Справа № 2-9122/10 Провадження №22-ц/773/688/14
Головуючий у 1 інстанції:Кухтей Р.В.
Категорія:27 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного
провадження у справі

10 червня 2014 року місто Луцьк

Суддя апеляційного суду Волинської
області Стрільчук В.А., дослідивши
матеріали справи за позовом відкритого
акціонерного товариства (далі - ВАТ)
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Волинської обласної дирекції до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на заочне
рішення Луцького міськрайонного суду
від 30 вересня 2010 року,

в с т а н о в и в :

Заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 30 вересня 2010
року позов задоволено.

Постановлено стягнути в солідарному
порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі
Волинської обласної дирекції 531950 грн. 16
коп. заборгованості за кредитним
договором № 014/1101/74/33958 від 21 лютого 2007
року.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на користь ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» в особі Волинської обласної
дирекції 1700 грн. сплаченого судового
збору, по 850 грн. з кожного, та 30 грн.
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи, по 15 грн.
з кожного.

31 березня 2014 року, тобто після
закінчення встановленого законом
строку апеляційного оскарження
рішення суду, представник відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу
на це рішення без клопотання про
поновлення строку та без наведення
поважних підстав для цього.

Відповідно до ч. 1 ст. 294 Цивільного
процесуального кодексу (далі - ЦПК)
України апеляційна скарга на рішення
суду першої інстанції подається
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 297 ЦПК України
апеляційна скарга залишається без руху
також у випадку, якщо вона подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її
подала, не порушує питання про
поновлення цього строку, або якщо
підстави, вказані нею у заяві, визнані
неповажними. При цьому протягом
тридцяти днів з моменту отримання
ухвали особа має право звернутися до
апеляційного суду з заявою про
поновлення строків або вказати інші
підстави для поновлення строку. Якщо
заяву не буде подано особою в
зазначений строк або вказані нею
підстави для поновлення строку
апеляційного оскарження будуть
визнані неповажними, суддя-доповідач
відмовляє у відкритті апеляційного
провадження.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 посилався
на те, що про існування заочного
рішення він дізнався під час
ознайомлення з матеріалами справи 21
березня 2014 року. Однак дана обставина
не є підставою для поновлення строку
апеляційного оскарження.

В матеріалах справи наявна заява
відповідача ОСОБА_2 про перегляд
оскаржуваного заочного рішення, подана
ним в Луцький міськрайонний суд 15
жовтня 2013 року (а. с. 162-164), в якій ним
зазначено, що про вказане рішення йому
стало відомо 14 жовтня 2013 року. Отже
принаймні із вказаної дати відповідач
вправі був у 10-денний строк подати
апеляційну скаргу, однак не зробив
цього. За наведених обставин строк
апеляційного оскарження рішення
закінчився 24 жовтня 2013 року, а скарга
представником відповідача здана на
пошту 31 березня 2014 року, тобто із
значним порушенням встановленого
законом строку.

Крім того, 28 квітня 2009 року ОСОБА_2 подав
суду заяву про перегляд первісного
заочного рішення в даній справі від 04
березня 2009 року (а. с. 58), а після
задоволення судом цієї заяви особисто
приймав участь в судових засіданнях 22
вересня 2009 року та 28 вересня 2009 року (а.
с. 79, 81), тобто достовірно знав про те, що
справа, в якій він є стороною, перебуває
на вирішенні в суді. Однак після цього
він тривалий проміжок часу (до жовтня
2013 року) не цікавився ходом розгляду
справи (а. с. 42).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23 лютого 2006 року суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов
проти України» Європейський суд
зазначив, що суд визнає, що вирішення
питання щодо поновлення строку на
оскарження перебуває в межах
дискреційних повноважень національних
судів, однак такі повноваження не є
обмеженими. Від суддів вимагається
вказувати підстави. Однією із таких
підстав може бути, наприклад,
неповідомлення сторін органами влади
про прийняті рішення у їх справі. Проте
навіть тоді можливість поновлення не
буде обмеженою, оскільки сторони в
розумінні інтервалу часу мають вживати
заходів, щоб дізнатися про стан
відомого їм судового провадження.

Таким чином, подавши апеляційну скаргу
з пропуском встановленого законом
строку, представник відповідача ОСОБА_2
- ОСОБА_4 не навів поважних підстав для
його поновлення. У зв'язку з викладеним
ухвалою судді апеляційного суду
Волинської області від 10 квітня 2014 року
апеляційну скаргу було залишено без
руху і апелянту була надана можливість
протягом тридцяти днів з моменту
отримання копії ухвали звернутися до
апеляційного суду із заявою про
поновлення строку апеляційного
оскарження із зазначенням поважних
причин для його поновлення.

Копію вказаної ухвали представник
апелянта ОСОБА_5 отримав 06 травня 2014
року (а. с. 197) і 06 червня 2014 року подав
заяву про поновлення строку
апеляційного оскарження, в якій не
навів поважних підстав для його
поновлення.

В цій заяві представник апелянта
зазначає, зокрема, про те, що подана від
імені ОСОБА_2 15 жовтня 2013 року заява про
перегляд заочного рішення підписана
нібито не ним, а іншою особою, оскільки
підпис ОСОБА_2 на різних документах
відрізняється.

Однак такі доводи є надуманими і не
підтверджуються жодними доказами. З
матеріалів справи вбачається, що
згадана заява була подана ОСОБА_2
безпосередньо до суду (не надіслана
засобами поштового зв'язку) і прийнята
від нього працівниками суду,
підтвердженням чому є штамп вхідної
кореспонденції на заяві з позначенням
вхідного номера та дати (а. с. 162-164). Той
факт, що до заяви не додано доручень та
інших документів на представництво,
свідчить лише про те, що заява подана до
суду самим ОСОБА_2

Безпідставними є і зазначені в заяві
твердження представника апелянта про
те, що про оскаржуване заочне рішення
його довірителю стало відомо лише 21
березня 2014 року і що на адресу ОСОБА_2 не
надходило повідомлень про призначення
справи до розгляду, судових повісток та
інших процесуальних документів.

Наведені твердження спростовуються
наявними у справі доказами.

Зокрема, на а. с. 108 міститься
повідомлення про вручення 20 вересня 2010
року особисто ОСОБА_2 рекомендованого
поштового відправлення про виклик його
в судове засідання 30 вересня 2010 року, в
якому було постановлено оскаржуване
рішення. Однак ОСОБА_2 в це судове
засідання не з'явився і не повідомив
суд про причини своєї неявки, що і стало
підставою для постановлення
повторного заочного рішення.

20 жовтня 2010 року копія рішення була
надіслана ОСОБА_2 (а. с. 112), однак не
отримана ним через його неявку у
відділення поштового зв'язку (а. с. 115).

24 січня 2011 року старшим державним
виконавцем була винесена постанова про
відкриття виконавчого провадження у
даній справі, якою накладено арешт на
все майно ОСОБА_2 (а. с. 171).

Згідно з актом опису й арешту майна від
14 грудня 2011 року в порядку примусового
виконання оскаржуваного рішення суду
було описано і накладено арешт на
належну ОСОБА_2 квартиру, яку прийняв на
відповідальне зберігання його син
ОСОБА_4 (а. с. 173-174), котрий з 14 грудня 2013
року є представником апелянта на
підставі нотаріально посвідченої
довіреності (а. с. 187) і котрий власне
подавав і підписував апеляційну
скаргу, знаючи про наявність
оскаржуваного рішення принаймні з
грудня 2011 року (часу накладення арешту
на квартиру апелянта).

Згідно з повідомленням банку від 11
листопада 2013 року після винесення
рішення суду та початку процедури його
виконання позичальник неодноразово
приходив до банку та давав зобов'язання
щодо погашення боргу, про хід
виконавчого провадження йому було
відомо також з телефонних розмов з
працівниками банку. У прилюдних торгах
з реалізації заставного майна -
квартири прийняв участь син
позичальника ОСОБА_4, який став
переможцем торгів, проте не сплатив
вартість майна, пояснивши, що кошти
йому з-за кордону мав надіслати батько
ОСОБА_2 (а. с. 168-169).

Аналіз наведених обставин в їх
сукупності дає підстави для висновку
про те, що апелянт ОСОБА_2 достовірно
знав про винесення судом оскаржуваного
ним рішення від 30 вересня 2010 року на час
його постановлення, а також достовірно
знав про примусове виконання вказаного
рішення у 2011-212 роках шляхом звернення
стягнення на належну йому квартиру як
заставлене ним банку майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України
особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані добросовісно здійснювати
свої процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Дії апелянта суперечать вимогам
наведеної правової норми і спрямовані
на неправомірне затягування виконання
рішення суду. Апеляційна скарга подана
через три з половиною роки після
постановлення судового рішення, а
зазначені в заяві про поновлення
строку апеляційного оскарження
підстави його пропуску є надуманими і
спростовуються вищенаведеними
обставинами справи.

Конституція України та міжнародне
законодавство гарантують право
громадянина на доступ до правосуддя, в
тому числі право на апеляційне
оскарження судових рішень. Однак дане
право не є абсолютним і з метою
впорядкування суспільних
правовідносин обмежується
процесуальним законодавством шляхом
встановлення певної процедури подання
апеляційних скарг. Ця процедура
включає в себе, зокрема, дотримання
визначеного законом строку оскарження,
пропуск якого апелянтом без поважних
причин тягне за собою відмову у
відкритті апеляційного провадження.

Виходячи з наведеного та враховуючи
відсутність поважних причин пропуску
ОСОБА_2 строку апеляційного оскарження,
в поновленні цього строку, а відтак і у
відкритті апеляційного провадження в
даній справі слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 294, 297 ЦПК України,

у х в а л и в :

Відмовити відповідачу ОСОБА_2 у
поновленні строку апеляційного
оскарження заочного рішення Луцького
міськрайонного суду від 30 вересня 2010
року.

Відмовити у відкритті апеляційного
провадження у справі за позовом
відкритого акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Волинської обласної дирекції до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на заочне
рішення Луцького міськрайонного суду
від 30 вересня 2010 року.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Суддя: