Справа № 2-187-14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А ЇН И

02 червня 2014 року
Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого-судді -
Бобровник О. В.

при секретарі -
Волковій В. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ
«Родовід банк» - про визнання правочину
недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
АТ «Родовід банк» - про визнання
правочину недійсним.

Позивач при зверненні до суду мотивує
свої вимоги тим, що 04.06.2008 року між
ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк»,
правонаступником якого є AT «Родовід
Банк» було укладено кредитний договір
№ 77.1/АК-00976.08.2, відповідно до якого банк
відкрив відновлювальну кредитну лінію
на загальну суму 28 996 доларів США 77
центів на купівлю автомобіля зі
сплатою 7,70 процентів річних та
щомісячною платою за обслуговування
кредиту в розмірі 0,25 % від виданого
кредиту з кінцевим терміном повернення
04.06.2015 року включно.

В якості забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором на
підставі договору застави
№77.1/АК-00976.08.2-3 від 04 червня 2008 року в
заставу банку було передано
транспортний засіб MAZDA 3, державний
номер НОМЕР_1.

Позивач зазначає, що на даний час вона
належним чином виконує умови
кредитного договору та не має на меті
свідомо з корисних мотивів уникнути
повернення заборгованості.

В результаті страхових випадків, що
сталися з предметом застави, на
підставі договору страхування № 1023043
від 09.07.2009 року, укладеного між
позивачем та страховою компанією ЗАТ
«Європейський страховий альянс»,
страховиком були сплачені на рахунки
відповідача, як вигодонабувача, суми
страхового відшкодування.

Позивач зазначає, що відповідач,
отримавши за чітко визначеним цільовим
призначенням зазначені вище кошти,
повинен був, як-то відбувалося в інших
аналогічних випадках при виплаті
страхового відшкодування, зарахувати
їх в рахунок погашення заборгованості
за кредитним договором.

Однак, замість вказаного, відповідач
незаконно утримував суми страхового
відшкодування на власних рахунках, чим
навмисно створив штучні умови для
нарахування більшого розміру
процентів, виникнення простроченої
заборгованості за кредитним договором
та подальшого нарахування пені на
прострочену заборгованість.

Позивач зазначає. що відповідач вчасно
не повідомив позивача про утримання
відповідачем сум страхового
відшкодування на власних рахунках, чим
позбавив позивача можливості вчинити
відповідні дії для забезпечення
своєчасної оплати заборгованості.

Нараховуючи пеню на штучно створену
прострочену заборгованість,
відповідач посилається на п. 3.6
кредитного договору, відповідно до
якого, позичальник зобов'язується за
порушення строків повернення кредитів
та сплати процентів, сплачувати банку
за кожен день прострочення пеню у
розмірі 1,6 процентів від суми
простроченої заборгованості.

Зі слів представників банку розмір
нарахованої пені на день подачі позову
становить більше ніж 60 000 гривень.

При кожному черговому внесенні
позивачем грошових коштів в рахунок
погашення заборгованості в сумі
більшій, ніж визначена графіком
погашення заборгованості, різниця між
зазначеними сумами зараховується не в
рахунок дострокового повернення
заборгованості, а в рахунок погашення
пені.

Таким чином, на думку позивача,
склалася ситуація, в якій відповідач
незаконно привласнює грошові кошти
позивача та фактично позбавляє
позивача права на дострокове
повернення заборгованості,
передбаченого п. 6.2 кредитного
договору.

При цьому, особисті звернення позивача
та письмові запити від 25.02.2013 року і
26.03.2013 року щодо надання відповідачем
розрахунку заборгованості з
інформацією про ставку і розмір
нарахованої пені, про періоди за які її
було нараховано та про суми
простроченої заборгованості, на які
було нараховано пеню із наданням
відповідних розрахунків, залишаються
без відповіді.

Письмовими заявами від 12.08.2013 року та
19.08.2013 року позивач звернулась з
проханням перерахувати пеню згідно з
чинним законодавством та в разі
перерахування пені зобов'язався
достроково сплатити повну
заборгованість за кредитним договором.

Позивач зазначає, що вказані заяви
залишаються без відповіді.

В зв'язку із зазначеним позивач
вважаючи свої права порушеними просила
суд:

- визнати несправедливим пункт 3.6
кредитного договору № 77.1/АК-00976.08.2 від
04.06.2008 року, відповідно до якого
позичальник зобов'язується за
порушення строків повернення
кредитів чи сплати процентів
сплачувати банку за кожний день
прострочення пеню у розмірі 1,6
процентів від суми простроченої
заборгованості;

- визнати недійсним пункт 3.6
кредитного договору № 77.1/АК-00976.08.2
від 04.06.2008 року, відповідно до якого
позичальник зобов'язується за
порушення строків повернення
кредитів чи сплати процентів
сплачувати банку за кожний день
прострочення пеню у розмірі 1,6
процентів від суми простроченої
заборгованості;

- зобов'язати AT «Родовід банк»
припинити за кредитним договором
№77.1/АК-00976.08.2 від 04.06.2008 року
нарахування пені в розмірі більшому
ніж подвійна облікова ставка НБУ,
стягнення пені, нарахованої в розмірі
більшому ніж подвійна облікова ставка
НБУ, зарахування коштів в рахунок
погашення пені, нарахованої в розмірі
більшому ніж подвійна облікова ставка
НБУ.

Позивач в судовому засіданні позовну
заяву підтримала в повному обсязі,
просила суд про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував, заздалегідь подавши до
суду заяву про застосування строків
позовної давності до вимог позивача, в
зв'язку з чим просив суд відмовити в
задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача та
представника відповідача, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
об'єктивно оцінивши докази, які
містяться в справі, приходить до
наступних висновків.

Судом встановлено, що 04.06.2008 року між
ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк»,
правонаступником якого є AT «Родовід
Банк» було укладено кредитний договір
№ 77.1/АК-00976.08.2, відповідно до якого банк
відкрив відновлювальну кредитну лінію
на загальну суму 28 996 доларів США 77
центів на купівлю автомобіля зі
сплатою 7,70 процентів річних та
щомісячною платою за обслуговування
кредиту в розмірі 0,25 % від виданого
кредиту з кінцевим терміном повернення
04.06.2015 року включно.

В якості забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором на
підставі договору застави
№77.1/АК-00976.08.2-3 від 04 червня 2008 року в
заставу банку було передано
транспортний засіб MAZDA 3, державний
номер НОМЕР_1.

В результаті страхових випадків, що
сталися з предметом застави, на
підставі договору страхування № 1023043
від 09.07.2009 року, укладеного між
позивачем та страховою компанією ЗАТ
«Європейський страховий альянс»,
страховиком були сплачені на рахунки
відповідача, як вигодонабувача, суми
страхового відшкодування.

Позивач при зверненні до суду
зазначала, що відповідач, отримавши за
чітко визначеним цільовим
призначенням зазначені вище кошти,
повинен був, зарахувати їх в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором.

Однак, замість вказаного, відповідач,
на думку позивача, незаконно утримував
суми страхового відшкодування на
власних рахунках, чим створив штучні
умови для нарахування більшого розміру
процентів, виникнення простроченої
заборгованості за кредитним договором
та подальшого нарахування пені на
прострочену заборгованість.

В зв'язку із зазначеним позивач
вважаючи свої права порушеними просила
суд про задоволення позову.

В процесі розгляду справи
представником відповідача була подана
до суду заява про застосування до
позовних вимог строку позовної
давності, на що слід зазначити
наступне.

Так, судом встановлено, що 04 червня 2008
року між позивачем і відповідачем було
укладено кредитний договір
№77.1/АК-00976.08.2, згідно з п.1.1 якого
відповідач надав позивачу кредит на
купівлю автомобіля на загальну суму 28
996,77 доларів США, строком по 04 червня 2015
року включно.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Вбачається, що позивач довідалась або
могла довідатись про порушення свого
права при укладенні кредитного
договору, а саме 04.06.2008 року, оскільки
була обізнана про всі умови кредитного
договору.

Зазначений договір підписаний
сторонами.

Таким чином, строк позовної давності
для визнання недійсним кредитного
договору у частині п. 3.6 сплинув 04.06.2011
року.

Окрім того вбачається, що нарахування
пені на заборгованість по тілу кредиту
здійснене 11.03.2010 року.

Якщо порушенням права на підставі
пункту 3.6 кредитного договору (про
розмір нарахування пені) вважати
зазначену дату, то все одно строк
подання позовної заяви пропущено,
оскільки у даному випадку строк
подання позовної заяви спливає 11.03.2013
року.

Позивач звернулась до суду з даним
позовом 08. 10. 2013 року, тобто з пропуском
строку позовної давності.

У відповідності до ч. 4 ст.. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 5 ст.. 267 ЦК України, якщо суд
визнає поважними причини пропущення
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

Під час розгляду справи позивачем не
було надано до суду вмотивованої заяви
(пояснень) щодо поважності причин
пропущення строку позовної давності, в
зв'язку з чим суд приходить до висновку
про відмову в задоволенні позову з
наведених вище підстав.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.. ст.. 257, 261, 267 ЦК України, ст. ст.. 10, 11,
60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя: