Справа № 741/1709/13-ц Провадження №
22-ц/795/1093/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Дикий В. М. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіГубар
В.С.,суддів:Мамонової О.Є., Позігуна
М.І.при секретарі:Остапенко Г.С.за
участю:ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Носівського районного суду
Чернігівської області від 09 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
Іржавецької сільської ради
Носівського району про визнання права
власності на нерухоме майно за
набувальною давністю,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги та визнати за нею право
власності за набувальною давністю на
житловий будинок з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1, вартістю 287 028,00
грн.

Оскаржуваним рішенням Носівського
районного суду Чернігівської області
від 09 січня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_5 до
Іржавецької сільської ради про
визнання права власності на нерухоме
майно за набувальною давністю.

За доводами апеляційної скарги, з
серпня 2002 року ОСОБА_5 по даний час
добросовісно, відкрито, безперервно
володіє житловим будинком по АДРЕСА_1
як власним майном.

ОСОБА_5 наполягає, що вона придбала під
розписку у ОСОБА_6 вказаний будинок за 4
000,00 грн., а згодом, без розписки,
заплатила за будинок ще 1 000,00 грн.,
отримала ключі від ОСОБА_6, яка
пообіцяла оформити документи на
будинок пізніше та після передачі
житлового будинку жодних претензій
щодо будинку не заявляла.

Коли апелянт вирішила оформити право
власності на вказаний житловий
будинок, то дізналася від ОСОБА_6, що
вона не входить в коло спадкоємців, а є
далекою родичкою колишніх власників
будинку, а єдиним спадкоємцем ОСОБА_7 є
ОСОБА_8, який звертався до нотаріальної
контори із заявою про відмову від
прийняття спадкового майна. Про
наявність інших спадкоємців ОСОБА_5 не
було відомо.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд приходить до
наступних висновків.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги,
апеляційним судом встановлені
наступні обставини справи.

Згідно свідоцтва про право власності,
виданого на підставі рішення
Іржавецької сільської ради від 11
грудня 2001 року, садиба по АДРЕСА_1
належить ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в рівних
частинах на праві приватної власності
(а.с.13).

Згідно довідки виконавчого комітету
Іржавецької сільської ради від 16.08.2013
року за даними погосподарського обліку
по АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок
на ім'я ОСОБА_9, яка ІНФОРМАЦІЯ_1
померла, також в даному
погосподарському номері був
зареєстрований та постійно проживав
ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується актом про смерть
(а.с.11,76).

Окрім того, право приватної власності в
рівних частинах ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на
вказаний житловий будинок також
підтверджується
довідкою-характеристикою, виданою
Носівським районним бюро технічної
інвентаризації №154 від 27 серпня 2012 року
та технічним паспортом на житловий
будинок від 27.08.2002 року (а.с.12,15-17).

Як вбачається із спадкової справи
№250/2001, після померлого ОСОБА_7, 27
травня 2001 року до нотаріальної контори
із заявою про прийняття спадкового
майна звернувся його син - ОСОБА_10, а 16
травня 2001 року із відповідними заявами
звернулися його дружина та дочка -
ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.с.81-85).

26.11.2002 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_5 4
000,00 грн. за житловий будинок по
АДРЕСА_1, що підтверджується розпискою
(а.с.39).

Окрім того, 11.02.2002 року ОСОБА_13, а 11.12.2002
року ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_12 отримали
по 1 000,00 грн. від ОСОБА_6 за продаж
житлового будинку в АДРЕСА_1, що
підтверджується відповідними
розписками (а.с.40,40а, 41,42).

Як вбачається із довідки Іржавецької
сільської ради від 21.10.2013 року в
житловому будинку АДРЕСА_1
зареєстрована ОСОБА_5 (не власник) та її
сини - ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 (а.с.18).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5 про визнання права
власності на житловий будинок за
набувальною давністю, суд першої
інстанції виходив з того, що на
підставі ст.ст.1269, 1270 ЦК України
фактичними власниками спірного
житлового будинку є спадкоємці ОСОБА_7 -
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10

Апеляційний суд погоджується з тим, що
суд першої інстанції вірно та
обґрунтовано відмовив в задоволенні
позову, проте невірно зазначив норми ЦК
України 2004 року замість норм ЦК УРСР 1963
року, що не призвело до невірного
вирішення справи і не є підставою для
скасування правильного по суті
судового рішення.

Враховуючи, що спадщина відкрилася до 01
січня 2004 року, то до даних
правовідносин підлягають застосуванню
норми законодавства, чинного на час
відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963
року.

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Відповідно до ст. 549, 554 ЦК Української
РСР 1963 року визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Вищевказані дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за
заповітом, так і за законом було правом
спадкоємця й залежало виключно від
його власного волевиявлення та
здійснення ним певних дій.

Воля спадкоємців після смерті ОСОБА_7 -
ОСОБА_11, ОСОБА_12,ОСОБА_10 знайшла своє
вираження в поданій ними до
нотаріальної контори протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини заяв
про прийняття спадщини за законом.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР 1963 року
спадкоємець за законом або за
заповітом вправі відмовитись від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. Наступне
скасування спадкоємцем такої заяви не
допускається. Однак, матеріали
спадкової справи не містять заяв від
спадкоємців ОСОБА_7 - ОСОБА_11,
ОСОБА_12,ОСОБА_10, які б свідчили про їх
відмову від прийняття спадщини.

При цьому, згідно ч.4 п.112 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України (в редакції чинній
на момент відкриття спадщини), так і
згідно ч.3 п.210 Інструкції (в редакції 2004
року) видача свідоцтва про право на
спадщину спадкоємцям, які прийняли
спадщину, ніяким строком не обмежена.

Відтак, якщо спадщина відкрилась у
період чинності ЦК УРСР,
застосовуванню підлягають норми ЦК
УРСР про належність спадщини
спадкоємцеві з часу відкриття спадщини
незалежно від оформлення права на
спадщину.

Доводи апелянта про те, що спадкоємці
ОСОБА_7 - ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10 не
мають наміру користуватися спадковим
майном, оскільки з серпня 2002 року не
заявляли жодних претензій щодо
спірного будинку до ОСОБА_5, не оформили
свідоцтва про право на спадщину і не
здійснили державну реєстрацію
житлового будинку, апеляційний суд
відхиляє як такі, що не можуть вплинути
на вирішення спору по суті. Враховуючи
норми ЦК УРСР 1963 року, чинні на момент
відкриття спадщини, спадкоємці ОСОБА_7 -
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10 належним чином
прийняли спадщину та законом не
обмежено строк, протягом якого має бути
отримане свідоцтво про право на
спадщину, тобто ця обставина не тягне
за собою позбавлення спадкоємців права
власності на спадкове майно.

Твердження ОСОБА_5 про визнання за нею
права власності за набувальною
давністю на житловий будинок по
АДРЕСА_1 внаслідок добросовісного,
відкритого, безперервного володіння
апеляційний суд відхиляє, зважаючи на
таке.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України,
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Виходячи зі змісту зазначеної статті,
обставинами, які мають значення для
справи, і які відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК
України повинен довести саме позивач є:
законний об'єкт володіння;
добросовісність володіння;
відкритість володіння; давність
володіння та його безперервність
(тобто строк володіння).

Зокрема, відповідно до ст.388 ЦК України
володіння має бути добросовісним,
тобто володілець не знав і не міг знати
про те, що він володіє чужою річчю,
інакше кажучи, обставини, у зв'язку з
якими виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву щодо
правомірності набуття майна.

Під поняттям «знав» слід розуміти не
лише безпосередню обізнаність особи у
тому, що вона набуває майно у суб'єкта,
який не наділений правом на його
відчуження, а й водночас усвідомлення
факту порушення своїми діями прав
іншої особи.

Щодо застосування поняття «повинен
знати», то воно характеризується
недобросовісність того володільця
(набувача), який хоч і не був
безпосередньо інформований про
відсутність у відчужувача права на
відчуження майна, але за обставинами
його набуття міг та зобов'язаний був
про це знати (наприклад, особа набула
майно у незнайомого відчужувача у
сумнівній ситуації).

За таких обставин, відсутня у апелянта
одна із обов'язкових ознак набувальної
давності як добросовісність володіння,
оскільки фактично купуючи у ОСОБА_6
житловий будинок без
правовстановлюючих документів, ОСОБА_5
не могла бути впевненою в тому, що
особа, в якої вона придбала нерухоме
майно, має право на його відчуження та
повинна була знати про неправомірність
свого володіння.

Окрім цього, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК
України умовою володіння з метою
набуття права власності на нерухоме
майно є безтитульність такого
володіння. Відтак, за набувальною
давністю може бути набуто право
власності лише на нерухоме майно, яке
не має власника, або власник якого
невідомий, або власник відмовився від
свого права на належне йому нерухоме
майно, та на майно, що придбане
добросовісним набувачем і у
витребуванні якого його власнику було
відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що
спірний житловий будинок АДРЕСА_1, на
який апелянт просить визнати право
власності, згідно свідоцтва про право
власності від 11 грудня 2001 року належав
в рівних частинах ОСОБА_9 та її сину
ОСОБА_7 Після смерті ОСОБА_7 спірний
житловий будинок, який є спадковою
масою прийняли його дружина та донька -
ОСОБА_11, ОСОБА_12 та син ОСОБА_10, які на
даний час не позбавлені права отримати
свідоцтво про право власності.
Матеріали спадкової справи не містять
доказів усунення спадкоємців від права
на спадкування, відмови від її
прийняття чи наявність постанови про
відмову нотаріуса у вчиненні
нотаріальної дії, зокрема відмови у
видачі свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, позивачем не доведено
належними та допустимими доказами
безтитульність та добросовісність
володіння житловим будинком АДРЕСА_1.

Окрім того, позивач звернулася до суду
з позовом про захист своїх прав,
відповідачем за яким, на її думку, є
територіальна громада в особі
Іржавецької сільської ради.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року №7 «Про
судову практику у справах спадкування»
відповідачами у такій справі є
спадкоємці, які прийняли спадщину, і
лише за відсутності інших спадкоємців
за заповітом і за законом, усунення їх
від права на спадкування, неприйняття
ними спадщини, а також відмови від її
прийняття, відповідачами є
територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини.

Враховучи викладене, належними
відповідачами по даній справі мали б
бути спадкоємці ОСОБА_7 - ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_10, а не територіальна
громада в особі Іржавецької сільської
ради. Однак, дослідивши спадкову
справу, визначивши коло спадкоємців,
судом першої інстанції, в порядку ст.33
ЦПК України не замінено первісного
відповідача належним відповідачем, що
не призвело до невірного вирішення
справи та не є підставою для скасування
вірного по суті судового рішення з
одних лише формальних міркувань.

Інші доводи апеляційної скарги
апеляційний суд відхиляє як такі, що не
можуть вплинути на вирішення спору по
суті.

Оскільки в порушення ст.ст.10,60 ЦПК
України, апелянтом не надано доказів
набуття права власності на житловий
будинок в розумінні ст.344 ЦК України та
зважаючи на наявність спадкоємців на
житловий будинок, які не позбавлені
права власності на спадкове майно,
апеляційній суд погоджується з
висновками суду першої інстанції про
відсутність правових підстав для
визнання за ОСОБА_5 права власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 за
набувальною давністю.

За вказаних обставин, апеляційну
скаргу ОСОБА_5 слід відхилити,а рішення
суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324
ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Носівського районного суду
Чернігівської області від 09 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: