Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 415/162/14-ц
Провадження № 22ц/782/2149/14
УХВАЛА

Іменем України

02 червня 2014 року
м. Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів -Ступіної Я.Ю., Околота Г.М.

при секретарі: Булгаковій М.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 18 квітня 2014 року

у цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
позики удаваним правочином,-

в с т а н о в
и л а:

У січні 2014 року позивач звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
договору позики удаваним правочином, в
обґрунтування якого вказав, що 07.10.2011
року між позивачем та відповідачем по
справі укладено договір
купівлі-продажу будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1, за
ціною 76000 грн., як це зазначено в п. 5
договору. Згідно п. 6 договору
купівлі-продажу сторони підтвердили
факт повного розрахунку за проданий
житловий будинок з господарськими
будівлями і спорудами. Хоча насправді
між сторонами існувала домовленість,
що вартість об'єкту становить 106000 грн.

До укладення вказаного договору
позивач 30.08.2011 року передав відповідачу
завдаток в сумі 1000 доларів США, що
еквівалентно 8000 грн.

Оскільки на час вчинення правочину
позивач не мав достатньої суми для
розрахунку за вказаним договором, він
після вчинення правочину написав
боргову розписку на суму 48000 грн. і
планувалося, що 50000 грн. він віддасть
після отримання грошей в банку в день
підписання договору купівлі-продажу.

07.10.2011 року позивач передав відповідачу
64000 грн. та 3000 доларів США, що
еквівалентно 24000 грн., що
підтверджується розпискою.

Далі, в період з листопада 2011 року по
квітень 2012 року позивач сплатив
відповідачу 8000 грн., про що ОСОБА_3
зроблено запис на зворотному боці
розписки.

23.01.2012 року відповідач написав розписку
про зменшення вартості проданого
будинку у зв'язку з його недоліками на
суму 10000 грн.

Станом на 08.04.2012 року, як вважає
позивач, він не тільки повністю
розрахувався за придбаний будинок, а
переплатив за оскаржуваною борговою
розпискою 8000 грн., оскільки сторони при
розрахунку не врахували сплачений у
серпні 2011 року завдаток в сумі 1000
доларів США.

Позивач зазначив, що між сторонами
відбулися розрахунки за придбаний
будинок, а боргова розписка від 07.10.2011
року є складовою цих розрахунків, а не
договором позики, оскільки передання
коштів від відповідача позивачу не
відбулося.

Позивач просив суд визнати удаваним
правочином боргову розписку від 07.10.2011
року на суму 48000 грн; застосувати
наслідки недійсності удаваного
правочину, стягнувши з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 8000 грн.
та судові витрати.

Рішенням Лисичанського міського суду
Луганської області від 18 квітня 2014 року
у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання договору позики
удаваним правочином відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Сторони в судове засідання не
з'явилися, про час і місце повідомлені
належним чином і в установленому
законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої
інстанції виходив з того, що ним були
встановленні факти про те, що 07 жовтня
2011 року позивач у присутності ОСОБА_4
написав розписку про отримання від
відповідача боргу в сумі 48000 грн.
строком на 12 місяців, однак гроші у цей
момент не передавалися. Того ж дня
після написання вказаної розписки між
сторонами було укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Лисичанського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, реєстровий номер 2504.

Також суд виходив з того, що з позову та
пояснень позивача і його представника
вбачається, що позивач не визнає
отримання грошових коштів від
відповідача за розпискою від 07.10.2011
року, оскільки вказана сума фактично є
боргом за договором купівлі-продажу
будинку, тому просить визнати правочин
удаваним.

Разом з тим, цивільне законодавство
передбачає інший спосіб захисту
порушених прав, а саме визнання
договору позики безгрошовим, однак
такі позовні вимоги позивачем не
заявлялися.

Тому суд першої інстанції з
урахуванням зазначеного, дійшов
висновку про те, що оскільки розписка
про отримання грошових коштів
відповідає простій письмовій формі, а
договір купівлі-продажу будинку
нотаріально посвідчено та
зареєстровано в реєстрі правочинів,
тому є неможливим визнання договору
позики удаваним правочином, що
приховував договір купівлі-продажу
нерухомості, а із вимогою про визнання
договору позики безгрошовим позивач не
звертався.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд не звернув уваги на те, що позивачем
заявлені вимоги про визнання боргової
розписки удаваним правочином, що
приховував договір розстрочки платежу
за придбаний будинок, який сторони
насправді вчинили не є підставою для
скасування рішення суду, виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

В п. 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009
року зазначено, що за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК ) сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються
інші правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи,
що правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин.

Із тексту позовної заяви вбачається, що
позивач просив суд визнати боргову
розписку від 07.10.2011 року на суму 48000 грн.
удаваним правочином, що приховував
інший правочин, а саме договір
розстрочки платежу за придбаний
будинок, який сторони насправді
вчинили.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, в
редакції на час укладення сторонами
договору купівлі-продажу, договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Згідно ст. 654 ЦК України зміна або
розірвання договору вчиняється в такій
самій формі, що й договір, що змінюється
або розривається, якщо інше не
встановлено договором або законом чи
не випливає із звичаїв ділового
обороту.

Із системного аналізу зазначених норм
права вбачається, що оскільки договір
купівлі-продажу житлового будинку
майна укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, то всі зміни до
такого договору повинні укладатися у
письмовій формі і підлягати
нотаріальному посвідченню.

Як вбачається із матеріалів справи,
07.10.2011 року між ОСОБА_2, як покупцем, та
ОСОБА_3, як продавцем, укладено договір
купівлі-продажу будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Лисичанського міського кругу ОСОБА_5,
зареєстрований за № 2504.

В пункті 5 зазначеного договору
купівлі-продажу зазначено, що продаж
вчинено за ціну 76000 грн., які отримані
продавцем від покупця до підписання
цього договору.

Згідно п. 6 вказаного договору сторони
підтверджують факт повного розрахунку
за проданий житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами.

В п. 7 договору зазначено, що загальна
вартість житлового будинку з госп
господарськими будівлями та спорудами
згідно з витягом з реєстру прав
власності на нерухоме майно
Лисичанського комунального
підприємства „Бюро технічної
інвентаризації" від 30.09.2011 року
становить 76849 грн.

Звертаючись до суду із позовом про
визнання боргової розписки від 07.10.2011
року удаваним правочином позивач
посилався на те, цей правочин вчинено з
метою приховати договір розстрочення
платежу за придбаний за договором
купівлі-продажу від 07.10.2011 року будинок,
який вони насправді вчинили.

Однак, договір що направлений на
розстрочення платежу, тобто
направлений на внесення змін в договір
купівлі-продажу від 07.10.2011 року, який
укладений в письмовій формі та
нотаріально посвідчений, приданих
обставинах повинен бути укладений в
письмовій формі та нотаріально
посвідчений, що відсутнє.

Розписка сама по собі по своїй правовій
природі не є правочином. Вона є
документом, який підтверджує передачу
грошей позикодавцем позичальнику,
тобто за своєю правовою природою є
доказом, який може надаватися на
підтвердження укладенні договору
позики. Суд же розглядаючи цивільні
справи оцінює докази по справі у їх
сукупності і дає їм правову оцінку, що і
було зроблено судом першої інстанції, а
не визнає доказ удаваним.

Крім того, позивачем не були надані до
суду належні докази на підтвердження
укладення сторонами договору
розстрочки платежу за придбаний
будинок.

Із посилання апелянта на те, що 07.10.2011
року позивачем була написана розписка,
але передачі грошових коштів від
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 не відбувалося,
випливає, що головним аргументом
позивача стосовно визнання боргової
розписки удаваним правочином є саме її
безгрошовість, а також те, що судом
першої інстанції це не було враховано.
Однак дане посилання не заслуговує на
увагу, оскільки відповідно до ст. 1051 ЦК
України позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається у
письмовій, якщо його сума не менше як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

Оскільки договір позики повинен згідно
ст. 1047 ЦК України укладатися в
письмовій формі, сторонами на
підтвердження укладення договору
позики була надана розписка від 07.10.2011
року на суму 48000 грн., тому при
оспорюванні договору позики з підстав,
що грошові кошти ОСОБА_2 насправді не
були одержані від ОСОБА_3 також мають
надаватися саме письмові докази,
оскільки рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Однак, не зважаючи на вимоги ст. 60 ЦПК
України про те, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, позивачем не
були надані до суду належні докази на
підтвердження обставин на які
посилається апелянт, а саме, що гроші не
були отримані, суд же згідно ст. 11 ЦПК
України розглядає цивільні справи в
межах заявлених позовних вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Посилання апелянта на те, що
безгрошевість розписки
підтверджується показами свідка
ОСОБА_4 не заслуговують на увагу,
оскільки показання свідка є
допустимими доказами у разі визнання
договору позики недійсним з підстав,
передбачених ст. ст. 230 - 233 ЦК України,
однак позивачем таким вимог не
заявлялося.

Посилання позивача на те, що 23.01.2012 року
продавець ОСОБА_3 написав розписку про
зменшення вартості проданого будинку
на 10000 грн. у зв'язку з виявленими
недоліками в проданому будинку не
стосується даного предмету спору,
оскільки ці правовідносини випливають
із договору купівлі-продажу будинку і
не стосуються предмету спору.

Погоджуючись з доводами апеляційної
скарги про те, що суд помилково дійшов
висновку про те неможливість визнання
договору позики удаваним право чином
саме через те, що він приховував догові
купівлі-продажу, апеляційний суд в той
же час вважає, що це само по собі не
впливає на правильність прийнятого
рішення, оскільки в позовній заяві
позивач просив визнати боргову
розписку удаваним право чином, який
приховував договорі розстрочення
платежу за придбаний будинок, що не
було доведено в суді з зазначених вище
підстав.

Інші доводи апеляційної скарги
фактично є суб'єктивним тлумаченням
позивачем як обставин по справі, так і
діючого законодавства.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без
зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,308,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 18 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної
сили негайно після її проголошення, але
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: