АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1046/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 57 Дубенець М. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
Єльцов В. О. УХВАЛА
23 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоЄльцов В. О.
суддівПальонний В. С. , Нерушак Л. В. при
секретаріБражнюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на
рішення Канівського міськрайонного
суду Черкаської області від 27 лютого 2014
року по справі за позовом ОСОБА_6 до
Канівської державної нотаріальної
контори Черкаської області в особі
нотаріуса ОСОБА_8, третіх осіб: ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, Канівського
виробничого відділу комунального
підприємства «Черкаське обласне
об'єднане бюро технічної
інвентаризації» про визнання
нотаріальних дій недійсними.

Вивчивши матеріали справи, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до
Канівської державної нотаріальної
контори Черкаської області в особі
нотаріуса ОСОБА_8, третіх осіб: ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, Канівського
виробничого відділу комунального
підприємства «Черкаське обласне
об'єднане бюро технічної
інвентаризації» про визнання
нотаріальних дій недійсними.

В обгрунтування позовних вимог
посилається на те, що Канівською
державною нотаріальною конторою, в
особі її завідуючої - державного
нотаріуса ОСОБА_8, з порушенням чинного
законодавства вчинено нотаріальні дії
щодо посвідчення договору дарування
від 30 травня 2007 року, укладеного ОСОБА_9
за нотаріально посвідченою письмовою
згодою дружини ОСОБА_10, що
зареєстрований відповідачем в реєстрі
для вчинення нотаріальних дій
Канівської державної нотаріальної
контори за реєстровим номером 1-1991 від 30
травня 2007 року на ім'я ОСОБА_11 та
ОСОБА_12, на підставі якого нібито
відбулося безвідплатне відчуження
ОСОБА_11 та ОСОБА_12 від подружжя ОСОБА_9 і
ОСОБА_10 в рівних частках в дар -
житлового будинку АДРЕСА_1.

Вважає, що засвідчення вірності
копії посвідченого спірного договору
дарування від 30 травня 2007 року вчинено
відповідачем ОСОБА_8, з порушенням
чинного законодавства, а саме: будинок
АДРЕСА_1 належить подружжю ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 та їх дітям: ОСОБА_11 і ОСОБА_12,
якими було отримано по ? частині
спірної нерухомості на праві спільної
часткової власності згідно договору
дарування від 30 травня 2007 року. В
другому абзаці пункту 1-го договору
дарування зазначено, що ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 надається право довічного
проживання в будинку, який дарується,
що є неприпустимим та яким
засвідчується в цій частині порушення
відповідачем - державним нотаріусом
ОСОБА_8 чинного законодавства.
Правовстановлюючим документом для
подружжя та третіх осіб - ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, що
підтверджував їх спільну сумісну
власність є свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане
виконавчим комітетом Канівської
міської ради від 30 травня 2007 року на
підставі відповідного рішення від 24
травня 2007 року за № 222. Згідно письмові
доказів документально
підтверджується, що на підставі
спірного договору дарування від 30
травня 2007 року відбулася символічна
передача спірної нерухомості, фактичне
користування, управління, володіння та
розпорядження якою продовжувало
здійснюватись третіми особами (ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12.). Вважає, що
спірний договір дарування є фіктивним,
оскільки його вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим право чином, а також
удаваним, оскільки його вчинено для
приховування іншого, який на справді
було вчинено.

Рішенням Канівського
міськрайонного суду Черкаської
області від 27 лютого 2014 року відмовлено
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8
понесені нею судові витрати по справі у
вигляді витрат на правову допомогу в
сумі 4 000 грн..

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10,
ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12 понесені ними
судові витрати по справі у вигляді
витрат на правову допомогу в сумі 9 312
грн..

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати
рішення Канівського міськрайонного
суду Черкаської області від 27 лютого 2012
року як незаконне та ухвалити по справі
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю доповідача,
заслухавши представників сторін,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому Кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Положення ст. 15 ЦК України
передбачають, що захисту підлягає лише
наявне у позивач право, яке було
порушене. Неможливо захистити
будь-яким чином, у тому числі і шляхом
судового захисту, право, яке не було
порушене та яке взагалі не було
наявним.

Звертаючись до суду з позовною заявою,
позивач ОСОБА_6 просила суд визнати
недійсним нотаріальні дії, вчинені
відповідачем із посвідчення договору
дарування житлового будинку з
надвірними спорудами, розташованого у
АДРЕСА_1 від 30 травня 2007 року,
укладеного ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_11 та
ОСОБА_12. Вважає, що при посвідченні
вказаного договору нотаріусом були
порушені ЗУ «Про нотаріат» та
Інструкція Міністерства юстиції
України «Про порядок вчинення
нотаріальних дій».

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції мотивував свій висновок тим,
що позивачка не надала суду належних
доказів в підтвердження своїх позовних
вимог, тому й відмовив в задоволенні
позову за безпідставністю.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що предметом
договору дарування стало нерухоме
майно, а саме, житловий будинок з
надвірними спорудами, розташований у
АДРЕСА_1.

Як вбачається з витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно №
14728540 від 30 травня 2007 року право
власності на вищевказану квартиру
зареєстровано за ОСОБА_9 та видано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно серії САА № 898451.

Стаття 319 ЦК України визначає, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. Власність
зобов'язує.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що 30 травня 2007 року ОСОБА_9
уклав договір дарування житлового
будинку з ОСОБА_11 та ОСОБА_12.

Таким чином, колегія суддів вважає
правильним висновок районного суду про
те, що даний договір не може бути
визнаний нікчемним, оскільки він був
укладений у відповідності до вимог ст.
203 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що зміст
договору суперечить вимогам ч. 2 ст. 717
ЦК України є необґрунтованими,
оскільки у п. 1 вказаного договору
зазначається домовленість сторін про
надання права довічного проживання у
будинку, який дарується, а не обов'язок
обдарованого вчинити таку дію.

Така правова умова про домовленість
сторін не суперечить нормам і
принципам цивільного законодавства та
відповідає сутності дарування. Право
користування житлом не посягає на
права обдарованого, при цьому
зберігається безоплатність дарування
і така умова не перешкоджає
обдарованим розпоряджатися дарунком
на свій власний розсуд, тобто не
обмежує їх право власності на будинок.

Судом встановлено і це не заперечили
сторони, що всі необхідні документи для
посвідчення договору дарування
сторонами були надані нотаріусу і
договір був посвідчений, відповідно до
вимог ЗУ «Про нотаріат».

Колегія суддів погоджується з
висновком районного суду про те, що
підстав відмови у вчиненні
нотаріальної дії в нотаріуса в даному
випадку не існувало.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про нотаріат»
нотаріус наділений державою
обов'язками посвідчувати права, а також
факти, що мають юридичне значення та
вчиняти інші нотаріальні дії,
передбачені цим Законом з метою
надання їм юридичної вірогідності.
Нотаріус не може мати спільних
інтересів з особами, які звернулися до
нього за вчиненням нотаріальної дії
(ст. 9 Закону).

При посвідченні будь-якого договору,
нотаріус керується ЗУ «Про нотаріат»
та інструкцією Міністерства юстиції
України «Про порядок вчинення
нотаріальних дій». При цьому нотаріус
повинен встановити особу, що є
учасником відносин, визначити чи
дозволяє обсяг її дієздатності вчиняти
цю дію. Також, відповідно до ст. 5 ЗУ «Про
нотаріат» нотаріус зобов'язаний
сприяти громадянам, підприємствам,
установам і організаціям у здійсненні
їх прав та захисті законних інтересів,
роз'яснювати права і обов'язки,
попереджати про наслідки вчинюваних
нотаріальних дій для того, щоб юридична
необізнаність не могла бути
використана їм на шкоду.

Якщо сторони проінформовані про
значення вчинюваних ними дій, про права
та обов'язки, які виникають у них у
зв'язку з їх вчиненням, а у нотаріуса
немає підстави відмовити у вчиненні
нотаріальної дії, визнавати нотаріуса
в якості відповідача немає підстав.

Тому колегія суддів погоджується з
висновками районного суду про те, що в
разі виникнення спору щодо такого
договору, нотаріус може виступати
тільки в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог, оскільки у
вирішенні цього спору немає його
майнової заінтересованості, але
ухвалене у справі рішення може
вплинути на його права та обов'язки.

Такої ж правової позиції дотримується
і ВСУ. У своїй постанові від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику з
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» Пленум ВСУ у п.
26 рекомендує залучати до участі у
справі нотаріусів, що посвідчували
правочини, як третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору, якщо позивач
обґрунтовує недійсність правочину
посиланням на неправомірні дії
нотаріуса.

Якщо особа вважає, що внаслідок
укладення правочину було порушено її
права та охоронювані законом інтереси,
вона повинна звернутися з відповідним
позовом до іншої сторони, яка є
учасником цього правочину, а не до
нотаріуса, що посвідчував цей документ.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що районний суд дійшов
правильного висновку про відсутність
підстав для визнання оспорюваного
договору дарування недійсним через
його нікчемність, удаваність та
фіктивність.

Згідно п. 25 постанови Пленуму ВСУ № 9
від 06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що за удаваним право чином
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними встановлюються
інші правовідносини, а встановивши, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин та
вирішити спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин, при цьому якщо
правочин, який насправді вчинено
суперечить закону, суд ухвалює рішення
про встановлення його нікчемності або
визнання його недійсним.

Оскільки позивачка не надала доказів
того, що сторони оспорюваного нею
правочину, укладаючи його, мали на меті
приховати інший правочин і який саме та
доказів нікчемності чи недійсності
правочину, який сторони вчинили, суд
прийшов до правильного висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог в
цій частині.

Колегія суддів погоджується і з
висновком суду про відсутність підстав
для визнання оспорюваного договору
дарування недійсним в зв'язку з його
фіктивністю, оскільки у справі
відсутні докази вчинення його
сторонами без наміру створення
правових наслідків, навпаки, з
матеріалів справи вбачається, що
дарувальник ОСОБА_9 мав на меті саме
відчуження належного йому житлового
будинку, а обдаровані ОСОБА_11 та ОСОБА_12
прийняття цього будинку у власність, що
і було ними виконано.

Крім цього, судом встановлено, що
ОСОБА_6 вже зверталася до суду з позовом
до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - державний
нотаріус Канівської міської
нотаріальної контори ОСОБА_8 про
визнання договору недійсним і рішенням
Канівського міськрайонного суду
Черкаської області від 04 грудня 2013
року, яке було залишено в силі ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 04 лютого 2014 року відмовлено в
задоволенні позовних вимог позивачки.

На даний час вказане рішення районного
та ухвала апеляційного судів набрали
законної сили, ніким не скасовані, а
тому також обставини, встановлені цими
рішеннями беруться до уваги колегією
суддів при перевірці правильності
мотивів рішення суду від 27 лютого 2014
року.

Також, колегія суддів звертає увагу на
те, що районним судом правильно було
проаналізовано посилання сторін, про
пропуск позивачкою строків позовної
давності звернення до суду з таким
позовом.

У відповідності до ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Судом встановлено, що ні в позовній
заяві (яка подана в 2013 році) ні під час
розгляду справи, позивач та її
представник не просили поновити
пропущений строк позовної давності для
звернення до суду з даним позовом, хоча
про оспорюваних договір, як не
заперечила позивачка їй було відомо ще
з 2007 року.

Колегія суддів вважає, що судовий збір
та витрати на правову допомогу
стягнуті з позивачки у відповідності
до ст.ст. 84, 88, розмір заявленої
компенсації витрат на правову допомогу
підтверджено наданими сторонами
розрахунками та актами прийняття робіт
(а.с. 238, 239, 249 Т. 1, а.с. 2 Т 2), тому такі
докази є належними і підстав для
скасування рішення в цій частині не
вбачається.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції вірно застосовано норми
матеріального права та ухвалено
рішення з додержанням положень чинного
законодавства.

Доводи апеляційних скарг суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного
суду Черкаської області від 27 лютого 2014
року по справі за позовом ОСОБА_6 до
Канівської державної нотаріальної
контори Черкаської області в особі
нотаріуса ОСОБА_8, третіх осіб: ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, Канівського
виробничого відділу комунального
підприємства «Черкаське обласне
об'єднане бюро технічної
інвентаризації» про визнання
нотаріальних дій недійсними залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий :

Судді :