Провадження №
Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року
Солом'янський районний суд м. Києва

в складі : головуючого судді - Букіної
О.М.

при секретарі - Назарчук
Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український
промисловий банк» про визнання
недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В :

26.02.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ТОВ «Український
промисловий банк» та уточнивши позовні
вимоги просив визнати недійсним
договір про надання споживчого кредиту
№1672-0201001/ФКВ-08 від 15 серпня 2008 року між
Позивачем та ТОВ «Український
промисловий банк», а також стягнути з
Відповідача на користь Позивача у
якості відшкодування заподіяної шкоди
в порядку ст.ст. 216 та 230 ЦК України 334262
(триста тридцять чотири тисячі двісті
шістдесят дві) грн. 10 коп.

В обґрунтування поданого позову
Позивач посилався на те, що 15 серпня 2008
року між Позивачем та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Український промисловий банк»
укладено договір про надання
споживчого кредиту №1672-0201001/ФКВ-08,
згідно з умовами якого Банк надав
Позивачу кредитні кошти в сумі 27994
(двадцять сім тисяч дев'ятсот
дев'яносто чотири) долари США 00 центів
на строк з до « 14» серпня 2015 р.

Вказаний договір Позивач вважає
укладеним з порушенням чинного
законодавства, а отже таким, що
підлягає визнанню недійсними, оскільки
останньому не була надана інформація,
яка має надаватися під час укладення
договору,як споживачу. Зазначає, що
умови Кредитного договору є
дискримінаційними та несправедливими,
а також вважає, що Відповідач ввів
Позивача в оману при укладанні
спірного договору.

Враховуючи вищевикладене, просив позов
задовольнити.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав в повному
обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з»явився, про дату та час
розгляду повідомлений належним чином,
про причини неявки суд до відома не
поставив.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши та оцінивши
матеріали справи, суд приходить до
наступного висновку.

Судом встановлено, що 15 серпня 2008 року
між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Український
промисловий банк» було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№1672-0201001/ФКВ-08, згідно з умовами якого
Банк надав Позивачу кредитні кошти в
сумі 27994 (двадцять сім тисяч дев'ятсот
дев'яносто чотири) долари США 00 центів
на строк з до « 14» серпня 2015 року, під 9.9 %
річних (а.с.4-11) для придбання
автомобіля.

Також встановлено та визнано
представником позивача в суді , що
Позивачем належним чином виконано
умови вказаного вище Кредитного
договору.

Разом з тим, Позивач вважає, що
Кредитний договір №1672-0201001/ФКВ-08 від
15.08.2008 року має бути визнано недійсним
повністю зі стягненням з відповідача
збитків , передбачених ст. 216, 230 ЦК
України.

Суд не знаходить підстав для
задоволення позову ОСОБА_1, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагентів та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Цивільного Кодексу України, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачена
можливість сторони в договорі
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати відносини на власний
розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав
споживачів» договір про надання
споживчого кредиту укладається між
кредитодавцем та споживачем,
відповідно до якого кредитодавець
надає кошти (споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови № 9
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Таким чином, законом встановлена
презумпція правомірності правочину і
він може бути визнаний судом недійсним
тільки з передбачених законом підстав.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього
Кодексу.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження
кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може
бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту
та вартість послуги з оформлення
договору про надання кредиту (перелік
усіх витрат, пов'язаних з одержанням
кредиту, його обслуговуванням та
поверненням, зокрема таких, як
адміністративні витрати, витрати на
страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути
одержаний;

є) варіанти повернення кредиту,
включаючи кількість платежів, їх
частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення
кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки
майна та, якщо така оцінка є необхідною,
ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та
про державні субсидії, на які споживач
має право, або відомості про те, від
кого споживач може одержати докладнішу
інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих
схем кредитування.

З п.1.11 та 2.4 Кредитного договору
вбачається, що Позивач був обізнаний з
порядком погашення щомісячних
платежів та сукупною вартістю кредиту,
що також підтверджується копією
Додатку №1 до Договору (Графік платежів
за договором) наданого представником
позивача в суді, який є невід'ємною
частиною цього Договору

Крім того, відповідно до умов
Кредитного договору вбачається, що
Позивач був обізнаний з умовами
кредитування до підписання Договору.

Так, згідно п. 7.1. Договору шляхом
підписання цього Договору позичальник
підтверджує факт письмового
ознайомлення з умовами кредитування
банку та отримання копії відповідного
листа - повідомлення про умови
кредитування банку, за якими надається
цей кредит. А також підтверджує те, що
уважно ознайомився із змістом цього
договору, всі умови цього договору
зрозумів, повністю з ними згоден,
заперечень, зауважень та запитань не
має, та зобов»язується їх
дотримуватися та виконувати.

Оцінюючи матеріали справи та умови
укладеного спірного Договору суд
вважає встановленим, що Позивача, як
споживача було ознайомлено з правилами
та умовами надання банком
кредитування, сукупну вартість кредиту
та порядок погашення щомісячних
платежів, що свідчить його підпис на
Договорі, в Додатку №1 до Договору та
виконання Позивачем його умов належним
чином, що визнано представником
позивача в суді.

Крім того, аналізуючи діюче
законодавство вбачається, що
застосування Закону України „Про
захист прав споживачів" до спорів, які
виникають з кредитних правовідносин,
можливе в тому разі, якщо предметом і
підставою позову є питання надання
інформації споживачеві про умови
отримання кредиту, типи відсоткової
ставки, валютні ризики, процедура
виконання договору тощо, які передують
укладенню договору. Після укладання
договору між сторонами виникають
кредитні правовідносини, а тому
посилання позивача в цій частині , суд
вважає необґрунтованими.

З огляду на викладене, суд вважає, що
Позивач був належним чином
повідомлений про усі можливі ризики й
умови кредитування, про істотні умови
Кредитного договору та погодився з
ними, підписавши Договір та почав
виконувати взяті на себе зобов»язання
належним чином .

Стаття 628 ЦК України встановлює, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова
про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі інші умови, щодо яких за
заявою хоча б однією із сторін має бути
досягнуто згоди.

Встановлено, що Позивач з пропозиціями
про внесення змін до умов кредитного
договору, зокрема, щодо збільшення
розміру відповідальності банку,
можливості внесення змін та доповнень
до кредитного договору не звертався, що
свідчить про його згоду з усіма умовами
спірного договору.

Крім того, суд вважає, при умові того, що
у договорі відсутня певна міра
відповідальності сторін, але така
відповідальність міститься в законі,
при настанні певних обставин
застосовуються саме положення закону,
а тому посилання Позивача, що спірний
Кредитний договір містить
несправедливі умови по відношенню до
Позивача, суд вважає необґрунтованим.

Крім того, суд вважає, що при оформленні
кредитного договору Позивач
усвідомлював настання для нього
негативних наслідків, зокрема,
коливання іноземної валюти по
відношенню до гривні.

Таким чином, підписавши Кредитний
договір, Позивач погодився з усіма його
умовами, вважаючи їх розумними та
справедливими.

З огляду на викладене, суд вважає, що
при укладенні Кредитного договору в
іноземній валюті (доларах США) Позивач
усвідомлював, що курс національної
валюти України - гривні по відношенню
до долара США не є незмінним, а також,
усвідомлював, що зміна вказаного курсу
можливо настане, а тому Позивач, беручи
на себе обов'язки щодо погашення
кредиту саме в доларах США, повинен був
передбачити та врахувати можливі
зміни, зокрема, - підвищення валютного
ризику за Кредитним договором.

Враховуючи викладене вище, суд не
знаходить підстав вважати, що права
Позивача, були порушені при укладанні
спірного Кредитного договору, як і
підстав вважати, що спірний договір
було укладено під впливом обману з боку
відповідача.

Доказів в обґрунтування поданого
позову як на підставу його задоволення,
Позивачем не надано.

З огляду на викладене, суд не знаходить
підстав для визнання недійсним
Кредитного Договору №1672-0201001/ФКВ-08 від
15 серпня 2008 року.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону
України «Про захист прав
споживачів»продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Разом з тим, слід зазначити, що однією з
засад судочинства, регламентованих п. 4
ч. 3 ст. 129 Конституції України, є
змагальність сторін та свобода в
наданні ними до суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60
ЦПК України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи матеріали справи в їх
сукупності, суд вважає, що заявлені
вимоги Позивача не доведені, а тому
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1 в повному
обсязі.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 216, 230,236, 509, 524, 526,
527, 530, 533, 626, 627, 628, 638, 1054 ЦК України,
Законом України «Про захист прав
споживачів», ст. ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва через
суд першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Суддя: