У Х В А Л А

Іменем України

14 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Готри Т.Ю.,

при секретарі: Гаврилко В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 10 лютого 2014
року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи -
Тарновецька сільська рада, відділ
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції, державний нотаріус
ОСОБА_5, приватний нотаріус ОСОБА_6 про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину та договору дарування,
скасування рішень державного
реєстратора, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оскаржили в
апеляційному порядку рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
10 лютого 2014 року, яким позов ОСОБА_4
задоволено. В апеляційній скарзі
просять рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог. Зокрема зазначають, що позивачка
мотивує порушення свого права рішенням
Тарновецької сільської ради від 22.04.06
року №2, яке є незаконним. Вказує, що
вимоги про скасування рішень
державного реєстратора повинні
розглядатися в порядку
адміністративного судочинства. Вказує
на помилковість посилання суду на ст.
1301 ЦК України при вирішення питання
щодо скасування свідоцтва про право на
спадщину, оскільки ОСОБА_3 є законним
спадкоємцем першої черги після смерті
свого чоловіка ОСОБА_7 Щодо визнання
недійсним договору дарування звертає
увагу на те, що незважаючи на
скасування заочного рішення ухвалою
від 13.01.2011 року, така ухвала не містить
висновків стосовно позбавлення ОСОБА_3
права на спадкове майно. Таким чином на
момент укладення оспорюваного
правочину ОСОБА_8 мала права
відчужувати будинок.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає за необхідне в її
задоволенні відмовити з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідно до
рішення Тарновецької сільської ради
від 20.04.2006 року №2 за ОСОБА_4, ОСОБА_7,
ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_10
оформлено право власності на житловий
будинок за адресою АДРЕСА_1 по 1/7
частині кожному (а.с.6).

Заочним рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 19.10.2009 року по
справі № 2п-1679/09 позов ОСОБА_3
задоволено та: визнано право спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_11 на дворогосподарство за
адресою АДРЕСА_1; визнано, що частки
ОСОБА_3 та ОСОБА_11 в даному будинку
становлять по 1/2 частині; визнано право
власності за ОСОБА_11 на день його
смерті на 1/2 частину вказаного будинку;
встановлено факт прийняття спадщини
ОСОБА_3 за померлим чоловіком ОСОБА_11 та
право на спадщину на ? частину спірного
будинку; скасовано рішення
Тарновецької сільської ради від 20.04.2006
року №2; скасовано рішення
Тарновецької сільської ради від 22.09.89
року №136 в частині визнання спірного
будинку майном колгоспного двору
(а.с.7-9).

На підставі даного судового рішення
04.08.2010 року здійснено державну
реєстрацію спірного будинку за ОСОБА_3
та її померлим чоловіком ОСОБА_11 по 1/2
частині кожному.

13.08.2010 року видано свідоцтво про право
на спадщину згідно якого, ОСОБА_3
отримала у спадщину належну її
померлому чоловіку 1/2 частину спірного
будинку (а.с.12).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного
суду від 13.04.2011 року скасовано
вищезазначене заочне рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
19.10.2009 року (а.с.18). Після чого Ухвалою
Ужгородського міськрайонного суду від
05.05.2011 року позовну заяву ОСОБА_3
залишено без розгляду за її заявою (п.5
ст. 207 ЦПК України).

В подальшому, 08.10.2012 року ОСОБА_3
подарувала ОСОБА_2 спірний будинок, що
підтверджується відповідним договором
дарування (а.с.16).

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
заочне рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 19.10.09 року було
скасовано, то свідоцтво про право на
спадщину видане на підставі такого
рішення підлягає скасуванню. Визнаючи
недійсним договір дарування суд
мотивував це тим, що на момент його
укладення вже не існував первісний
правовстановлюючий документ, а тому
ОСОБА_3 не мала права відчужувати
будинок.

З даним висновком суду першої
інстанції повністю погоджується
колегія суддів, оскільки такий
ґрунтується на нормах матеріального
права та підтверджується відповідними
доказами.

Колегія суддів не може взяти до уваги
посилання апелянта на незаконність
рішення Тарновецької сільської ради
від 20.04.2006 року №2, оскільки вказане
рішення не є предметом спору по даній
справі. На даний момент воно є чинним та
не скасованим і з нього слідує, що
позивачка має право на 1/7 частину
спірного будинку, а відтак її майнові
права є порушеними. Оскарження даного
рішення органу місцевого
самоврядування відповідачем після
вирішення справи судом першої
інстанції не впливає на законність
рішення суду. При цьому надана в
процесі апеляційного розгляду копія
свідоцтва про право особистої
власності на жилий будинок, яке видане
голові колгоспного двору ОСОБА_7 не має
жодного правового значення для даної
справи, оскільки позов пред'явлено не з
цих підстав і правовідносини між
сторонами (які є предметом розгляду
даної справи) виникли не з даного
свідоцтва, а з заочного рішення від
19.10.09 року.

Також не береться до уваги посилання
апелянта на необхідність розгляду
вимог щодо скасування рішень
державного реєстратора в порядку
адміністративного судочинства, так як
дані вимоги взаємопов'язані з іншими
позовними вимогами з яких вбачається
спір про право, а тому такий позов
повинен розглядатися в порядку
цивільного судочинства.

Не може бути взято до уваги і посилання
апелянта на незаконність скасування
свідоцтва про право на спадщину
зважаючи на наступне.

Як роз'яснено в п.27 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» Відповідно до статті
1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину
може бути визнано недійсним не лише
тоді, коли особа, якій воно видане, не
мала права на спадкування, але й за
інших підстав, установлених законом.
Іншими підставами можуть бути:
визнання заповіту недійсним, визнання
відмови від спадщини недійсною,
визнання шлюбу недійсним, порушення у
зв'язку з видачею свідоцтва про право
на спадщину прав інших осіб тощо.

В свідоцтві про право на спадщину від
13.08.2010 року чітко зазначено, що 1/2
частина спірного будинку належить
померлому на підставі рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
19.10.2009 року.

Таким чином, судове рішення на підставі
якого ОСОБА_3 оформила спадщину за
померлим чоловіком і яке зазначене в
якості правовстановлюючого документа
є скасованим. З моменту скасування
заочного рішення позивачка ОСОБА_4 є
власником 1/7 частини спірного будинку,
а відтак таке свідоцтво про право на
спадщину порушує її права.

Узагальнюючи викладене можна дійти
висновку, що скасування судового
рішення на підставі якого оформлено
спадщину та порушення свідоцтвом про
право на спадщину майнових прав
позивачки є безумовно тими іншими
підставами для визнання такого
свідоцтва про право на спадщину
недійсним в розумінні ст. 1301 ЦК України.

Стосовно доводів апеляційної скарги що
на момент укладення договору дарування
ОСОБА_3 мала право відчужувати будинок
на підставі правовстановлюючих
документів колегія суддів констатує
наступне.

В п.4 Договору дарування від 08.10.2012 року
чітко вказано, що домоволодіння
належить дарувальнику в 1/2 частині на
підставі рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 12.10.09 року №
2п-1679/09 (тут наявна описка в даті
рішення, оскільки рішення по справі №
2п-1679/09 ухвалено 19.10.2009 року), а в 1/2
частині на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом від 13.08.2010
року.

Таким чином вже на момент укладення
договору дарування (заочне рішення на
той час вже було скасовано згідно
ухвали Ужгородського міськрайонного
суду від 13.04.2011 року) один із
правовстановлюючих документів був
скасований, а відтак ОСОБА_3 на момент
укладення договору дарування вже не
вважалася одноосібним власником
цілого спірного будинку. Тобто суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що оспорюваний договорі
дарування укладений з порушенням ст.ст.
317, 319 ЦК України та підлягає визнанню
недійсним.

За таких обставин, відповідно до ст. 308
ЦПК України апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 10 лютого 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді