Справа № 353/1645/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1365/2014
Головуючий у 1 інстанції Гавриш Я.М.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д.

суддів Беркій О.Ю.,
Соколовського В.М.

секретаря Гавриляк Є.М.

з участю: представника
апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника банку - Рокетської
С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
звернення стягнення за кредитним
договором, - за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Тлумацького районного суду від 06
травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

в листопаді 2013 року представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» звернувся в суд з позовом
до ОСОБА_2 про звернення стягнення на
квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№IFIWG100000258 від 23.08.2007 року в розмірі 53808,9
доларів США та виселення відповідача
та всіх інших осіб, які зареєстровані і
проживають в даній квартирі. Позовні
вимоги мотивував тим, що внаслідок
неналежного виконання кредитного
зобов'язання відповідачем утворилась
заборгованість, яку слід стягнути за
рахунок майна, переданого боржником в
іпотеку.

Рішенням Тлумацького районного суду
від 06.05.2014 року позов задоволено
частково. В рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 23.08.2007 року в розмірі 53808,9 доларів
США, що еквівалентно 429933 грн.09 коп.
звернуто стягнення на предмет іпотеки:
квартиру загальною площею 81,40 кв.м,
житловою площею 48.50 кв.м., яка
розташована за адресою АДРЕСА_1, шляхом
продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ
КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені
ОСОБА_2 договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою особою
покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, з реєстрацією
правочину купівлі-продажу предмету
іпотеки у державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно, з отриманням
дублікатів правовстановлюючих
документів на нерухомість у
відповідних установах, підприємствах
та організаціях незалежно від форм
власності та підпорядкування, з
можливістю здійснення ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу предмету
іпотеки, при цьому початкову ціну
встановити на рівні не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна. В
решті позову відмовлено. Вирішено
питання стягнення судових витрат

Не погодившись з зазначеним рішенням
вважаючи його незаконним, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, представник
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Вказує, що згідно кредитного договору
від 23.08.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
надав ОСОБА_2 28 тисяч доларів США
кредиту на придбання квартири, строком
до 25.08.2037 року під 12% річних. В цей же
день був підписаний ще один кредитний
договір у вигляді строкового кредиту у
розмірі 7 тисяч доларів США теж на
придбання квартири під 12% річних, про
який позивач не згадує. З часу надання
кредиту у позичальника виникла
заборгованість і 23.07.2012 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» і ОСОБА_2 були укладені
дві додаткові угоди до кожного із цих
кредитних договорів, якими
підвищувалась процентна ставка по
кредитній угоді до 13,02%, а сума
заборгованості, що становить 6231,32 дол.
США була додана і мала сплачуватись
позичальником відповідно до нового
встановленого графіку погашення.

Оскільки банком поданий тільки один
кредитний договір, то із наданих
розрахунків заборгованості не
зрозуміло, яким чином виникла
заборгованість.

Вважає, що договір іпотеки, в розумінні
правових наслідків передбачених ЦК, СК
України та ЗУ «Про основи соціального
захисту бездомних громадян та
безпритульних дітей» ЗУ «Про охорону
дитинства» є недійсним. Так в квартирі,
що є предметом іпотеки, зареєстрована
неповнолітня дитина ІНФОРМАЦІЯ_1

Крім того, вказує, що всупереч ст.18 ЗУ
«Про іпотеку» в договорі іпотеки від
23.08.2007 року не оговорюється питання
видачі заставної або її відсутність, а
тому звернення стягнення на предмет
іпотеки є незаконним.

Підписання додаткових угод до
договорів від 23.07.2012 року є незаконним,
оскільки ними були внесені зміни по п.7.1
кредитних договорів від 23.08.2007 року, із
збільшенням процентної ставки з 12% до
13,02%, однак таких змін одночасно до
договору іпотеки не було внесено і
нотаріально це не зареєстровано.

Починаючи з 2007 року станом на 03.10.2013
року заборгованість з пені становить
4766,19 доларів США, а сума штрафу складає
2566,84 долари США, і з застосуванням
позовної давності в один рік повинна
бути зменшена.

Вказує, що зобов'язання по кредиту
настануть лише 25.08.2037 року, а зараз
існує тільки простроченість виплат по
кредиту в сумі 7333,03 доларів США.

За наведених доводів просить скасувати
оскаржуване рішення та ухвалити нове,
яким визнати договір іпотеки від 23.08.2007
року, додаткові угоди від 23.07.2012 року
недійсними, відмовити банку в
зверненні стягнення на майно та
зобов'язати банк повернути ОСОБА_2
правовстановлюючі документи.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, оцінивши
зібрані докази, колегія суддів
приходить до висновку про відмову в
задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Даним вимогам законодавства
оскаржуване рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог банку, суд
вірно виходив з того, що згідно
договорів позивач має право на
звернення стягнення на предмет
іпотеки, внаслідок невиконання
позичальником своїх зобов'язань, а
порядок звернення стягнення на
нерухоме майно не суперечить і
найбільш повно враховує інтереси
відповідача.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

Встановлено, що відповідно до
укладеного договору № IFIWG100000258 від

23.08.2007 року між сторонами ОСОБА_2
отримала кредит в розмірі 28000 доларів
США зі сплатою за користування
кредитом 12 % річних з кінцевим терміном
повернення 25.08.2037 року - основний
кредит(а. 13-15). В цей день також був
підписаний договір № IFIWG200000258, за яким
ОСОБА_2 отримала 7000 доларів США з
відсотковою ставкою і терміном
погашення основного кредиту - кредит на
початковий внесок (а.с. 122-124).

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором ПАТ КБ «Приват
Банк» та ОСОБА_2 23.0.2007 року уклали
договір іпотеки, згідно з яким остання
надала в іпотеку банку нерухоме майно -
квартиру, що розташована за адресою
АДРЕСА_1 загальною площею 81, кв.м. та
житловою площею 48,5 кв.м, яка належить
іпотекодавцю на підставі договору
купівлі-продажу від 21.08.2007 року, право
власності зареєстроване
Івано-Франківським ОБТІ (а.с. 19-21).
Пунктом 33.2 зазначеного договору
визначено, що іпотекою забезпечується
виконання зобов'язань іпотекодавця за
кредитним договором від 23.08.2007 року по
поверненню кредиту, наданого у вигляді
не поновлювальної кредитної лінії в
сумі 35000 доларів США.

Відповідно до додаткових угод до
кредитного договору від 23.07.2012 року
сторони погодили, що заборгованість, що
виникла в період з дати надання
позичальнику кредиту до дати
підписання додаткових угод зменшити на
6231 доларів США, проте у разі порушення
позичальником будь-якого з зобов'язань
передбачених в графіку погашення
кредиту понад 31 день дана сума
сплачується як штраф. Також сторонами
погоджено збільшення відсоткової
ставки до 13,02 на рік.

Як вбачається з розрахунку банку,
внаслідок неналежного виконання
кредитного зобов'язання станом на
03.10.2013 року в ОСОБА_2 утворилась
заборгованість в сумі 53808,90 доларів США,
з яких 42426,98 - заборгованість за
кредитом, 3483,39 - за процентами, 540,21 -
комісія, 4766,19 - пеня, 31,29 - штраф
(фіксована частина), 2560,84- штраф
(процентна складова), яку банк просив
стягнути шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати достроково повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

За змістом ст.33 Закону України «Про
іпотеку» та вимог ст.589 ЦК України у
разі невиконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» у разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються: загальний розмір вимог
та всі його складові, що підлягають
сплаті іпотекодержателю з вартості
предмета іпотеки; опис нерухомого
майна, за рахунок якого підлягають
задоволенню вимоги іпотеко держателя;
заходи щодо забезпечення збереження
предмета іпотеки або передачі його в
управління на період його реалізації,
якщо такі необхідні; спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
прилюдних торгів або застосування
процедури продажу, встановленої ст.38
цього Закону; пріоритет та розмір вимог
інших кредиторів, які підлягають
задоволенню з вартості предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації.

Таким чином, суд повно з'ясував
обставини справи, перевірив доводи і
заперечення сторін, дав належну оцінку
доказам та постановив рішення, яке
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону.

Спосіб захисту свого порушеного права,
який обрано банком, на думку колегії
суддів не суперечить законодавству і
відповідає дійсним інтересам сторін.

Як вбачається з розрахунку боржник
тривалий час не виконує умови
кредитного договору, що завдає збитків
іпотекодержателю, а спроби
позасудового врегулювання даних
правовідносин шляхом укладення
додаткових договорів не сприяли
виконанню позичальником кредитних
зобов'язань.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про те, що
згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватись належним чином і
у встановлений строк та правильно
констатував, що в силу ч.1 ст. 33 Закону
України «Про іпотеку» позивач набув
право звернення стягнення на предмет
іпотеки. Судом обґрунтовано в основу
покладено розрахунок заборгованості,
представлений позивачем, оскільки
звірка сум підтверджує його
правильність.

Рішення суду відповідає вимогам ст.39
Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильного висновку
суду першої інстанції при вирішенні
спору.

Рішення в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
виселення не оскаржується, а тому не є
предметом апеляційного розгляду.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового або зміни
рішення.

На підставі наведенного та керуючись
ст. ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Тлумацького районного суду від
06 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський