушенням вимог чинного
законодавства, та такий , що порушує її
законні права та інтереси.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 18 лютого 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано недійсним попередній договір,
укладений 31 травня 2010 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, посвідчений Приватним
нотаріусом Новомосковського районного
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрованого в реєстрі за № 678. В
задоволенні решти вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду слід залишити без змін з
наступних підстав.

Згідно ч.1ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд ,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства , вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин , на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і заперечень
, підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

Так матеріалами справи
підтверджується те, що 31 травня 2010 року
ОСОБА_3 , який не являвся власником
спірної квартири, уклав з ОСОБА_4
попередній договір купівлі-продажу
цієї квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_2 (а.с.6). Згідно з умовами
зазначеного договору основний договір
повинен був бути укладений не пізніше
одного місяця з моменту отримання
витягу з реєстру прав власності.

Після укладення вищевказаного
договору ОСОБА_4 зареєструвалася в
спірній квартирі і почала в ній
мешкати.

Однак, основний договір
купівлі-продажу вищезазначеної
квартири укладено не було. Як стверджує
позивачка , основний договір не було
укладено з тих причин, що були втрачені
право встановлювальні документи на
зазначений об'єкт нерухомості.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 03.07.2013
року визнано дійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
м.Перещепине Новомосковського району
Дніпропетровської області, від 05
березня 1998 року, укладений на
Українській товарній біржі між ОСОБА_6
та ОСОБА_2 (нині ОСОБА_2) та визнано за
останньою право власності на зазначену
квартиру (а.с.29).

Таким чином, власником квартири
АДРЕСА_1 м.Перещепине Новомосковського
району Дніпропетровської області на
момент укладення спірного
попереднього договору була ОСОБА_2
(нині ОСОБА_2), яка є її власником і на
момент розгляду справи в суді, що
стверджується відповідним витягом про
реєстрацію права власності (а.с.50).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, так як
він відповідає нормам матеріального і
процесуального права.

За змістом статті 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Попередній договір
укладається у формі, встановленій для
основного договору, а якщо форма
основного договору не встановлена, - у
письмовій формі.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 656 ЦК
України предметом договору
купівлі-продажу може бути товар, який є
у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

На момент укладення попереднього
договору ОСОБА_3 не був власником
спірної квартири , а тому не мав
необхідного обсягу цивільної
дієздатності для укладення даного
правочину. ОСОБА_2, позивачка по даній
справі , стверджує , що власницею
спірної квартири на момент укладення
спірного попереднього договору була
саме вона. Однак, як пояснювали сторони
ОСОБА_2 - правовстановлюючі документи
були ними втрачені в 2011 році . Дана
обставина і дійсність договору
купівлі-продажу спірної квартири в 1998
році саме ОСОБА_2 встановлена рішенням
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 03 липня 2013 року, яке набрало
чинності у встановленому законом
порядку, а тому вищевказані обставини в
порядку ст.61 ЦПК України не підлягають
доведенню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про
часткове задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив із вищенаведених
обставин.

Окрім того , суд посилався і на
положення Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України , на яку
посилається сама позивачка , доводячи
факт відсутності у ОСОБА_3 на момент
укладення спірного попереднього
договору об»єму дієздатності -
яких-небудь повноважень на вчинення
даного правочину.

Відмовляючи в задоволенні решти
позовних вимог суд першої інстанції
обґрунтовано виходив із того , що у
відповідності до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, суду не надано доказів
порушення посадовими особами органу
реєстрації відповідної процедури
реєстрації відповідачки ОСОБА_4 у
спірній квартирі . Так , як вбачається з
п. 1.6 попереднього договору
відповідачка по справі ОСОБА_4 мала
право зареєструватись у спірній
квартирі після підписання даного
договору , що нею і було виконано. Саме
попередній договір став підставою для
її вселення в спірну квартиру і
реєстрацію в ній.

Таким чином відповідачка ОСОБА_4 набула
право володіти спірною квартирою і
підстав для зняття її з реєстрації в
ній та виселення не встановлено.
Обґрунтування даних вимог нормами
житлового законодавства, зокрема для
виселення відповідачки, позивачка
суду не надала.

Її твердження в суді першої інстанції
та апеляційній скарзі про те , що мало
місце порушення правил реєстрації,
згідно яких особа , що реєструється
повинна подати органу, який проводить
відповідну реєстрацію ряд документів,
зокрема, письмову згоду власника
житлового приміщення при
вищевикладених обставинах суттєвого
значення не мають.

Твердження в апеляційній скарзі про те
, що відповідачка ОСОБА_4 перешкоджає
позивачці реалізовувати свої права
власника нічим не доведені , оскільки
відповідних допустимих доказів суду
першої інстанції та суду апеляційної
інстанції надано не було.

Окрім того , згідно до положень ч. 4 ст.
319 ЦК України власність зобов»язує ,
зокрема контролювати використання її .
Як вбачається з матеріалів справи
позивачка з травня 2010 року по червень
2012 року ( звернення до суду з даним
позовом ) своєю власністю не цікавилась
, документи на неї втратила, догляд за
нею та оплату необхідних платежів не
виконувала.

Виходячи з вище наведеного судом
першої інстанції вірно з'ясовані
фактичні обставини справи та дана їм
належна оцінка, а його висновки
підтверджуються матеріалами справи і
ґрунтуються на нормах діючого
законодавства.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 18 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення , однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді