Єдиний унікальний номер 0555/1424/12
Номер провадження 22-ц/775/4632/2014
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 червня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді: Новікової Г. В.,

суддів: Новосьолової Г. Г., Шевченко В.Ю.

при секретарі: Бакунець Я.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника позивача- Шуваєвої С. О. на
рішення Ясинуватського міськрайонного
суду від 09 квітня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
приватний нотаріус Ясинуватського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2012 року позивачка
звернулась до суду з даним позовом,
просила визнати недійсним заповіт ВРР
№ 269715 від 24.02.2012 р., посвідчений
приватним нотаріусом Ясинуватського
міського нотаріального округу ОСОБА_3.
В обґрунтування позову посилалась на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4
-дружина брата позивачки. 22.06.2012 року
позивачка звернулась до приватного
нотаріуса з заявою про прийняття
спадщини, оскільки знала, що за життя
17.12.2002 року ОСОБА_4 склала заповіт,
відповідно до якого усе своє майно, у
тому числі належні їй житловий будинок
та земельну ділянку, розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, заповіла позивачці, а
у випадку її смерті раніше ОСОБА_4 або
неприйняття спадщини - ОСОБА_5 та ОСОБА_6
в рівних частках кожному. 12.06.2012 року
при зверненні до нотаріальної контори
за прийняттям спадщини їй стало
відомо, що ОСОБА_4 залишила новий
заповіт від 24.02.2012 року на все своє
майно на ім'я відповідачки. Вважає, що
останній заповіт ОСОБА_4 був складений
в той момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла ними керувати, оскільки ще
наприкінці 2011 року почала помічати у
ОСОБА_4 психічний розлад. Посвідчення
заповіту від 24.02.2012 року на думку
позивачки значно порушує її право на
отримання спадщини.

Рішенням Ясинуватського
міськрайонного суду від 09 квітня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_1 про
визнання заповіту недійсним
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача- ОСОБА_13 просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове про задоволення позову,
так як вважає, що воно постановлено з
порушенням норм процесуального та
матеріального права. Посилається на те,
що суд першої інстанції при ухваленні
оскаржуваного рішення виходив з того,
що ОСОБА_4 на час складання заповіту від
24.02.2012 року усвідомлювала значення
своїх дій, не визнана недієздатною.
Такі висновки не відповідають
фактичним обставинам справи та містять
посилання на обставини, що не мали
місце, але були прийняті судом як
встановлений факт.

Так, пославшись на Порядок проведення
судово-психіатричної експертизи,
затвердженої наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 08.10.2001 року
№ 397 (далі - Порядок) суд зазначив, що не
приймає як належний та допустимий
доказ того, що ОСОБА_4 в період
підписання заповіту від 24.02.2012 року не
могла у повній мірі розуміти значення
своїх дій та можливість керувати ними,
а тому Акт посмертної
судово-психіатричної експертизи (далі -
Акт № № 230-а/459-а) судом не приймається
до уваги, оскільки як вважає суд
експерти в Акті (в мотивувальній
частині) системно не пов'язують
соматичний стан ОСОБА_4 із остаточними
висновками про наявність судинної
деменції з іншими симптомами,
переважно маячними.

Не прийнявши до уваги Акт № № 230-а/459-а,
суд при цьому, оцінив як належний та
допустимий доказ акт повторної
посмертної судово-психіатричної
експертизи № 5 від 29.01.2014 року (далі - Акт
№ 5), за умови, що вказаний Акт містить
ряд наступних недоліків.Так, зміст
складеного Акту № 5 не відповідає
положенням п. 33, 34 Порядку, оскільки
досліджувальна частина Акту містить
дані, що не відповідають дійсності,
наприклад, деякі показання свідка
ОСОБА_7 були викладені як показання
свідка ОСОБА_8, та невірно викладена
частина показань свідка ОСОБА_9

Мотивувальна частина Акту, відповідно
до п. 34 Порядку відсутня взагалі, без
посилань та зазначень експертів, які
саме факти були встановлені та
виявлені при дослідженні об'єктів
експертизи.

Такі письмові докази у справі як
договори про соціальне обслуговування,
квитанція про підписання на газету не є
належним доказом у справі, та суд
повинен був звернути на це увагу, при
наданні оцінки цим доказам, а не
визначити все як встановлений факт,
який був покладений в основу судового
рішення.

Вважає, що рішення суду першої
інстанції є незаконним та містить
упереджене ставлення до сторони
позивача, оскільки недоліки, які були
виявлені судом при оцінці доказів з
боку позивача не були прийняті до уваги
судом при оцінці доказів відповідача,
що є порушенням ст. 5 ЦПК України, та за
таких обставин, суд повинен був
призначити по справі комплексу
посмертну судово-психіатричну
експертизу, з метою встановлення
дійсного психічного стану ОСОБА_4 на
час складання заповіту - 24.02.2012 року,
оскільки висновки первинної та
повторної експертизи складені
експертами одного рівня, з однакової
кваліфікацією та повинні відповідати
встановленим вимогам закону, а не мати
вкрай росхожі висновки.

Суд необґрунтовано не прийняв до уваги
те,що в мотивувальній частині Акту №
230-а/459-а експертами зазначається, що
висновок експертів щодо того, що ОСОБА_4
у період підписання заповіту від 24.02.2012
року виявляла стійкий хронічний
психічний розлад - судинна деменція з
іншими симптомами, переважно маячними
(в редакції МКБ -10), базується на наданій
медичній документації та анамнезі про
виникнення стійкого хронічного
психічного розладу у похилому віці,
неперервності і стійкості його
лікування, появи в 2011 році на тлі
органічного ураження судин головного
мозку (церебральний атеросклероз,
хронічна судинна мозкова
недостатність, діскуляторная
енцефалопатія, артеріальна
гіпертензія) емоційної неадекватності,
тривожно-фобічних розладів, маревного
сприйняття та інтерпретації
навколишнього, порушень критичної
оцінки свого психічного стану та
поведінки, неадекватної поведінки,
соціальної дезадаптації).

Слід звернути увагу й на таку
обставину, як згідно медичної картки
2817/407 у неврологічного відділення
Ясинуватської ЦРБ ОСОБА_4 знаходилась
на стаціонарному лікуванні з 13.06.2007
року по 22.06.2007 року з діагнозом ЧМТ,
струс головного мозку, що в свою чергу
теж є розладом соматичного стану
людини, та який у подальшому може
вплинути на психічний стан особи.

В судове засідання з'явилися
представник позивача- ОСОБА_13 та
відповідач ОСОБА_2.

Відповідно до ч.2 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованність рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Суд повно та всебічно з"ясував дійсні
обставини справи, дав належну правову
оцінку представленим сторонами
доказам і в судовому рішенні навів
переконливі мотиви, чому ним прийнято
до уваги одні докази і відхилені інші, і
постановив законне та обгрунтоване
рішення щодо відмови в задоволенні
позову.

Судом першої інстанції встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, що
підтверджено свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_1, виданим відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану по м. Ясинувата Ясинуватського
міськрайонного управління юстиції у
Донецькій області. Причиною смерті
ОСОБА_4 є хронічна серцево-судинна
недостатність, обумовлена
атеросклеротичним кардіосклероз з
гіпертензією.

17.12.2002 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким
заповіла все своє майно ОСОБА_1, а
випадку її смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

24.02.2012 року ОСОБА_4 було складено новий
заповіт, яким все своє майно вона
заповіла ОСОБА_2.

За матеріалами перевірки по факту
смерті ОСОБА_4, здійсненої
Ясинуватським МВ МВС України в
Донецькій області в порушенні
кримінальної справи було відмовлено на
підставі п.1 ст. 6 КПК України . Крім того,
в порушенні кримінальної справи по
факту смерті ОСОБА_4 за заявою ОСОБА_1
також відмовлено за п.2 ст. 6 КПК України.

Згідно висновку судово -психіатричної
посмертної експертизи ОСОБА_4 від 2
вересня 2013 року ОСОБА_4 в період
підписання заповіту 24.02.2012 року
обнаружила стійкий хронічний
психічний розлад - судинну деменцію з
іншими симптомами,переважно бредовими.
За психічним станом в зазначений
період часу не могла розуміти значення
своїх дій та керувати ними.

Згідно висновку повторної судово
-психіатричної посмертної експертизи
ОСОБА_4 від 29 січня 2014 року ОСОБА_4 в
період підписання заповіту 24.02.2012 року
будь-яким психічним розладом не
страждала. За своїм психічним станом в
зазначений період часу вона могла в
повній мірі розуміти значення своїх
дій та керувати ними.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленум
Верховного Суду України від 06
листопада 2011 року N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
правила ст. 225 ЦК України поширюються на
ті випадки, коли фізичну особу не
визнано недієздатною, однак у момент
вчинення правочину особа перебувала в
такому стані, коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними (тимчасовий
психічний розлад, нервове потрясіння
тощо). Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК України.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України від 29 лютого 2012
року N 6-9цс12, ухваленої у порядку
перегляду ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 грудня 2011 року, виходячи з
вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України,
підставою для визнання правочину
недійсним відповідно до ст. 225 ЦК може
бути лише абсолютна неспроможність
особи в момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Суд першої інстанції відповідно до ч. 6
ст. 147 ЦПК України правильно дав оцінку
експертизам наряду з іншими доказами і
прийняв до уваги висновок повторної
експертизи,яка узгоджується з іншими
доказами по справі, і згідно якої
ОСОБА_4 в період підписання заповіту
24.02.2012 року будь-яким психічним
розладом не страждала,і обґрунтовано
відмовив в задоволенні позову про
визнання заповіту недійсним.

Висновок суду підтверджується
документами з особової справи ОСОБА_4,
заведеної в територіальному центрі
соціального обслуговування м.
Ясинувата , де вона перебувала на
обліку як одинокий громадянин з
четвертою групою рухової активності,
про що свідчать відповідні договори.
ОСОБА_4 станом на 04.01.2011 року самостійно
без допомоги пересувалася по будинку
та за його межами, одягалася, прала,
читала, готувала їжу, харчувалася,
користувалася телефоном, та
потребувала соціальних послуг:
вбирання, оплата комунальних послуг,
оформлення субсидій, допомога на
городі. Згідно останнього медичного
висновку від 24.02.2011 року не потребувала
направлення в психоневрологічний
інтернат, відмітка дільничного
лікаря-психіатра - на «Д» обліку не
перебувала.

Також в 2012 році ОСОБА_4 отримувала та
читала періодичне видання «Местное
время», про що свідчить абонемент на
газету, оформлений останньою 27 грудня
2012 року на період з лютого 2012 року до
липня 2012 року включно та поясненнями
свідків.

За довідкою лікаря-психіатра № 1999 від
11.12.2012 року ОСОБА_4 на обліку у лікаря -
психіатра не перебувала . Допитані в
якості свідків лікар поліклініки
ОСОБА_10 та медсестра ОСОБА_11
підтвердили, про нормальний психічний
стан ОСОБА_4, який в квітні 2012 року не
викликав сумнівів.

Правильно судом першої інстанції дана
критична оцінка висновку судової
експертизи від 2 вересня 2013 року, як
такій, що не підтверджується наявними
медичними документами відносно
психічного стану ОСОБА_4 на момент
написання заповіту. Оскільки з приводу
психічного захворювання ОСОБА_4 за
життя в медичні установи для лікування
не зверталася, наявність у неї бредових
симптомів нічим не підтверджено та не
доказана абсолютна неспроможність
ОСОБА_4 в момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними. Допитані судом свідки не
підтвердили з достовірністю той факт,
що ОСОБА_4 за життя та в момент
підписання заповіту вела себе
неадекватно,неправильно сприймала
події.

Доводи представника позивача про те, що
деякі показання свідка ОСОБА_7 були
викладені як показання свідка ОСОБА_8
до уваги не приймаються, оскільки вони
не є суттєвими і не спростовують
остаточного висновку Акту № 5 від 29.01.2014
р..

Доводи про те, що судом не прийнято до
уваги пояснення свідків з боку
відповідачки, не можуть бути прийняті
до уваги, оскільки суд в рішенні навів
мотиви з яких приймає до уваги
пояснення одних свідків і не приймає
пояснення інших.

Постановлене судом рішення є законним
і обґрунтованим, вимоги матеріального
і процесуального права при розгляді
справи додержані.

Доводи, приведені в апеляційній
скарзі, не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
норм матеріального чи процесуального
права, яке призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.308,315 ЦПК України,
апеляційний суд-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника
позивача- ОСОБА_13 відхилити.

Рішення Ясинуватського міськрайонного
суду від 09 квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: