Номер провадження 22-ц/775/3793/2014
інстанції: Марченко Л.М.
Доповідач: Космачевська Т.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді: Курило В.П.,

суддів: Космачевської Т.В., Будулуци
М.С.,

при секретарі: Бакунець Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Краматорського
міського суду Донецької області від 18
березня 2014 року по справі за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю
«Краматорськтеплоенерго» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
опалення та підігрів води, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом до
відповідача, обґрунтовуючи свої
позовні вимоги тим, що ТОВ
«Краматорськтеплоенерго» надає
послуги з опалення та підігріву води
відповідачу ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідач зазначені послуги оплачує
не в повному обсязі, у зв'язку з чим за
ним за період з 01.10.2005 року по 01.09.2013 року
утворилася заборгованість в розмірі
11227,03 грн. Зазначену заборгованість
позивач просив стягнути з відповідача
разом з понесеними судовими
витратами.

Рішенням Краматорського міського суду
Донецької області від 18 березня 2014 року
позовні вимоги товариства з обмеженою
відповідальністю
«Краматорськтеплоенерго» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
опалення та підігрів води - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ
«Краматорськтеплоенерго»
заборгованість за опалення та підігрів
води за адресою: АДРЕСА_1 за період з
01.10.2005 року по 01.09.2013 рік у розмірі 11227,03
грн. та вирішено питання про судові
витрати.

З рішенням суду першої інстанції не
погодився ОСОБА_1, який діє в інтересах
ОСОБА_2, та подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги зазначає, що рішення є
незаконним та необґрунтованим
виходячи з наступного: суд невірно
стягнув заборгованість виключно з
ОСОБА_2 та не врахував, що
відповідальність за сплату
комунальних послуг несуть також
повнолітні члени сімї відповідача. Суд
при постановленні рішення послався на
неналежний доказ, а саме на довідку КП
«БТІ м. Краматорська», яка не є
правовстановлюючим документом з якого
можливо зробити висновок про те, що
саме ОСОБА_2 є власником квартири по
АДРЕСА_1, та з цієї довідки не
вбачається в який проміжок часу він був
власником квартири. Виписки з
особистого рахунку не є первісними
фінансовими документами, якими є
відповідні повідомлення та квитанції.
Також, апелянт зазначає, що ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачено, що відносини між
учасниками договірних відносин у сфері
житлово-комунальних послуг
здійснюється виключно на договірних
засадах, а, оскільки, відповідач не
укладав договір на відповідні послуги,
він не є споживачем цих послуг.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача ОСОБА_1 доводи
апеляційної скарги підтримав та просив
скаргу задовольнити.

Представник позивача Коваль С.Є. у
судовому засіданні з доводами
апеляційної скарги не

погодився, просив скаргу відхилити та
залишити без змін рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

Як зазначено в ст. 303 ч. 1 ЦПК України,
апеляційний суд під час розгляду
справи в апеляційному порядку
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п. 2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст. 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено і
це підтверджено матеріалами справи, що
ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1
відповідно договору купівлі-продажу,
посвідченому 12.09.2005 року (реєстр №4670) та
зареєстрованому в КП «БТІ» за реєстр.
№38084-П (а.с. 38).

Послуги з теплопостачання та підігріву
води до житла, належного відповідачу,
надає позивач ТОВ
«Краматорськтеплоенерго» (а.с. 4-6, 8-16).

Згідно виписок з особового рахунку (а.с.
4-6) заборгованість відповідача ОСОБА_2
по оплаті послуг опалення та підігріву
води за период з 01.10.2005 року по 01.09.2013
року становить 11227,03 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ
«Краматорськтеплоенерго», суд виходив
з того, що відповідач є споживачем
послуг, які надаються позивачем, він їх
не оплачує вчасно, у зв'язку з чим з
нього має бути стягнута на користь
позивача вартість наданих послуг за
весь період з 01.10.2005 року по 01.09.2013 рік у
розмірі 11227,03 грн. без урахування строку
позовної давності.

Такий висновок суду першої інстанції є
помилковим та не в повній мірі
відповідає фактичним обставинам
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
власником приміщення, будинку, споруди,
житлового комплексу або комплексу
будинків і споруд (далі - власник) є
фізична або юридична особа, якій
належить право володіння,
користування та розпоряджання
приміщенням, будинком, спорудою,
житловим комплексом або комплексом
будинків і споруд, зареєстроване у
встановленому законом порядку.
Споживачем є - фізична чи юридична
особа, яка отримує або має намір
отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» споживач зобов'язаний
оплачувати житлово-комунальні послуги
у строки, встановлені договором або
законом.

Загальними умовами виконання
зобов'язання, що встановлені статтею 526
ЦК України, передбачено, що
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.
Недотримання таких вимог призводить до
порушення зобов'язань.

Отже, правовідносини, які склалися між
сторонами є грошовими зобов'язаннями, у
якому серед інших прав і обов'язків
сторін, на боржників покладено
виключно певний цивільно-правовий
обов'язок з оплати отриманих
житлово-комунальних послуг, якому
кореспондує право вимоги кредитора, -
вимагати сплату грошей за надані
послуги.

Згідно з п. 18 Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 21.07.2005 року №630 плата за надані
послуги вноситься споживачем
відповідно до показань засобів обліку
води і теплової енергії або
затверджених нормативів (норм)
споживання на підставі платіжного
документа (розрахункової книжки,
платіжної квитанції тощо) або
відповідно до умов договору на
встановлення засобів обліку.

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. За зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Згідно ст. 264 ЦК України, перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

З аналізу особового рахунку НОМЕР_1 на
належну відповідачу квартиру
вбачається, що відповідач має
щомісячно сплачувати відповідні суми
платежів за опалення та підігрів води,
але ці платежі здійснюються
нерегулярно (а.с. 4-6). З кожної несплати
починається перебіг позовної давності.
Отже, вважати, що позивачем не був
пропущений строк позовної давності не
можна, і в цій частині апеляційна
скарга заслуговує на увагу.

З матеріалів справи видно, що позивач
звернувся до суду у грудні 2013 року,
відповідач просив застосувати строк
позовної давності відповідно ч. 3 ст. 267
ЦК України. Тому з відповідача має бути
стягнута сума заборгованості в межах
загального строку позовної давності,
тобто 3 роки - з грудня 2010 року по 1
вересня 2013 року - закінчення строку
вказано в позовної заяві, яка становить
3834,59 грн.

На ці обставини суд уваги не звернув та
повністю стягнув заборгованість за
опалення та підігрів води.

Що стосується доводів апеляційної
скарги щодо відсутності відповідного
договору на надання послуг по опаленню
та підігріву води, то в цій частині
доводи є безпідставні.

У судовому засіданні апеляційного суду
представник позивача ТОВ
«Краматорськтеплоенерго» пояснив, що
Краматорська міська рада не визначала
ТОВ «Краматорськтеплоенерго»
виконавцем послуг з централізованого
опалення та постачання гарячої води, та
внутрішньобудинкові системи
теплопостачання в оренду і на баланс
підприємству не передавались.
Представник відповідача погодився з
цими поясненнями та не заперечив.

Нормами законодавства передбачено, що
споживач зобов'язаний оплатити
житлово-комунальні послуги, якщо він
фактично користувався ними.
Відсутність договору на надання
житлово-комунальних послуг сама по
собі не може бути підставою для
звільнення споживача від оплати послуг
у повному обсязі.

Верховний Суд України у постанові від 30
жовтня 2013 року по справі №6-59цс13
роз'яснив, що правовідносини, які
склалися між сторонами, є грошовим
зобов'язанням, в якому, серед інших прав
і обов'язків сторін, на боржників
покладено виключно певний
цивільно-правовий обов'язок з оплати
отриманих житлово-комунальних послуг,
якому кореспондує право вимоги
кредитора (частина перша статті 509 ЦК
України) - вимагати сплату грошей за
надані послуги.

За таких обставин за відсутності
оформлених договірних відносин, але у
разі існування прострочення виконання
грошового зобов'язання зі сплати
отриманих житлово-комунальних послуг,
на боржника покладається
відповідальність по сплаті цих послуг.

Інші доводи апеляційної скарги не
належать до тих підстав, із якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Виходячи з вищенаведеного, апеляційний
суд вважає, що судове рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК
України є підставою для його
скасування і ухвалення нового рішення
про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ
«Краматорськтеплоенерго»
заборгованість за опалення та підігрів
води за період з 01 грудня 2010 року по 01
вересня 2013 року у сумі 3834,59 грн.

Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем було сплачено судовий збір в
розмірі 229,40 грн., тому з відповідача на
користь позивача має бути стягнуто 229,40
грн. судового збору відповідно до ст. 4
Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за
довіреністю в інтересах ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду
Донецької області від 18 березня 2014 року
- скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю
«Краматорськтеплоенерго»
заборгованість за житлово-комунальні
послуги за період з 01 грудня 2010 року по
01 вересня 2013 року в загальній сумі 3834,59
грн.(три тисячі вісімсот тридцять
чотири грн. 59 коп.), та судовий збір в
сумі 229,40 грн. (двісті двадцять дев'ять
грн. 40 коп.).

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді: