Провадження №2/522/1936/14
Справа № 522/1930/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2014 року, Приморський районний суд м.
Одеси, у складі :

головуючого судді - Турецького О.С.,

при секретарі - Гасуляк С.Г.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1, представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі Приморського
районного суду м. Одеси, цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на боці позивача, Служби у справах
дітей Одеської міської ради, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без шлюбу, визнання квартири
спільною сумісною власністю та
визнання права власності на 2/3 частки
квартири та зустрічним позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на боці відповідача,
Служби у справах дітей Одеської
міської ради, про виселення та усунення
перешкод у спілкуванні з дитиною, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до Приморського
районного суду м. Одеси з вищевказаним
позовом та в останній редакції
позовних вимог просила суд встановити
факт її постійного проживання з
громадянином Німеччини ОСОБА_5 однією
сім'єю з середини грудня 2005 року по 28
травня 2012 року, визнати однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 23,7
кв.м. і загальною площею 78,6 кв.м.,
спільною сумісною власністю сторін та
визнати за нею право власності на 2/3
вказаної квартири.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
зазначала, що після знайомства з
відповідачем на початку листопада 2005
року між ними склалися щирі стосунки, у
зв'язку з чим вони вирішили об'єднати
свій побут та створити сім'ю, що й
зробили в грудні 2005 року: відповідач
почав проживати разом з позивачкою, її
сином ОСОБА_7 та її матір'ю, ОСОБА_8 за
адресою: АДРЕСА_2.

В подальшому сторони змінювали місце
проживання, проживаючи то в
орендованій квартирі в м. Одесі, то в м.
Шостці. В 2007 році у сторін народилася
спільна дитина. Після народження
дитини сторони вирішили придбати на
спільні кошти квартиру в м. Одесі для
постійного проживання в ній, та,
оскільки спільних коштів сторін для
такого не вистачало, позивач позичила
кошти в загальній сумі 35.000,00 доларів
США, про що були складені відповідні
розписки. Відповідач також приймав
участь у придбанні квартири своїми
грошами, які разом з грошами позивача
передав особисто продавцю квартири.
Питаннями, пов'язаними з пошуком та
придбанням квартири займалась
позивачка, вона ж діяла від імені
відповідача при реєстрації права
власності на придбану квартиру АДРЕСА_1
в органах реєстраційної служби
України, та за власні кошти придбала
меблі та побутову техніку у вказану
квартиру.

Також, позивач зазначила, що на
теперішній час теплі сімейні стосунки
зруйновано нерозумінням сторонами
один одного, сварками та викриттям для
позивача обставин приватного життя
відповідача, а за такого, оскільки на
думку позивачки подальше проживання
сторін однією сім'єю неможливе, а згоди
між сторонами щодо поділу сумісно
нажитого ними майна не досягнуто

Отже, ОСОБА_3, з метою захисту своїх прав
та інтересів малолітніх дітей, що
перебувають на її утриманні, вимушена
звертатися до суду з таким позовом про
встановлення факту її проживання з
відповідачем, визнання придбаної
сторонами за спільні кошти квартири -
спільною власністю сторін та її поділу.

Обґрунтовуючи свої вимоги в частині
розміру частки спірної квартири, право
власності на яку позивач просить
визнати за нею, остання посилається на
положення ст. 368, ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України,
та вважає, що спірна квартира є майном,
набутим за спільні кошти їх, з
відповідачем, родини, та при її поділі
суд має відступити від презумпції
рівності часток у праві спільної
сумісної власності, оскільки на її
утриманні перебуває їх спільна з
відповідачем, малолітня, дитина -
ОСОБА_4, 2007 року народження, що має вади
зору та потребує постійного та
коштовного лікування, а відповідач
відмовляється надавати будь-яку
допомогу на утримання дитини та її
лікування, не надає дозволу на
реєстрацію дитини у їх спільній
квартирі, що формально зареєстрована
за відповідачем.

Виходячи з викладених обставин,
позивачка просила суд позов
задовольнити в повному обсязі.

В свою чергу, відповідач звернувся до
суду з письмовими запереченнями проти
позову та зустрічним позовом, в
останній редакції вимог за яким просив
суд про виселення тимчасових
мешканців, якими вважає відповідача за
зустрічним позовом та її сина ОСОБА_7, з
квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого
житлового приміщення, та зобов'язання
відповідача за зустрічним позовом
ОСОБА_3 усунути перешкоди у спілкуванні
позивача за зустрічним позовом з його
донькою - ОСОБА_4 та визначити участь
позивача за зустрічним позовом у
вихованні спільної дитини, дозволивши
періодичні та систематичні побачення з
дитиною у кожен приїзд позивача за
зустрічним позовом в Україну не менше 10
днів на 2 місяці, дозволити спільний
відпочинок з донькою не менше ніж 2 рази
на рік по 15 днів, зобов'язати
відповідача за зустрічним позовом не
чинити перешкод та надавати дозвіл на
відвідування ОСОБА_4 місць окремого
проживання позивача за зустрічним
позовом, з можливістю виїзду за кордон
на відпочинок, визначити додаткове
місце і час спілкування позивача за
зустрічним позовом з ОСОБА_4

В заперечення проти первісного позову
та обґрунтування зустрічного позову
позивач за зустрічним позовом
зазначив, що спірна квартира придбана
ним особисто, за його особисті та
позичені у ОСОБА_9 у 2009 році кошти, про
що складена відповідна розписка, а тому
він є одноосібним власником такої
квартири, а позивачка за первинним
позовом та її син - ОСОБА_7 є тимчасовими
мешканцями, яким відповідач за
первинним позовом, керуючись кращими
почуттями дозволив проживати у його
квартирі, та які в останні два роки
проживають у АДРЕСА_2 на теперішній час
не реагують на його вимоги щодо
звільнення житлового приміщення
спірної квартири від своїх особистих
речей, чим фактично чинять перешкоди у
користуванні належним йому майном.

Відповідач за первинним позовом у
своїх письмових запереченнях
наголошував, що він ніколи однією
сім'єю з ОСОБА_3 не проживав: пояснив, що
познайомився з нею в 2005 році, в Польщі,
та керуючись почуттями поваги до жінок,
людяності, співчуття та жалю щодо
тяжкої долі позивача за первісним
позовом, про яку він дізнався з
розповідей останньої, допоміг їй
повернутись в Україну та влаштуватись
на навчання до Вищого навчального
закладу, сплачував таке навчання.

В подальшому, перебуваючи з робочим
візитом в Україні, відповідач за
первісним позовом з метою економії
коштів неодноразово зупинявся у гостях
у позивача та її матері. Вперше,
побачивши умови їх проживання, ОСОБА_5
вирішив допомогти цим людям фінансово:
зробив ремонт в квартирі в м. Шостка та
купив побутову техніку. Також,
відповідач за первісним позовом
вказував, що він приїжджав в Україну не
більше ніж на сім-десять днів раз на
два-три місяці, а тому з позивачем
однією сім'єю не проживав, не вів
спільне господарство, не мав спільного
бюджету та не мав ніяких усталених
відносин.

Разом з тим, ОСОБА_5 вказував, що з 1996
року перебуває у зареєстрованому шлюбі
з громадянкою ФРН, а тому визнання
факту його проживання з позивачем за
первісним позовом як чоловіка та жінки
без реєстрації шлюбу буде суперечити
вимогам закону.

В обґрунтування заявлених вимог в
частині визначення судом порядку та
способу його участі у вихованні дитини,
позивач за зустрічним позовом
вказував, що востаннє він бачив доньку,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 року, після чого
відповідач за зустрічним позовом не
допускає його до спілкування з дитиною
ні особисто, ні засобами зв'язку.

Виходячи із зазначених вище обставин,
позивач за зустрічним позовом просив
суд відмовити у задоволенні первинного
позову та задовольнити зустрічний
позов.

В судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримала повністю, вимоги
зустрічного позову не визнала,
керуючись ст.62 ЦПК України була
допитана в якості свідка про відомі їй
обставини, що мають значення для
справи, а саме: вказала, що відповідач у
період з 2006 року по 2012 рік проживав один
місяць у Німеччині, а наступний за ним -
в Україні, разом з позивачем, та такі
виїзди відповідача були зумовлені його
трудовою діяльністю та вимогами
законодавства, а дізнавшись про
вагітність позивача, відповідач, в ніч
з 31.12.2006 року на 01.01.2007 року, перебуваючи
у колі близьких друзів, зробив їй
пропозицію вийти за нього заміж, яку
позивач прийняла, та одруження так і не
відбулось, оскільки відповідач,
посилаючись на власні фінансові
складнощі, ухилявся від обговорення
дати весілля. Щодо обставин придбання
спірної квартири, то позивач
спростовувала посилання відповідача
на той факт, що останній, з метою
придбання квартири, позичив у ОСОБА_9 в
2009 році гроші, оскільки їх познайомила
саме позивач, і це відбулось навесні 2010
року, та на теперішній час ОСОБА_9
працює на відповідача, перебуває у
останнього в підпорядкуванні та
отримує від нього зарплатню, а отже, на
думку позивача, перебуває у залежності
від відповідача та його свідчення не є
об'єктивними та неупередженими. Також,
позивачка заперечувала проти посилань
позивача за зустрічним позовом на її
постійні подорожі за кордон, вказувала
на те, що вона особисто по декілька
разів на місяць отримувала грошові
перекази на території України, що
виключає можливість тривалого виїзду
за кордон, в супереч посиланням
позивача за зустрічним позовом на не
проживання відповідачів за зустрічним
позовом у спірній квартирі вказувала,
що вона та діти, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, з 2010
року постійно проживають у згадуваній
квартирі, що підтверджується
долученими до матеріалів справи
довідками про відвідування навчальних
закладів у м. Одесі. Серед іншого,
позивачка засвідчила, що про факт
наявності у відповідача дружини у
Німеччині, з якою останній перебуває у
зареєстрованому шлюбі, вона дізналася
лише із зустрічного позову.

Відповідач в судовому засіданні вимоги
первісного позову не визнав,
заперечував проти обставин, викладених
у позовній заяві, вимоги зустрічного
позову підтримав, та наполягав на його
задоволенні.

Представник Третьої особи, служби у
справах дітей Одеської міської ради,
письмово просив розглядати справу без
його участі, підтримати інтереси дітей.

Свідки у судовому засіданні пояснили
наступне:

Свідок ОСОБА_10, будучи допитаною в
судовому засіданні, пояснила, що вона є
сусідкою сторін, познайомилась з
позивачем влітку 2010 року, з
відповідачем - восени 2010 року,
підтвердила факт проживання ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 однією сім'єю, факти прогулянок
відповідача з дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_4,
факти їх спільного відпочинку, зокрема
у Болгарії.

Свідок ОСОБА_11, будучи допитаною в
судовому засіданні, пояснила, що
познайомилась зі сторонами в 2008 році на
відпочинку у Кароліно-Бугазі,
підтвердила факти проживання сторін у
неї вдома під час їх регулярних візитів
до м. Одеси в 2008-2010 роках, факти ведення
спільного бюджету сторін, факти
спільного відпочинку разом із дітьми.
Діти відносились до відповідача щиро
та з любов'ю. Під час неодноразових
візитів до квартири АДРЕСА_1 позивач та
відповідач проживали в ній разом із
дітьми. Відповідач періодично
перебував у Німеччині по робочим
справам, в той час позивачка поралась
по господарству та виховувала дітей.

Свідок ОСОБА_12, будучи допитаною в
судовому засіданні, пояснила, що
знайома з позивачкою понад 13 років, з
відповідачем познайомилась у 2006 році,
під час святкування дня народження
ОСОБА_3 Сторони проживали разом однією
сім'єю спочатку у Шостці, потім в Одесі,
спільно відпочивали, дбали про дітей та
один про одного. Для придбання квартири
в м. Одесі в серпні 2009 року позичила
позивачці 20.000,00 доларів США, які
остання обіцяла віддати власними
силами. Борг в сумі 18.000,00 доларів США
позивачка віддавала регулярними
частками, станом на зараз винна їй 2.000,00
доларів США. Позивачка мала власний
дохід, працюючи бухгалтером на дому.

Свідок ОСОБА_14, будучи допитаним в
судовому засіданні, пояснив, що він є
братом позивачки. З відповідачем
познайомився в грудні 2005 року,
неодноразово зустрічав його в
аеропорту Бориспіль. Відповідач
регулярно приїжджав в Україну,
проводив однаковий час в Україні та
закордоном. В гостях та під час свят
сторони були завжди разом, поводились
як сім`я, їздили спільно на відпочинок,
зокрема в м. Одесу. Спочатку сторони
проживали разом у квартирі матері
позивачки у м. Шостка, згодом -
винайняли окрему квартиру, а з 2010 року -
проживали у м. Одесі. Для придбання
квартири в м. Одесі 28 серпня 2009 року
позичив позивачці 15.000,00 доларів США,
оскільки сторонам не вистачало власних
коштів на придбання квартири.
Позивачка повернула 2.000,00 доларів США в
рахунок погашення боргу, на даний час
працює в Дубаях.

Свідок ОСОБА_15, будучи допитаним в
судовому засіданні, пояснив, що знайом
із відповідачем понад 10 років, останній
є його діловим партнером та другом. З
позивачкою познайомився в Польщі, в
барі. Підтвердив факт наявності у
відповідача дружини в Німеччині.
Стосовно факту купівлі спірної
квартири у м. Одесі, то зазначив, що
відповідач придбав її за власні кошти,
оскільки є досить заможною людиною, має
декілька будинків та землі у Німеччині.

Вислухавши надані у судовому засіданні
пояснення та дослідивши матеріали
справи, суд з'ясував, щодо ряду обставин
справи, таких як факт візитів
відповідача до позивача, фактів
спільного проведення ними дозвілля та
відпочинку ( у тому числі за кордоном),
факту здійснення відповідачем
грошових переказів позивачу засобами
"Western Union" та передачі коштів особисто в
руки, факту здійснення реєстрації
придбання квартири відповідачем за
первісним позовом через позивача,
факту народження дитини, сторони у
своїх поясненнях дійшли згоди, та
оскільки така згода не суперечить
іншим доказам, наявним у матеріалах
справи, суд вважає їх такими, що
відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України
додатковому доказуванню не підлягають.

Щодо інших обставин справи, на які
сторони посилаються як на підстави
своїх вимог та заперечень, суд зазначає
наступне, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
за зверненням фізичних осіб в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості та кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Частиною 3 ст. 60 ЦПК України визначено,
що доказуванню підлягають обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Так, судом у судовому засіданні з
наданих сторонами та свідками
пояснень, а також з відомостей про
перетин державного кордону України
громадянином Федеративної республіки
Німеччини ОСОБА_5, у їх сукупності,
встановлено, що відповідач за
первісним позовом, починаючи з грудня
2005 року, здійснював часті та тривалі
візити до ОСОБА_3, в ході яких проживав
із нею та її сином в одному помешканні,
спочатку - у квартирі матері позивачки
за адресою: АДРЕСА_2, а з вересня 2006 року
- у орендованій квартирі в м. Одесі, в
районі 5 ст. Великого Фонтану, після
чого, в січні 2007 року - повернулися на
проживання до АДРЕСА_2 де після
народження спільної дитини - ОСОБА_4,
(ІНФОРМАЦІЯ_3, свідоцтво про народження
серія НОМЕР_1), орендували окрему від
матері позивачки квартиру АДРЕСА_3),
спільно сплачуючи при цьому орендну
платню, а у квітні 2009 року з метою
постійного проживання переїхали до м.
Одеса, де на ім'я відповідача в серпні
2009 року було придбано спірну квартиру.
Виходячи з тривалості та повторності
таких візитів, суд дійшов висновку про
їх уставлений характер.

Виходячи з наданих до суду відомостей
про здійснення відповідачем за
первісним позовом грошових переказів
засобами "Western Union" на користь позивача
та наданих сторонами пояснень з цього
приводу, суд доходить висновків про їх
уставлений та нецільовий характер, при
сьому суд ставить під сумнів посилання
відповідача на те, що такі кошти були
адресовані виключно спільній дитині
сторін, та зазначає, що у такому випадку
раціональним було б здійснювати
перекази саме на її, ОСОБА_4, ім'я. Також,
під сумнів суд ставить пояснення
відповідача щодо мотивів надання
грошової допомоги позивачу до
народження спільної дитини, які він
зазначає як матеріальну допомогу
людям, які живуть у нестерпних умовах,
та до яких він не відчував жодних,
притаманних сім`ї, почуттів, однак з
долучених до матеріалів справи
спільних фотографій сторін та пояснень
свідків, вбачається, що окрім гостин
відповідача в помешканні позивачки у
періоди його робочих візитів в Україну,
на які вказує у своїх запереченнях
відповідач, сторони спільно
відпочивали та проводили дозвілля,
святкували загальні та родинні свята.

Разом з тим, про ведення спільного
господарства сторонами та їх взаємну
довіру, що притаманно сім'ї, свідчать як
встановлені вище обставини тривалого
проживання відповідача з позивачем та
систематичної передачі останнім
грошових коштів без конкретного
цільового призначення, спільне
дозвілля та відпочинок, так і ведення
позивачкою справ в інтересах
відповідача, про що свідчать видана
ОСОБА_5 на ім'я позивачки довіреність на
право представництва його інтересів,
придбання ОСОБА_3 побутової техніки та
меблів для спільного використання, про
що свідчать чеки та квитанції, надані
позивачкою.

Діюче законодавство не містить
узагальнюючої дефініції «член сім'ї»,
таку ж думку відображено у Рішення
Конституційного суду України у справі
про офіційне тлумачення терміна «член
сім'ї» №1-8/99 від 03 червня 1999 року.

Так, відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки; сім'я
створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом і таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї
власника квартири, які проживають
разом з ним у квартирі, що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
квартири, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. До членів сім'ї
власника квартири належать особи,
зазначені в частині другій статті 64 ЖК
України.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України, до
членів сім'ї наймача належать дружина,
їх діти та батьки. Членами сім'ї може
бути визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, законодавець не встановив
вичерпного переліку осіб, які належать
до кола членів сім'ї, але визначив
критерії, за якими осіб, непов'язаних
шлюбними та родинними відносинами слід
вважати членами сім'ї, та відніс до них -
постійне проживання та ведення
спільного господарства (аналогічні
положення визнані й світовою
спільнотою: Консульська конвенція між
Україною і Республікою Куба (ст.1) м.
Гавана, 23 вересня 2002 року, Консульська
Конвенція між Україною і Румунією (ст.1)
м. Бухарест, 03 вересня 1992 року).

Згідно ч. 2. ст. 256 ЦПК України, у судовому
порядку можуть бути встановлені факти,
що мають юридичне значення: від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо Законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

Оскільки Законом не визначено
позасудового порядку визнання осіб
членами сім`ї у випадку виникнення
спору між ними, суд, виходячи з засад
неупередженості, об'єктивності,
законності та справедливості, та на
підставі встановлених обставин, що
підтверджені належними доказами,
вважає за можливе встановити факт
постійного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5
однією сім'єю з грудня 2005 року по 28
травня 2012 року.

Щодо вимог ОСОБА_3 про визнання
квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5, то суд
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 368 ЦК України, спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю, зокрема у спільній сумісній
власності перебуває майно, набуте в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї.

На теперішній час право власності на
спірну квартиру зареєстровано за
відповідачем, та право власності
позивачки відповідачем оспорюється, що
випливає зі змісту зустрічного позову.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Виходячи із встановленого вище факту
проживання сторін однією сім'єю в
період з грудня 2005 року по травень 2012
року, враховуючи, що спірну квартиру
АДРЕСА_1 придбано на ім'я відповідача за
первісним позовом 31 серпня 2009 року,
тобто в період проживання однією сім'єю
зазначених осіб, та приймаючи до уваги
відомості про трудову та матеріальну
участь обох сторін в купівлі та
обладнанні квартири, з метою
використання її за функціональним
призначенням, за спільні кошти, а саме:
отримання позивачем напередодні
укладення договору купівлі-продажу
квартири позик на загальну суму 35.000,00
доларів США (розписки від 20 серпня 2009
року та 25 серпня 2009 року), що
підтверджують допитані в судовому
засіданні свідки, посилання
відповідача на отримання ним позики у
ОСОБА_9 в сумі 20.000,00 Євро (розписка від
30.09.2009 року), що спростовується
позивачкою, допитаним в якості свідків,
відомості про придбання позивачкою
побутової техніки та меблів за власні
кошти, відомості щодо проживання
сторін у вказаній квартирі після її
придбання (довідка про склад родини
видана ОСББ «Малахіт-16», а також те, що
під час підписання угоди
купівлі-продажу квартири у АДРЕСА_1
договір купівлі-продажу серії ВМК №762834
від 31.08.2009 року, витяг з реєстру прав
власності на нерухоме майно №24115031 від
13.10.2009 р., відповідач у заяві про свій
сімейний стан, посвідченою ОСОБА_13,
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу 31 серпня
2009 року засвідчив, що на час набуття
квартири він у шлюбі не перебуває, суд
дійшов висновку про обґрунтованість
вимог позивачки за первісним позовом в
цій частині, а тому такі вимоги
підлягають задоволенню.

Похідними від вказаних є вимоги
позивача за первісним позовом про
поділ майна, квартири, що перебуває у
спільній сумісній власності.

Відповідно до ч.1 ст. 370 ЦК України,
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності.

Згідно положень ч.1 ст. 372 ЦК України, у
разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, може бути поділене
між співвласниками за домовленістю між
ними, при цьому вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або Законом; співвідношення часток
може бути змінено за рішенням суду у
випадку наявності істотних обставин
(ч.2 ст. 372 ЦК України). У випадку, коли
укладення між сторонами домовленості
про поділ такого майна неможливе,
зацікавлена сторона має право
звернутися до суду з відповідним
позовом.

В обґрунтування своїх вимог щодо
відступлення від презумпції рівності
часток у праві спільної сумісної
власності позивачка посилалась на факт
утримання нею спільної з відповідачем
малолітньої дитини, яка потребує
додаткового медичного обслуговування,
на ненадання відповідачем будь-якої
матеріальної допомоги, однак Пленум
Верховного Суду України у своїй
постанові №11 від 21.12.2007 роз'яснив щодо
аналогічних посилань при поділі
сумісно нажитого майна подружжя, що
ненадання матеріальної допомоги на
утримання дитини, її лікування або
навчання є підставою для збільшення
частки у праві спільної сумісної
власності лише тоді, коли розмір
аліментів, які отримує особа, що
просить збільшити її частку, є
недостатньою для забезпечення таких
потреб дитини, та оскільки згідно
наданих сторонами відомостей
відповідач на теперішній час не має
жодних аліментних зобов'язань відносно
позивачки, що випливали б з
відповідного рішення суду, посилання
позивача на обставини, пов'язані з
необхідністю забезпечення потреб їх
спільної з відповідачем дитини
необґрунтовані належними доказами, а
отже суд їх до уваги не приймає.

Інших підстав для відступлення від
презумпції рівності часток у праві
спільної сумісної власності судом не
виявлено, відомостей про досягнення
угоди щодо поділу спірної квартири між
сторонами суду не надано, а отже,
виходячи з вищевикладених обставин та
правових положень, вимоги первісного
позову в частині визнання за ОСОБА_16
права власності на 2/3 частин квартири
АДРЕСА_1 підлягають частковому
задоволенню, шляхом визнання за нею
права власності на 1/2 частину вказаної
вище квартири.

Щодо вимог зустрічного позову, суд
вказує на наступне: звертаючись до суду
з зустрічним позовом до ОСОБА_3 з
вимогою про її виселення та виселення
ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 позивач за
зустрічним позовом виходив з того, що
спірна квартира належить йому
одноосібно, а вказані особи є
тимчасовими мешканцями. Однак, в ході
розгляду справи судом було встановлено
факт проживання сторін у справі однією
сім'єю та визнано за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину спірної
квартири.

Відповідно до ст. 150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (його частину),
квартиру, користуються нею для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей.

ОСОБА_7 є сином позивачки, що випливає з
свідоцтва про народження серія НОМЕР_2

Таким чином, суд дійшов висновку про
наявність достатніх правових підстав
для проживання вказаних осіб у спірній
квартирі, а отже,вимоги позивача за
зустрічним позовом у частині виселення
осіб з житлового приміщення
задоволенню не підлягають.

В частині вимог зустрічного позову про
зобов'язання відповідача за зустрічним
позовом усунути перешкоди у
спілкуванні ОСОБА_5 з дитиною - ОСОБА_4
та визначення способу його участі у
вихованні дитини, суд вважає за
доцільне - відмовити: в судовому
засіданні окрім усних посилань
позивача за зустрічним позовом інших
доказів створення перешкод зі сторони
відповідачки за зустрічним позовом у
спілкуванні ОСОБА_5 з дитиною не
встановлено, натомість, відповідач за
зустрічним позовом повідомила суд про
її позитивне ставлення до зустрічей
батька з дитиною, що фактично виключає
існування спору про право та
необхідність врегулювання зазначених
відносин сторін у судовому порядку.
Разом з тим, суд зазначає про
відсутність належних доказів в
обґрунтування заявлених вимог, зокрема
про відсутність у матеріалах справи
висновку компетентного органу у
справах дітей щодо доцільності
визначення порядку участі позивача за
зустрічним позовом у вихованні
малолітньої ОСОБА_4.

Відмовляючи у задоволенні вимог
зустрічного позову, суд роз'яснює
сторонам право на звернення до суду з
відповідним позовом у випадку
виникнення спору щодо порядку
спілкування та участі у вихованні
дитини.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України. вирішуючи справу по суті, суд
одночасно вирішує питання про розподіл
судових витрат, а саме: стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові
витрати складаються з судового боргу
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Керуючись ст. 3 СК України, ст. ст. 64, 150, 156
ЖК України, ст. ст. 256, 328, 368, 392, 370, 372 ЦК
України, ст. ст. 3-4, 6-8, 10, 15, 59-60, 79, 88, 114,
208-209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на боці позивача, Служби у справах
дітей Одеської міської ради, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без шлюбу, визнання квартири
спільною сумісною власністю та
визнання права власності на 2/3 частки
квартири - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією
сім'єю громадянина України ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт серія НОМЕР_3,
виданий Шосткінським МРВ УМВС України
в Сумській області 20.05.1998 року) та
громадянина Федеративної республіки
Німеччина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (паспорт
НОМЕР_4, виданий 08.03.2010 року) у період з
грудня 2005 року по 28 травня 2012 року.

Визнати однокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
житловою площею 23,7 кв.м. і загальною
площею 78,6 кв.м., спільною сумісною
власністю громадянки України ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт серія НОМЕР_3,
виданий Шосткінським МРВ УМВС України
в Сумській області 20.05.1998 року) та
громадянина Федеративної республіки
Німеччина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (паспорт
НОМЕР_4, виданий 08.03.2010 року).

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт
серія НОМЕР_3, виданий Шосткінським МРВ
УМВС України в Сумській області 20.05.1998
року) право власності на 1/2 частину
однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
житловою площею 23,7 кв.м. і загальною
площею 78,6 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (паспорт
НОМЕР_4, виданий 08.03.2010 року) на користь
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт серія
НОМЕР_3, виданий Шосткінським МРВ УМВС
України в Сумській області 20.05.1998 року)
судові витрати у розмірі 600,00 (шістсот)
гривень.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на боці відповідача, Служби у справах
дітей Одеської міської ради, про
виселення та усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною - залишити без
задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в
Апеляційний суд Одеської області через
Приморський районний суд м. Одеси
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а у випадку коли
сторони були відсутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з
дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

О.С.Турецький

05 червня 2014 року