У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання права власності; за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про стягнення комісійної винагороди,
за касаційною скаргою представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 30 жовтня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 18
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом, у якому зазначала, що 04
лютого 2008 року між нею та ОСОБА_5
укладено договір комісії, згідно з яким
останній зобов'язався за рахунок
позивачки укласти договір
купівлі-продажу іменних безпроцентних
(цільових) облігацій Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Екско-Плюс» (далі - ТОВ
«Екско-Плюс»). У подальшому вказані
облігації мали бути обмінені на об'єкт
інвестування - квартиру по АДРЕСА_1.

17 серпня 2009 року між сторонами укладено
договір комісії, за яким відповідач
зобов'язався за рахунок позивачки
укласти договір купівлі-продажу
іменних безпроцентних (цільових)
облігацій ТОВ «Екско-Плюс». У
подальшому зазначені облігації мали
бути обмінені на об'єкт нерухомості
-машино-місце у підземному паркінгу по
АДРЕСА_2. На виконання договорів
комісії позивачка надала ОСОБА_5
грошові кошти у повному обсязі.
Відповідач придбав відповідні
облігації, які у подальшому обміняв на
квартиру АДРЕСА_1 та машино-місця
НОМЕР_3 та НОМЕР_4, розташовані у підвалі
дворівневого паркінгу по АДРЕСА_2.
Проте право власності відповідач
зареєстрував на себе.

Вважала такі дії незаконними та
просила визнання за нею право
власності на вказане нерухоме майно.

ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним
позовом, у якому просив стягнути з
ОСОБА_4 винагороду за договорами
комісії від 04 лютого 2008 року та
від 17 серпня 2009 року.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 18
березня 2014 року, позов ОСОБА_4
задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право
власності па квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 123,4 кв. м, житловою
площею 67,6 кв. м. Визнано за ОСОБА_4 право
власності на машино-місця НОМЕР_3
площею 13,8 кв. м та НОМЕР_4 площею
13,9 кв. м, що розташовані у підвалі 2
підземного дворівневого паркінгу по
АДРЕСА_2. У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_7, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи у касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами встановлено, що 04 лютого 2008 року
між ОСОБА_4, як комітентом, та ОСОБА_5, як
комісіонером, укладено договір комісії
№ 1, згідно з умовами якого останній
зобов'язався від свого імені за
дорученням і за рахунок комітента за
винагороду укласти договір
купівлі-продажу іменних безпроцентних
облігацій емітента ТОВ «Екско-Плюс» у
кількості

11 914 штук, номінальною вартістю 93 грн 73
коп. за продажною вартістю пакету 1 365 186
грн 46 коп. Після чого, укласти договір
міни іменних безпроцентних (цільових)
облігацій на об'єкт нерухомості;
житлове приміщення (квартиру) у АДРЕСА_1
та передати комітенту майно, отримане у
результаті укладення договору міни.

17 серпня 2009 року між ОСОБА_4, як
комітентом та ОСОБА_5, як комісіонером
укладено договір комісії № 2, згідно з
умовами якого останній зобов'язався
від свого імені за дорученням і за
рахунок комітента за винагороду
укласти договір купівлі-продажу
іменних безпроцентних облігацій
емітента ТОВ «Екско-Плюс» у кількості 2
штук, номінальною вартістю 88 852 грн, за
продажною вартістю пакету 400 тис. грн.
Після чого, укласти договір міни
іменних безпроцентних (цільових)
облігацій на об'єкт нерухомості: два
машино-місця, що розташовані у
підземному паркінгу по АДРЕСА_2 та
передати комітенту майно отримане у
результаті укладення договору міни.

Згідно з договорами купівлі-продажу
облігацій від 7 лютого 2008 року № 1-14-108, №
124-12-БД/08 ОСОБА_5 придбав пакет облігацій
іменних безпроцентних (цільових)
бездокументарної форми у кількості 11 914
штук, номінальною вартістю 93 грн 73 коп.
Загальна вартість пакету склала
1 365 186 грн 46 коп.

Згідно з договором купівлі-продажу
облігацій від 19 серпня 2009 року № 68/1/-2Р,
№ 313-12 БД/09 ОСОБА_5 придбав пакет
облігацій іменних безпроцентних
(цільових) бездокументарної форми у
кількості 1 штуки, номінальною вартістю
88 852 грн. Загальна вартість пакету
склала 200 тис. грн.

Згідно з договором купівлі-продажу
облігацій від 19 серпня 2009 року № 56/1/-2Р,
№ 312-12 БД/09 ОСОБА_5 придбав пакет
облігацій іменних безпроцентних
(цільових) бездокументарної форми у
кількості 1 штуки, номінальною вартістю
88 852 грн. Загальна вартість пакету
склала 200 тис. грн.

15 червня 2010 року ОСОБА_5 уклав три
договори міни, за якими обміняв пакети
іменних безпроцентних облігацій на
нерухоме майно, яке зареєстрував на
своє ім'я.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 посилається
на те, що спірне майно придбано за час
шлюбу з ОСОБА_5, на придбання нерухомого
майна використовувалися спільні кошти
подружжя і воно є їх спільним сумісним
майном. Зазначала, що надавала згоду
своєму чоловікові ОСОБА_5 на укладення
та підписання договору міни, належних
їм на праві спільної сумісної
власності пакету облігацій.

Суд першої інстанції, з яким погодився
й апеляційний суд, дійшов правильного
висновку, що ОСОБА_6 не є стороною
договорів комісії, вимоги про визнання
майна спільним сумісним майном
подружжя не були предметом розгляду у
межах цієї справи та вона не позбавлена
права захистити свої права шляхом
звернення до суду з відповідним
позовом.

Суди обґрунтовано задовольнили позов
ОСОБА_4 Доводи касаційної скарги на
правильність висновків судів не
впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалені з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи дотримано вимоги
закону, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 30 жовтня 2012 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіна Н.А.,
Євграфова Є.П.