АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2129/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Озерянська Ж.М. Доповідач -
Повєткін В.В.Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна
В.В.

суддів: Рудь В.В.,
Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Чергенець С.О.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 14 листопада 2013 року

за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про визнання правочинів недійсними

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
та ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В с т а н о в и в :

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4
про визнання правочинів недійсними
посилаючись на те, що в період з 11.04.2008
року по 07.10.2008 року вони взяли в борг у
відповідача на підставі письмових
розписок грошові кошти в розмірі 256022,00
грн., 100,00 Євро та 3450,00 доларів США. В
період з 14.05.2008 року до 24.07.2012 року вони
враховуючи передбачені розписками
відсотки за користування позиковими
коштами, сплатили відповідачу 285.572,00
грн., 36.688,00 доларів США та 100,00 Євро. В
зарахування цих сум грошових коштів в
період з 15.03.2011 року по 26.08.2011 року вони
сплатили відповідачу 18000,00 доларів США
та 4000,00 грн. на підставі «Договора об
урегулировании долговых обязательств
от 28.10.2010 года» та з 03.05.2012 року по 24.07.2012
року сплатили відповідачу 13748,00 доларів
США на підставі «Дополнительного
договора к Договору об урегулировании
долговых обязательств от 28.10.2010 г.» від
05.04.2012 року. Тобто, свої зобов'язання за
грошовими розписками вони виконали,
помилково переплативши відповідачу
значні кошти, а саме: 29550,00 грн. та 33328,00
доларів США. Вважають, що згадані вище
договори були укладені під впливом
помилки, що регулюється ст.229 ЦК
України, вони помилково витлумачили
положення діючого законодавства, а
саме мало місце порушенням ч.ч.1,3 ст.533
ЦК України та ч.1 ст.524 ЦК України.
Позивачі просили суд визнати
недійсними «Договор об урегулировании
долговых обязательств от 28.10.2010 года»
та «Дополнительный договор к Договору
об урегулировании долговых
обязательств от 28.10.2010 г.», як такі, що
укладені під впливом помилки;
застосувати до сторін правило
двосторонньої реституції, згідно ст.216
ЦК України і зобов'язати відповідача
повернути ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кошти в
розмірі 29550,00 грн. та 33328,00 доларів США та
100,00 Євро (а.с.10-11).

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 про стягнення боргу посилаючись
на те, що відповідно до розписок
укладених у письмовій формі з
зазначенням умов договору позики та
написаних власноруч позичальниками
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 які отримали від нього
в борг грошові кошти в національній
валюті, а саме: від 21.04.2008 року на суму
42400,00 грн., (ОСОБА_3) від 11.05.2008 року на
суму 53000,00 грн. (ОСОБА_2), від 16.04.2008 року
на суму 33600,00 грн. (ОСОБА_5), 26.06.2008 року на
суму 31800,00 грн. (ОСОБА_2). На виконання
боргових зобов'язань ОСОБА_5 на 26.08.2008
року сплачено за розпискою від 16.04.2008
року суму 1800,00 грн. Умови наведених
договорів позики забезпечувались
гарантіями сплати боргу у ОСОБА_3 -
ОСОБА_2 і навпаки у разі позики ОСОБА_2
гарантом виконання зобов'язань
договором позики - розпискою з ОСОБА_5
від 16.04.2008 року, виступав ОСОБА_2 Таким
чином, на 26.08.2008 року за ОСОБА_3 виникла
заборгованість за договорами
позики-розписками на суму 42400,00 грн., за
ОСОБА_2 на суму 53000,00 + 31800,00 = 84800,00 грн., за
ОСОБА_5 - на суму 31800,00 грн. ОСОБА_3 26.08.2008
року уклав договір позики на суму 247.722,00
грн., умовами якого була втрата
юридичної сили розписок попередньо
написаних ОСОБА_3 Загальна сума
заборгованості всіх позичальників
склала: 260442,00 грн. (борг ОСОБА_3) + 246800,00
(борг ОСОБА_2) + 31800,00 (борг ОСОБА_5) = 539042,00
грн.; 3675,0 + 445,0 = 4120,0 доларів США; та 106,0
євро. 28.10.2010 року був укладений договір
про врегулювання боргових зобов'язань
перед укладанням якого ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 повернули йому грошові кошти в
сумі еквівалентній 11.100,00 доларам США,
106,00 Євро та визнали свої зобов'язання
на суму 483.873,00 грн., що еквівалентно на
час укладення договору у сумі 61160,00
доларів США. За графіком погашення
заборгованості, передбаченим п.3.1.
наведеного договору, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
сплатили 21125,00 доларів США, про що він
робив відмітки в договорі, зазначаючи
повернення сум боргу в доларах США для
зручності підрахунку. Таким чином,
станом на 05.04.2012 року за ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 залишилась заборгованість за
договорами позики 61160,00 доларів США -
21125,00 доларів США = 40035,00 доларів США.
05.04.2012 року було укладено додатковий
договір до договору про врегулювання
боргових зобов'язань, яким було
пролонговано виконання боргових
зобов'язань та передбачено новий
графік погашення боргу, а саме сума
боргу була зменшена до рівного числа та
становила 320000,00 грн., що еквівалентно
40000,00 доларам США. За додатковим
договором ОСОБА_3 та ОСОБА_2 сплатили
суму 13748,00 доларів США, про що він,
ОСОБА_4 також зробив відмітки на
додатковому договорі. Просив суд
солідарно стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2
на його користь грошові кошти в сумі
272456,39 грн., які складаються з: з суми
боргу 213691,28 грн., 3 % річних за порушення
зобов'язань 1958,84 грн., проценти за
користування відповідно до закону в
сумі 56806,27 грн. (а.с.29-30).

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено, зустрічні
позовні вимоги задоволено, стягнуто з
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь
ОСОБА_4 заборгованість за договорами
позики в сумі 272456,39 грн. (а.с.102-106).

Додатковим рішенням
Дніпропетровського районного суду
Дніпропет-ровської області від 24 січня
2014 року встановлено, що заборгованість
за договорами позики в сумі 272456,39 грн.
складається з боргу в сумі 213691,28 грн., 3 %
річних за порушення зобов'язань в сумі
1958,84 грн., процентів на суму
несплаченого боргу на рівні облікової
ставки НБУ в сумі 56806,27 грн. (а.с.127).

В апеляційній скарзі (а.с.110-111) ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати, як
необґрунтоване і ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, та ухвалити нове рішення, яким
задовольнивши позовні вимоги та
відмовити у задоволенні зустрічних
позовних вимог, оскільки:

- в силу відсутності в судовому
засідання 14.11.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2
оскаржуване рішення слід розглядати як
заочне рішення ухвалено відповідно до
положень гл.8 ЦПК України;

- факт зазначення в розписках умов
договору позики, як зазначає суд в
оскаржуваному рішенні, не відповідає
дійсності;

- суд проігнорував положення ст.1047 ЦПК
України та зводить розписки до
договорів позики, зазначаючи про
наявність підписів сторін на них, але
підпис ОСОБА_4 не міститься на жодних з
них;

- суд не прийняв до уваги те що ОСОБА_4
пропустив строк позовної давності та
не просив його поновити;

- ОСОБА_5 не є учасником судового
провадження, а тому суд прийняв до
уваги надані до зустрічного позову
розписки, які є не належними доказами.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
скарга є обґрунтованою і підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог та задовольняючи зустрічні
позовні вимоги, суд першої інстанції
встановив, що між сторонами досягнуто
всіх суттєвих умов по договорам позики
(розпискам), а наявність у позивача за
зустрічним позовом оригіналів
розписок свідчить про невиконання
боргових зобов'язань у відповідачів за
зустрічним позовом.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції не в
повній мірі відповідає вимогам закону
та матеріалам справи.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики).

З матеріалів справи вбачається, що
позивачі є боржниками відповідача за
договорами позики, укладеними між
сторонами шляхом надання позивачами
розписок взамін отриманих коштів,
ксерокопії яких долучені до справи, а
оригінали досліджені в суді першої
інстанції та в судовому засіданні в
суді апеляційної інстанції (а.с.41-48), з
яких вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в
період 2008-2010 років отримали від ОСОБА_4
позику на загальну суму 549642,00 грн., 3657,00
доларів США та 106,00 евро, а саме:

- ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 позики:
21.04.2008 року в сумі 42400,00 грн., 26.08.2008 року в
сумі 247722,00 грн., 07.10.2008 року в сумі 12720,00
грн., в сумі 3657,00 доларів США та в сумі
106,00 евро, за якими ОСОБА_2 виступає
гарантом повернення боргів;

- ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 позики:
11.08.2008 року в сумі 53000,00 грн., за яким
ОСОБА_3 виступає гарантом повернення
боргу, 26.06.2008 року в сумі 31800,00 грн., 16.12.2009
року в сумі 110000,00 грн.;

- 15.03.2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 удвох
отримали від ОСОБА_4 позику в сумі 52000,00
грн.

Згідно ч.1,2 ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян; на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

Тому доводи апеляційної скарги про те,
що розписки не є договорами позики, а
зазначені в розписках умови договору
позики не відповідають дійсності, не
можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Позивачі з позовом до відповідача з
підстав, передбачених ч.1 ст.1051 ЦК
України, до суду не зверталися,
договори позики, оформлені розписками,
з цих підстав недійсними не визнані.

Як вбачається зі справи, згідно з
умовами «Договора об урегулировании
долговых обязательств от 28.10.2010 года»
та «Дополнительного договора от 05
апреля 2012 года к Договору об
урегулировании долговых обязательств
от 28.10.2010 г.», укладеними між сторонами,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 узгодили з ОСОБА_4
розмір заборгованості станом на 29.10.2010
року в сумі 483873,99 грн. та станом на 05.04.2012
року в сумі 320000,00 грн. та уклали угоду
про солідарну відповідальність за
повернення боргу за договорами позики
(а.с.12,13).

Зазначені договори відповідають
вимогам ст.203 ЦПК України, тому суд
першої інстанції обґрунтовано
відмовив у задоволенні позову про їх
визнання недійсними з підстав,
передбачених ст.229 ЦК України.

Розрахунок суду першої інстанції про
задоволення зустрічних позовних вимог
про стягнення заборгованості за
договорами позики в сумі 213691,28 грн.
узгоджується з розміром боргу,
визнаного позичальниками за умовами
вищевказаних договорів про
врегулювання боргових зобов'язань та
записами на цих договорах про
отримання позикодавцем частини боргу.

Такий висновок суду не суперечить
розрахунку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 станом на 25
липня 2012 року щодо документально
підтвердженої суми боргу в розмірі
282437,22 грн., поверненої ними ОСОБА_4
(а.с.74).

Розрахунок суду першої інстанції щодо
стягнення процентів на рівні облікової
ставки НБУ (7,25 %) від суми несплаченого
боргу за період з 24.10.2012 року (дата
повного погашення боргу згідно з
додатковою угодою від 05.04.2012 року) по
20.02.2013 року (дата подання зустрічного
позову) за 110 днів в сумі 56806,27 грн.
відповідає вимогам ч.1 ст.1048 ЦК України.

Разом з тим, на думку апеляційного суду,
судом першої інстанції безпідставно
стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4:

- 3 % річних за порушення зобов'язань в
сумі 1958,84 грн., розраховані за період з
24.102012 року по 20.02.2013 року, оскільки
згідно до ч.2 ст.625 ЦК України 3 % річних
підлягають стягненню лише у разі якщо
інше не передбачено договором або
законом і відповідно судом на підставі
ч.1 ст.1048 ЦК України стягнуті проценти
за користування позикою в розмірі
облікової ставки Національного банку
України;

- борг в сумі 33600,00 грн., отриманий за
розпискою від 16.04.2008 року ОСОБА_5 (а.с.45),
оскільки до ОСОБА_5 позовні вимоги не
були заявлені;

- нараховані на цю позику в сумі 33600,00
грн. проценти за користування позикою
на рівні облікової ставки НБУ (7,25 %) за
період з 24.10.2012 року по 20.02.2013 року за 110
днів в сумі 8932,00 грн. з розрахунку 33600,00
грн. х 7,25 % : 30 днів х 110 днів = 8932,00 грн.;

З огляду на це колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення 3 % річних за
порушення зобов'язань в сумі 1958,84 грн.,
боргу в сумі 33600,00 грн., процентів в сумі
8932,00 грн. підлягає скасуванню у зв'язку
з невідповідністю висновків суду
обставинам справи та порушенням норм
матеріального права з ухваленням
нового рішення про відмову у позові
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в цій
частині.

Тому рішення суду першої інстанції
підлягає зміні в частині розміру
стягнення, а саме: розмір загальної
суми боргу зменшити з 272456,39 грн. до 227965,55
грн., розмір неповерненої позики
зменшити з 213691,28 грн. до 180091,28 грн.,
розмір процентів зменшити з 56806,27 грн.
до 47874,27 грн., розмір судових витрат,
сплачених відповідачем при поданні
зустрічного позову (а.с.35), зменшити з
2724,56 грн. до 2279,65 грн.

Не можуть бути враховані доводи
апеляційної скарги щодо застосування
річного строку позовної давності до
зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, з
якими він звернувся 20 лютого 2013 року з
додержанням вимог ч.1 ст.256 та ч.1 ст.264 ЦК
України в межах строку позовної
давності, оскільки останні платежі за
договорами позики здійснені
відповідачами 24 липня 2012 року (а.с.13).

У зв'язку з викладеним і керуючись
ст.ст.307,308,309,314,316 Цивільного процесу
ального кодексу України, апеляційний
суд, -

В И Р І Ш И В :

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року в частині
задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 33600,00
грн., процентів в сумі 8932,00 грн. та 3 %
річних в сумі 1958,84 грн. - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
та ОСОБА_2 в цій частині - відмовити.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року в частині розміру
стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно
на користь ОСОБА_4 змінити, розмір
стягнення загальної суми боргу
зменшити з 272456,39 грн. до 227965,55 грн.,
розмір стягнення позики зменшити з
213691,28 грн. до 180091,28 грн., розмір
стягнення процентів зменшити з 56806,27
грн. до 47874,27 грн., розмір стягнення
судових витрат зменшити з 2724,56 грн. до
2279,65 грн.

В решті рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 14 листопада 2013 року -
залишити без змін, а апеляційну скаргу
ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: