Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1135/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Галаган О. В.
Доповідач Савченко С. О.
УХВАЛА

Іменем України

05.06.2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі :

головуючого : судді Савченко С.О.,

суддів :Чельник О.І.., Суржика М.М.,

при секретареві
Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Кіровського районного суду
м. Кіровограда від 11 лютого 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
виселення без надання іншого житла,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення
її з квартири АДРЕСА_1 без надання
іншого житла.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач є власником квартири АДРЕСА_1 .
З листопада 2003 року він перебував у
шлюбі з відповідачем, шлюб
розірвано15.08.2012 року. Від шлюбу у них
народилося двоє дітей: ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, які
проживають біля нього. З 24 лютого 2004
року відповідач зареєстрована у
зазначеній квартирі як член сім?ї і по
теперішній час в ній проживає.

05.03.2012 року ОСОБА_4 вчинила розгром у
квартирі, знищивши освітлення,
опалення, телевізор, люстри,
міжкімнатні двері, комп'ютери, меблі
книги, взуття, одяг, тощо .

Такі ж дії відповідач вчинила і 01.08.2013
року. Він вимушений був разом з
малолітніми дітьми виїхати до своїх
батьків в смт. Компаніївка.

В 2012 році позивач звернувся до суду з
позовом про визначення місця
проживання дітей. Згідно рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 11.12.2012 року позовну
заяву було задоволено повністю та
визначено місце проживання малолітніх
дітей із позивачем, за адресою
проживання АДРЕСА_1.

Вказує, що постійно проживає за цією
адресою у своїх батьків разом з дітьми,
а відповідач постійно приїжджає та
вчиняє сварки, бійки, пошкоджує майно в
будинку, в зв'язку з чим були
неодноразові звернення до
правоохоронних органів.

30.05.2012 року відповідач спричинила
позивачу тілесні ушкодження, які
згідно акту судово-медичного
дослідження (обстеження) № 759 від 30.05.2012
року відносяться до категорії легких
тілесних ушкоджень. З цього приводу
позивач звернувся до Компаніївського
РВ УМВС України в Кіровоградській
області з відповідною заявою.

20.06.2012 року та 09.09.2012 року відповідач
наносила тілесні ушкодження матері
позивача - які згідно акту
судово-медичного дослідження
(обстеження) № 888 від 20.06.2012 року
відносяться до категорії легких
тілесних ушкоджень. Після чого мати
зверталася до Компаніївського РВ УМВС
України в Кіровоградській області з
заявами по факту нанесення їй тілесних
ушкоджень, проте за результатами
перевірок 21.06.2012 року та 12.09.2012 року були
винесені постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи.

15.12.2012 року ОСОБА_4 прийшла до будинку
батьків та вибила шибку у вікні. По
даному факту позивач звернувся з
заявою до Компаніївського РВ УМВС
України в Кіровоградській області,
проте 21.12.2012 року за малозначністю
діяння було відмовлено в порушенні
кримінальної справи.

Після цього випадку вона постійно
телефонує на мобільний телефон з
погрозами.

Позивач зазначає, що на даний час не має
можливості проживати у власній
квартирі, оскільки в ній проживає його
колишня дружина та систематично руйнує
квартиру та майно, що в ній знаходиться,
постійно здійснює психологічний тиск.
Після неодноразових звернень до
правоохоронних органів з проханням
допомогти у вирішенні даного питання,
ніяких позитивних заходів запобігання,
реагування та впливу до відповідача не
застосовувалось, тому він змушений
звернутися до суду з позовом про її
виселення з належної особисто йому
квартири.

Позивач вважає, що виникли
правовідносини, врегульовані ст.ст. 16,
321 ЦК України, ст.ст. 109, 116, 157 ЖК України.

Рішенням суду першої інстанції в
задоволенні позовних вимог відмовлено

Не погоджуючись з рішенням суду, в
апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначив, що
при постановленні рішення судом
порушені норми матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи. Просив
рішення суду скасувати, позов
задовольнити.

Заслухавши доповідача, дослідивши
доводи апеляційної скарги та матеріали
справи колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Колегія суддів вважає, що судом 1-ої
інстанції на підставі досліджених
доказів правильно встановлено, що
згідно договору дарування,
посвідченого приватним нотаріусом
Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 03 грудня
2003 року за реєстром № 2650,
зареєстрованого в бюро технічної
інвентаризації 22.01.2004, квартира АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_3
(а.с.9-10).

22 листопада 2003 року між позивачем та
відповідачем був укладений шлюб, який
рішенням Кіровського районного суду
міста Кіровограда від 15 серпня 2012 року
розірвано (а.с.6).

Від спільного проживання сторони мають
двох дітей: син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 і
дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7, 8).

Відповідач з 24.02.2004 року зареєстрована
у спірній квартирі як член сім?ї. (а.с.22).

Рішенням Кіровського районного суду
міста Кіровограда від 15.08.2012року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду кіровоградської
області від 13.11.2013р., задоволено позовні
вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3про усунення
перешкод та її вселення в квартиру
АДРЕСА_1.та відмовлено в задоволенні
зустрічного позову про визнання ОСОБА_4
такою, що втратила право користування
квартирою та зобов'язання зняти її з
реєстраційного облік (а.с.31-34,35-36).

Відповідно доч.3 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування ним інакше як з
підстав і в порядку, передбачених
законодавством.

Згідно зі ст. 156 цього Кодексу
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє колишніх членів права
користуватися займаним приміщенням.
Право вимагати в судовому порядку
виселення колишніх членів його сім'ї
власник жилого будинку (квартири) має
відповідно до ст..157 ЖК України, але
тільки за наявності обставин,
передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК якщо наймач,
члени його сім»ї, або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявилися
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.04.1985 року
№ 2 « Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» ( із
змінами) при вирішенні справ про
виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ним в одній квартирі
або будинку, слід виходити з того, що
при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів.

Вирішуючи справу суд першої інстанції
брав до уваги офіційний характер
заходів запобігання та громадського
впливу, які повинні передувати
виселенню наймача або членів його сім'ї
на підставі ст. 116 ЖК України без
надання іншого жилого приміщення та
вважав, що відповідно до правил ст. 58
ЦПК України факт застосування заходів
запобігання та громадського впливу має
підтверджуватись письмовими доказами.

Відповіді з міліції про відсутність
підстав в порушенні кримінальних справ
відносно відповідача на подані заяви
позивача, свідчать, що між сторонами
склались неприязні стосунки і часто
виникають сварки ( а.с.18-20), але вони не є
не є відповідним заходом запобігання в
розумінні ст. 116 ЖК України.

Інших належних і допустимих доказів,
які відповідно до ст.116 ЖК давали б
підстави для виселення відповідача зі
спірного житла без надання іншого
жилого приміщення позивачем не надано.
Правильним є висновок суду, що дії
відповідача по руйнуванню квартири
належної позивачу 05.03.2012 року вже були
предметом розгляду в суді першої
інстанції їм дана оцінка, умисних дій
по руйнуванню житла не встановлено,
відповідачем вказано на повне
відновлення попереднього стану
житлового приміщення. Друга подія, що
відбулась 01.08.2013 року та пов'язана з
викиданням речей у вікно, також не є
підставою до задоволення позову,
оскільки руйнування житла не
відбувалось, ці випадки не можна
віднести до поняття систематичності.
Решта подій не стосується спірної
квартири.

Суд 1-ої інстанції правильно встановив
правовідносини, які виникли між
сторонами, і які регулюються ст.ст.116,
156,157 України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла переконання, що рішення суду є
законним та обґрунтованим,
постановленим з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляції не спростовують
правильних висновків суду, а тому
рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.303,307, 308,313,314,315 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 11 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: