Справа № 0907/5657/2012
Провадження № 2/344/165/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Шамотайла О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

з участю позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_1, представника
відповідача Івано-Франківської
міської ради ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_6,
Івано-Франківської міської ради про
визнання права власності на
самовільно збудовані господарські
споруди, визнання дій щодо
позбавлення правомочностей
співвласника будинковолодіння та
земельної ділянки незаконними,
зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися в суд із
зазначеним позовом, в обґрунтування
якого вказали, що відповідно до
Свідоцтва про право на спадщину за
законом від 21 грудня 1970 року,
зареєстроване у реєстрі за № 777/Д, після
смерті 18 листопада 1969 року ОСОБА_7
спадкоємцями половини
будинковолодіння по АДРЕСА_1 є його
дружина ОСОБА_8, сини ОСОБА_6 та ОСОБА_1,
та неповнолітня на той час дочка ОСОБА_9
в особі законного опікуна ОСОБА_8, - всі
в рівних долях. Друга половина цього ж
будинку належить ОСОБА_8 на підставі
ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, що
належало померлому на підставі
договору про надання земельної
ділянки, посвідченого
Івано-Франківською нотконторою 13.06.1958
року за реєстром № 582/Д та
зареєстрованого в Івано-Франківському
бюро технічної інвентаризації за № 2063.
28.09.2010 року право власності на
зазначене будинковолодіння у
відповідних ідеальних частках, номер
запису 2063 в книзі 15. Згідно до свідоцтва
про право на спадщину за заповітом від
03.08.2011 року, на підставі заповіту,
посвідченого Першою
Івано-Франківською державною
нотаріальною конторою 07.12.2005 року,
зареєстрованого у реєстрі за № 2-242,
спадкоємцями зазначеного у заповіті
майна ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4,
є ОСОБА_6 на 1/2 частку, ОСОБА_1 на 1/4
частку та ОСОБА_2 на 1/4 частку. Позивачам
видано свідоцтво про право на спадщину
відповідно на 3/16 часток домоволодіння,
зареєстровано в реєстрі №5-1116 та за №
5-1121.Таким чином, позивачі є
співвласниками будинковолодіння по 5/16
частки, а разом 10/16 частки, а відповідач
ОСОБА_6 -6/16 частки у будинковолодінні.
Згідно свідоцтва про право на спадщину
від 03.08.2011 року на 1/3 частку земельної
ділянки видано позивачам ОСОБА_1
зареєстровано у реєстрі №5-1118, та
ОСОБА_2 - на 1/3 частки земельної ділянки,
зареєстровано у реєстрі № 5-1123.
Відмітка у Державному акті на право
приватної власності на землю про
розподіл земельної ділянки не
зроблено, оскільки відповідач заявляв,
що має намір звернутися до суду. До суду
він не звертається, позивачів, як
співвласників майна не допускає до
спадкового майна та чинить перешкоди у
реалізації прав власників. Розпочавши
без їх згоди реконструкцію входу до
будинку, він її не завершив, внаслідок
чого майно втрачає товарний вигляд та
матеріальну цінність. Звернення до MB
УМВС в Івано-Франківській області про
протиправну поведінку відповідача
залишено без реагування, рекомендовано
звернутись до суду. Також зазначають,
що до спадкового майна входить
цегляний будинок житловою площею 37,9
кв.м, загальною площею 75,0 кв.м, колодязь
та огорожа метал, загальною площею 87,5
кв.м. Відповідно до довідки
Івано-Франківського ОБТІ від 14.09.2010
року самочинно збудовані сарай літ. «Б»
та гараж літ. «В» здійснено без
порушень санітарних, екологічних,
протипожежних та
будівельно-архітектурних норм.
Вартість зазначених споруд складає 61612
грн.(Витяг з реєстру № 27461755 від 28.09.2010 р.
додається) Відповідач у час даного
будівництва проживавав за межами
України. За останні роки відповідач
розпродав майже усі предмети звичаєвої
обстановки, які залишилися після
смерті батьків, а також намагався
продати будівельні матеріали, що
належать позивачам. З посиланням на
норми ст.. 358, 359, 364-370, 391, 392 ЦК України
просили суд постановити рішенням, яким
визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
власності в рівних долях на самовільно
збудовані господарські споруди : сарай
літ. Б та гараж літ. В, що розміщені на
земельній ділянці по АДРЕСА_1, визнати
незаконними дії відповідачів щодо
позбавлення права позивачів ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у здійсненні та реалізації
правомочностей співвласників
будинковолодіння та земельної ділянки
по АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_6 не
чинити їм перешкод у користуванні
будинком та господарськими спорудами,
а також земельною ділянкою, на якій
вони розміщені по АДРЕСА_1, а також
продати свою частку у спільному майні з
отриманням грошової компенсації після
реалізації спільного майна на
прилюдних торгах, понесені судові
витрати по справі стягнути з
відповідача ОСОБА_6.

В судовому засіданні сторона позивача
позов підтримала та просила його
задовольнити, з підстав, що у ньому
зазначені.

Відповідач ОСОБА_1, з тих пояснень, що
були надані в судовому засіданні
вимоги позову не визнав та просив
відмовити у його задоволенні, а надалі
в судові засідання не з'являвся.

Представника відповідача
Івано-Франківської міської ради не
визнала вимоги позову та просила суд
відмовити у їх задоволенні.

В подальшому позивач по справі
ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_5, про що видано
свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.
67), а провадження по справі за заявою
іншого позивача ОСОБА_2 (а.с. 66) було
зупинено ухвалою суду від 21.02.2013р. (а.с.69)
до вирішення питання
правонаступництва після смерті ОСОБА_1
Ухвалою суду від 10.02.2014р. провадження в
справі було відновлено після отримання
відповідних даних від державного
нотаріуса про осіб, які
прийняли/відмовилися від прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_1. Так,
встановлено, що спадщину за законом
після смерті ОСОБА_1 прийняла його
дочка- ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6 та дочка-
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7, а дружина
спадкодавця-ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1
відмовилася від спадщини на користь
дочки ОСОБА_10. Від останньої на адресу
суду надійшла заява від 12.03.2014р., за
змістом якої ОСОБА_10 просила не
залучати її до розгляду вказаної
справи (а.с.103), натомість від ОСОБА_11
надійшла заява від 12.03.2014р. про
залучення її до участі в справі, та
ухвалою суду від 12.03.2014р. ОСОБА_11 було
залучено до участі в справі, як
позивача.

Надалі відповідач в судові засідання
не з'являвся, що розцінюється судом, як
спроби спрямовані на затягування
розумного строку розгляду справи, а
тому з урахуванням що сторони брали
участь у судових засіданнях,
висловлювали свою позицію з приводу
даного спору, позивач подав заяву про
розгляд справи без його участі то суд
вважає за можливе ухвалити рішення по
суті спору, що узгоджується із
положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, де вказано, що кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру.

Суд роз'яснював сторонам їх права та
обов'язки, а також наслідки їх
невиконання і постановляє судове
рішення на підставі тих доказів, що
були надані сторонами.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали справи,
встановивши таким чином фактичні
обставини справи та відповідні їм
правовідносни, застосовуючи загальні
засади цивільного законодавства -
справедливість, добросовісність та
розумність, керуючись конституційним
принципом верховенства права, оцінивши
всебічно, повно та об'єктивно всі
наявні у справі докази окремо та у
сукупності, застосовуючи відповідні
норми матеріального права, утверджуючи
та забезпечуючи права людини і
основоположні свободи сторін,
враховуючи принцип неупередженості,
суд приходить до наступних висновків.

Спільні споруди : сарай літ. Б та гараж
літ. В, що розміщені на земельній
ділянці по АДРЕСА_1 є самовільно
збудованими, цей факт сторонами не
заперечується, а тому доказуванню не
потребує.

Згідно із ст.41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності.

У відповідності до ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

За правилами ч.1, ст.316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Як наголошує ч.1-2, ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Як передбачає ст.375 ЦК України власник
земельної ділянки має право зводити на
ній будівлі та споруди, створювати
закриті водойми, здійснювати
перебудову, а також дозволяти
будівництво на своїй ділянці іншим
особам. Власник земельної ділянки
набуває права власності на зведені ним
будівлі, споруди та інше нерухоме
майно. Право власника на забудову
здійснюється ним за умови додержання
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, а також за умови використання
земельної ділянки за цільовим
призначенням.

Як встановлено ч.1-2, ст.376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває право власності на нього.

Згідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ №6 від 30 березня 2012 року „Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)" при розгляді справ
зазначеної категорії судам слід мати
на увазі, що самочинним вважається
будівництво житлового будинку,
будівлі, споруди, іншого нерухомого
майна, якщо вони збудовані (будуються)
на земельній ділянці, що не була
відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил. Під належним
дозволом слід розуміти передбачений
Законом України № 3038-VI дозвільний
документ (статті 35-37), що дає право
виконувати підготовчі та будівельні
роботи саме того об'єкту і на тій
земельній ділянці, яка передана з цією
метою певній особі. Під проектом слід
розуміти залежно від категорії об'єкта
будівництва відповідний склад
документації, визначеної статтями 1, 7
та 8 Закону України №687-XIV, отриманої
відповідно до статей 29, 31 Закону №3038-VI,
а також будівельний паспорт та
технічні умови, отримані відповідно до
статей 27, 30 зазначеного Закону.

Відтак суд приходить до висновків, що у
задоволенні позовних вимог в частині
визнання за позивачами права власності
в рівних долях на самовільно збудовані
господарські споруди : сарай літ. Б та
гараж літ. В, що розміщені на земельній
ділянці по АДРЕСА_1 слід відмовити.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
сторона має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Для
встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Отже, відповідно до ст.10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Щодо вимог позивачів в частині
визнання незаконними дій відповідачів
щодо позбавлення права позивачів у
здійсненні та реалізації
правомочностей співвласників
будинковолодіння та земельної ділянки
по АДРЕСА_1 слід вказати, що суду таких
доказів не представлено, а тому дані
вимоги задоволенню не підлягають,
позаяк є недоведеними.

Щодо вимог позивачів стосовно
зобов'язання ОСОБА_6 не чинити позивачу
перешкод у користуванні будинком та
господарськими спорудами, а також
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені по АДРЕСА_1, а також продати
свою частку у спільному майні з
отриманням грошової компенсації після
реалізації спільного майна на
прилюдних торгах, суд зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається,
зокрема з листів Івано-Франківського
МВ УМВС в Івано-Франківськй області за
№№28366 та 28365 від 05.12.2011р. та висновку від
30.11.2011р. за №463, копії, яких долучені до
матеріалів справи (а.с.31-33), що ОСОБА_6
чинив позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перешкод у користуванні будинком та
господарськими спорудами, а також
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені по АДРЕСА_1.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 належала
матері позивачів та відповідача по
справі - ОСОБА_8, а права на земельну
ділянку на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом по 1/3
частині земельної ділянки мали
позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також
відповідач ОСОБА_6

Домоволодіння по АДРЕСА_1 на момент
виникнення спірних правовідносин було
у спільній власності сторін по справі :
позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належало по
5/16 його частин, а відповідачу ОСОБА_6 -
6/16 його частин.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Усім
власникам забезпечується рівні умови
здійснення своїх прав.

Відтак суд вважає, що в цій частині
позов підлягає до часткового
задоволення в частині що стосується
позивача ОСОБА_2, а поскільки суду не
представлено доказів того, що
відповідач ОСОБА_6 чинить перешкоди у
користуванні майном, належним ОСОБА_11,
а також з огляду на непредставлення
суду правовстановлюючих документів на
спірне майно даному позивачу, то у суду
відсутні підстави для задоволення
позову щодо даного позивача.

Щодо вимог позову про зобов'язання
ОСОБА_6 продати свою частку у спільному
майні з отриманням грошової
компенсації після реалізації
спільного майна на прилюдних торгах, то
суд вказує таке.

Фактично позивачі прохають про
примусове припинення у співвласника
права на частку у спільній власності.

Частина перша статті 365 ЦК України
передбачає перелік обставин, за
наявності яких право особи на частку у
спільному майні може бути припинене за
рішенням суду. Частина друга даної
статті ЦК України імперативно
встановлює, що суд постановляє рішення
про припинення права особи на частку у
спільному майні за умови попереднього
внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до п.12 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» від
22.12.1995р. №20, вирішуючи питання про
грошові стягнення у справах за
позовами про захист права приватної
власності на майно, суди мають виходити
з того, що вартість спірного майна
визначається за погодженням сторін, а
за його відсутністю - за дійсною
вартістю майна на час розгляду спору.
Під дійсною вартістю розуміється
грошова сума, за яку майно може бути
продано в даному населеному пункті чи
місцевості.

Як зазначає Пленум Верховного суду
України в постанові №7 від 04.10.1991р. «Про
практику застосування судами
законодавства,що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» в п.6 вказано, що при
неможливості виділу частки будинку
в натурі або встановлення порядку
користування ним, власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація.
Розмір грошової компенсації
визначається за угодою сторін, а при
відсутності такої угоди - судом по
дійсній вартості будинку на час
розгляду справи. Під дійсною вартістю
будинку розуміється грошова сума, за
яку він може бути проданий в даному
населеному пункті чи місцевості. Для
її визначення при необхідності
призначається експертиза.

Як вказує постанова Пленуму Верховного
Суду України «Про судову експертизу в
кримінальних і цивільних справах» від
30.05.1997 року № 7, що у разі коли
необхідність експертного висновку
обумовлена обставинами, викладеними у
позовній заяві, чи поданими доказами,
суддя має призначати експертизу, як
правило, при підготовці справи до
судового розгляду, враховуючи при
цьому думку осіб, які беруть участь у
справі.

Однак сторонами по справі таке
клопотання про призначення експертизи
у розумінні ст. 143 ЦПК України не
заявлялось, тому відповідно до
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову експертизу в
кримінальних і цивільних справах» від
30.05.1997 року № 7, суд розглядає справу на
підставі наявних доказів, при цьому
вказуючи на те, що в інший спосіб
встановити конкретні обставини для
вирішення позовних вимог без
експертного висновку, враховуючи
відсутність згоди сторін - неможливо.

Таким чином враховуючи наведене та той
факт, що позивачами попередньо не
внесено вартість частки належного
відповідачу майна на депозитний
рахунок суду, то підстави для
задоволення даних вимог у суду
відсутні, крім того суд зазначає, що
реалізація належної відповідачу на
праві спільної власності частки майна
є його правом, а не обов'язком.

Судові витрати підлягають розподілу у
відповідності до ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 3, 60, 64, 316,321, ч.1-2 ст. 328, 375, ч..1-2 ст. 376
ЦК України, ст.ст.10, 60, 88, 208, 212-215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_6 (і.п.н. НОМЕР_1) не
чинити ОСОБА_2 (НОМЕР_2) перешкод у
користуванні будинком та
господарськими спорудами, а також
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_6 (і.п.н. НОМЕР_1) , прож.
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 (НОМЕР_2),
прож. АДРЕСА_2 - понесені судові витрати
в розмірі 214,6 грн.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала

Суддя:

О.Шамотайло

Копія вірно: