Справа № 2-289/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2014смт. Комінтернівське
Комінтернівський
районний суд Одеської області у складі:

Головуючого
судді - Барвенка В.К.,

при секретарі -
Мельниковій В.М.,

за участі ОСОБА_1,

за участі
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

за участі
ОСОБА_3,

адвоката - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду № 9, смт.
Комінтернівському, цивільну справу за
позовом ОСОБА_5 (правонаступник -
ОСОБА_1) до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання
попередньої угоди від 01.06.06 недійсною,
застосування наслідків недійсності
угоди, стягнення з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 судових витрат,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5, правонаступником якого у
справі ухвалою Комінтернівського
районного суду Одеської області від
10.07.2013 року у зв'язку із смертю ОСОБА_5,
залучено ОСОБА_1, звернувся до суду із
позовом до відповідачів, яким, з
урахуванням уточнення предмету позову,
просив в остаточній редакції, визнати
попередній договір від 01 червня 2006 року
купівлі-продажу нерухомого майна
недійсним, застосувати наслідки
недійсності угоди, стягнути з
відповідачів судовий збір.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник позовні вимоги підтримали,
просили їх задовольнити, та пояснили
суду, що у червні 2006 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 було укладено у простій
письмовій формі попередній договір,
про намір, у майбутньому, в строк до 01
січня 2007 року, укласти договір купівлі-
продажу нерухомого майна - двох боксів
та двох підсобних приміщень,
розташованих за адресою: АДРЕСА_1, за
суму 20 000,00 доларів США.

01.06.06 року вказаний попередній договір
був підписаний сторонами цього
договору.

В день підписання даного договору
ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 суму 17 000
доларів США. Решту суми 3 000,00 доларів
США ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 25.10.2006
року.

Одразу після передачі частини грошей
01.06.2006 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_5 ключі
від вказаних нежитлових приміщень і
надав дозвіл на виконання будівельних
робіт.

В січні 2007 року ОСОБА_3 пояснив ОСОБА_5,
що обумовлена в договорі сума є
замалою, його жінка проти укладення
договору купівлі-продажу, і став
вимагати збільшення суми, за яку б він
погодився підписати договір
купівлі-продажу даних нежитлових
приміщень.

Оскільки умови попереднього договору
з вини ОСОБА_3 виконані не були, позивач
просить саме з нього стягнути
сплачені за попереднім договором
грошові кошти в гривневому еквіваленті
та судові витрати.

ОСОБА_3 в своїх інтересах, та в
інтересах ОСОБА_6, та представник
ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 в судовому
засіданні частково визнали позовні
вимоги, зокрема, в частині визнання
договору недійсним, в решті позовні
вимоги не визнали.

Так, у своїх запереченнях ОСОБА_3
пояснив суду, що насправді між
сторонами у червні 2006 року було
укладено договір про намір, у
майбутньому, до 01 січня 2007 року, укласти
договір купівлі- продажу нерухомого
майна - двох боксів та двох підсобних
приміщень, розташованих за адресою:
АДРЕСА_1, однак за суму 70 000,00 доларів
США. Проте, в договорі зазначили суму
продажу 20 000 доларів США, задля
уникнення можливих податків.

В день підписання договору про наміри
ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 17 000 доларів
США в якості авансу.

Оскільки, у жовтні 2006 року ОСОБА_5 не
мав можливості сплатити решту - 53 000,00
доларів США, у наявності в останнього
було лише 3 000,00 доларів США, то сторони
домовились про укладення договору
оренди вказаних нежитлових приміщень
з правом викупу, і 3 000,00 доларів США були
отримані ОСОБА_3 в якості наступної
оплати за договором оренди.

Як стверджує ОСОБА_3, решту суми 17000,00
доларів США він повернув ОСОБА_5 в
лютому 2008 року в обмін на оригінал
екземпляру договору про наміри з
розпискою на звороті про отримання цих
коштів, як першого авансового внеску,
що і знаходиться у ОСОБА_3

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, уважно дослідивши всі
наявні у справі матеріали, суд
встановив наступні правовідносини:

01.06.2006 року (в самому оригіналі
договору дата неодноразово
змінювалась, закреслювалась) між
ОСОБА_3 «Відчужувач» та ОСОБА_5
«Отримувач» було укладено договір про
намір, відповідно до п. 1 якого
Відчужувач має намір оплатно передати
належне йому на підставі рішення
Арбітражного суду Одеської області від
12.03.2001 року нерухоме майно, що
складається з двох боксів та двох
підсобних приміщень, розміром 11х30х4 м,
які розташовані: АДРЕСА_1, у власність
«Отримувача», а останній згоден
прийняти це майно та зобов'язується
оплатити «Відчужувачу» вартість цього
майна в сумі, еквівалентній 20 000,00
доларам США в національній валюті по
курсу продажу комерційними банками на
день остаточного розрахунку.

Відповідно до п. 2 цього договору
«Отримувач» передає «Відчужувачу»
аванс в сумі еквівалентній 17 000,00
доларам США.

Відповідно до п. 3 цього договору після
передачі «Отримувачем» на користь
«Відчужувача» авансу, вищевказане
майно переходить у володіння та
опертивне управління першого, який з
цього моменту має право розпочинати
капітальний ремонт та інші перебудови.

Відповідно до п. 4 цього договору
нотаріальне посвідчення договору
відчуження вищевказаного нерухомого
майна повинно бути здійснено
«Відчужувачем» на користь
«Отримувача» не пізніше 01 січня 2007
року (т.1 а.с. 112).

В силу пункту 7 цього договору договір
складений в двох примірниках, кожний з
який зберігається у сторін.

На звороті цього договору наявна
розписка, виконана машинним текстом і
заповнена власноруч ОСОБА_3, про те, що
він 01.06.2006 року отримав від ОСОБА_5 17 000,00
доларів США в якості авансу за вказаним
договором (електрофотокопія договору
та розписка містяться в матеріалах
справи і ці копії завірені суддею).

25.10.2006 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_5
розписку (яка в завіреній суддею
електрофотокопії міститься в
матеріалах справи) наступного змісту
(мовою оригіналу); «Настоящая расписка
дана мной - ОСОБА_3 в том, что согласно
договора о намерениях 01 июня 2006 года,
согласно решения Арбитражного суда
Одесской области от 12.03.2001 года по делу
№ 17-4-11-01-542, передал имущество
представляющее собой два бокса и два
подсобных помещения размером 11х30х4 м.,
находящихся в АДРЕСА_1 ОСОБА_5, а также
получил от него деньги в сумме 3 000 (три
тысячи долларов США), в еквиваленте
национальной валюте Украины по курсу в
день передачи в счет окончательного
расчета согласно договора о
намерениях от 01 июня 2006 года. Претензий
по расчету не имею.»

В матеріалах справи міститься
договір оренди (з подальшим викупом)
від 25.10.2006 року, укладений між ОСОБА_3
«Орендодавець» та ОСОБА_5 «Орендар», зі
змісту якого «Орендодавець» передає в
оренду, а потім у власність «Орендаря»
нерухоме майно, що складається з двох
боксів та двох підсобних приміщень,
розміром 11х30х4 м, які розташовані:
АДРЕСА_1. Орендар повинен платити
орендну плату помісячно (з моменту
підписання цього договору і до
заключення договору купівлі- продажу),
а потім сплатит «Орендодавцю» вартість
цього майна у сумі 70 000,00 доларів США.
Орендна плата становить 1 000 гривень на
місяць. «Орендар» передає
«Орендодавцю» аванс у сумі 3 000 доларів
США. Нотаріальне посвідчення договору
купівлі- продажу повинно бути
здійснено до 01.05.2007 року.

Оцінивши зібрані по справі
докази, на предмет їх належності,
допустимості, достовірності кожного
доказу окремо, а також достатність та
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, суд приходить до висновку
про можливість часткового задоволення
позову виходячи з наступного:

Судом достовірно встановлено,
що 01 червня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5
у простій письмовій формі укладено
попередній договір, за умовами якого
сторони взяли на себе зобов'язання
укласти до 01 січня 2007 року договір
купівлі-продажу належного ОСОБА_3
нежитлового приміщення, що складається
з двох боксів та двох підсобних
приміщень, розміром 11х30х4 м, і які
розташовані: АДРЕСА_1, при цьому сторони
обумовили, що ці нежитлові приміщення
будуть продані за ціною в екваваленті 20
000 доларам США.

Встановлено, що на виконання умов
договору ОСОБА_5 передав ОСОБА_3 в день
підписання договору 17 000 доларів США, а
пізніше, 25.10.2006 року, на виконання саме
цього договору, решту суми в
еквіваленті 3 000 доларам США.

Факт отримання ОСОБА_3 загалом 20 000
доларів США підтверджується
розписками від 01.06.2006 року та від 25.10.2006
року.

Так само цей же факт визнаний ОСОБА_6 в
її письмовому позові від 22.05.2007 року (т.1
а.с. 50).

В судовому засіданні факт отримання
такої суми грошей не заперечувався
адвокатом ОСОБА_4 (журнал судового
засідання від 10.07.2013 року).

Аналіз наведених доказів не викликає у
суду сумнівів в повному отриманні
ОСОБА_3 від ОСОБА_5 суми, що
еквівалентна 20 000,00 доларів США за
умовами договору від 01.06.2006 року.

В подальшому договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення сторони так і
не уклали.

Суд критично ставиться до
доводів ОСОБА_3, що у жовтні 2006 року між
ним та ОСОБА_5 було укладено договір
оренди належних ОСОБА_3 нежитлових
приміщень, оскільки, сам факт укладення
такого договору повністю
заперечувався в судовому засіданні
самим ОСОБА_5 за життя, зокрема, він
стверджував про підроблення його
підпису на представленій суду
фотокопії, а потім факт неукладення
такої угоди заперечувався його
правонаступником - ОСОБА_1, і
представником.

ОСОБА_5 звертався до
правоохоронних органів з приводу
підроблення його підпису на вказаному
договорі, проте результатів розгляду
звернення немає, оскільки ОСОБА_3 не
надав органам міліції оригіналу цього
договору, і це унеможливило, за
твердженням органів міліції,
проведення почеркознавчої експертизи,
що підтверджується довідкою
Комінтернівського РВ ГУМВС України в
Одеській області.

Крім того, факт продажу ОСОБА_5
вищевказаних нежитлових приміщень не
заперечувався у багаточисленних
поясненнях ОСОБА_6, а сам ОСОБА_3 (справа
знаходиться в суді на розгляді з 2007
року, неодноразово рішення по цій
справі скасовувались) на початку
розгляду справи не заперечував факту
продажу цих приміщень ОСОБА_5 (зміст
протоколу судового засідання від 20.09.2007
року (т.1 а.с. 36)).

Крім того, в представленій суду
копії договору оренди від 25.10.2006 року не
зазначено про припинення договору від
01.06.2006 року про наміри, чи внесення до
нього змін, доповнень, уточнень, тощо.

Не може слугувати доказом
укладення договору оренди, зарахування
3 000 доларів як плати за оренду
нежитлових приміщень за договором від
25.10.2006 року, оскільки в розписці від
25.10.2006 року про отримання цих коштів
прямо зазначено, що ці кошти є залишком
коштів як сплата за договором про
намір відчуження нежитилових
приміщень, і тим самим повністю
спростовуються заперечення ОСОБА_3

Твердження ОСОБА_3, що він
повернув ОСОБА_5 17 000 доларів США в обмін
на оригінал розписки, яка міститься у
нього, суд вважає безпідставними,
оскільки сам договір від 01.06.2006 року
складений в двох екземплярах, сторони
при його укладенні не домовлялись, що у
випадку невиконання умов попереднього
договору, сторони повинні повернути
одна одній все отримане за договором, в
зв'язку із чим за змістом попереднього
договору у ОСОБА_3 не виникло обов'язку
повернути отримані ним гроші, рівно як
і обов'язку у протилежної сторони
прийняти виконання обов'язку шляхом
повернення заавансованих коштів.

Відсутні у справі і докази того,
що ОСОБА_5 надав свою згоду ОСОБА_3
укласти договір на інших, ніж було
запропоновано умовах (ст. 646 ЦК України),
що одночасно могло би враховуватись як
відмова від одержаної пропозиції і
водночас новою пропозицією особі, яка
зробила попередню пропозицію.

Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України
попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору.

Предметом попереднього договору є
об'єкт нерухомого майна - нежитлове
приміщення, що складається з двох
боксів та двох підсобних приміщень,
розміром 11х30х4 м, і які розташовані:
АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Вимоги щодо форми попереднього
договору сторонами дотримано не було.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимог закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості
такого повернення, зокрема тоді, коли
одержане полягає у користуванні
майном, виконаній роботі, наданій
послузі, - відшкодувати вартість того,
що одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування. Якщо у зв'язку
із вчиненням недійсного правочину
другій стороні або третій особі
завдано збитків та моральної шкоди,
вони підлягають відшкодуванню винною
стороною.

Суд дійшов висновку, що між сторонами
жодних зобов'язань за попереднім
договором не виникло, а тому ОСОБА_3
зобов'язаний повернути ОСОБА_1, як
правонаступнику ОСОБА_5, гривневий
еквівалент 20 000,00 доларів США, які
ОСОБА_5 за життя передав ОСОБА_3 в
рахунок майбутнього договору
купівлі-продажу.

Доводи ОСОБА_3 висновків суду не
спростовують.

Зокрема, посилання в запереченнях на
те, що договір, укладений між сторонами
01 червня 2006 року, не є попереднім
договором, а є договором про наміри, не
відповідає обставинам справи і вимогам
закону.

Таки, спірним договором визначено
істотні умови основного договору, а
саме: зазначено об'єкт нерухомості,
який підлягає відчуженню, сума коштів,
за яку має бути продано житловий
будинок, валюта виконання зобов'язання,
строк укладення основного договору,
зобов'язання сторін укласти в
обумовлений строк основний договір, в
зв'язку із чим, у системному аналізі
змісту ст. 213, ст. 637 ЦК України, суд
вважає даний договір попереднім, а сама
назва «договір про наміри» не
спростовує змісту договору як
попереднього, і правових висновків
суду.

В силу ч. 3 ст. 635 ЦК України,
зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
договір не укладений протягом строку (у
термін), встановеного попереднім
договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію
про його укладення.

Сплату ОСОБА_5 коштів ОСОБА_3 суд
не вважає пропозицією ОСОБА_5 укласти
основний договір, оскільки ця оплата
здійснена на виконання умов
попереднього договору, і свідчила про
намір ОСОБА_5 укласти основний договір
у майбутньому.

Таким чином, оскільки нотаріально
посвідчений основний договір
укладений між сторонами не був,
зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припинилось.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
тощо). Нікчемний правочин є недійсним
через невідповідність його вимогам
закону та не потребує визнання
його таким судом. Оспорюваний
правочин може бути визнаний недійсним
лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди
розглядають справи за позовами: про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. Вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду в разі наявності відповідного
спору. Такий позов може пред'являтися
окремо, без застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину. У
цьому разі в резолютивній частині
судового рішення суд вказує про
нікчемність правочину або відмову в
цьому.

Отже, суд вважає, що визнання
правочину недійсним у даному випадку
не вимагається, оскільки такий договір
є нікчемним в силу закону, в зв'язку із
чим в цій частині позову позовні вимоги
задоволенню не підлягають, і неможе
бути прийнято судом визнання позову в
цій частині відповідачем.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Установлюючи презумпцію вини особи,
яка порушила зобов'язання, ЦК України
покладає на неї обов'язок довести
відсутність своєї вини.

Особа звільняється від
відповідальності лише в тому разі, коли
доведе відсутність своєї вини в
порушенні зобов'язання (постанова
судових палат у цивільних та
господарських справах Верховного Суду
України від 13 лютого 2013 р. у справі №
6-170цс12).

В матеріалах справи відсутні докази,
які свідчать про відсутність вини
ОСОБА_3 у невиконанні умов попереднього
договору, а виходячи із п.4 договору він
вважається саме таким, що порушив
договірні зобов'язання.

Доводи ОСОБА_3 про переукладення
договору про наміри у майбутньому
укласти договір купівлі- продажу, на
договір оренди з правом викупу, суд
вважає неспроможними з вищенаведених
підстав, і на переконання суду, ці
доводи свідчать лише про намір ОСОБА_3
ухилитись від повернення фактично
отриманих ним коштів за попереднім
договором.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд у рішенні навів мотиви, з яких суд
надає перевагу одним доказам над
іншими і висновки в цій частині судом
повністю обґрунтовані.

Оскільки сторони порушили вимоги
щодо форми правочину, він не є
укладеним, зобов'язання
купівлі-продажу між сторонами не
виникло, тому сума, сплачена на
забезпечення виконання майбутнього
зобов'язання, згідно з вимогами ч. 2 ст.
570 ЦК України, є авансом.

В силу ст. 217 ЦК України підлягають
задоволенню вимоги позову в частині
стягнення суми авансу (в еквіваленті по
курсу НБУ на день ухвалення рішення),
як наслідок нікчемності правочину.

В силу ст. 88 ЦПК України підлягають
задоволенню вимоги в частині
стягнення судового збору, оскільки
витрати по його оплаті документально
підтверджені.

Разом із тим, суд вважає безпідставними
позовні вимоги до ОСОБА_6 - дружини
ОСОБА_3, оскільки вона не є стороною
нікчемної угоди, і жодних зобов'язань
перед протилежною стороною угоди у неї
не виникло.

Згідно з ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у
задоволенні позову було відмовлено,
провадження у справі закрито або заяву
залишено без розгляду, вжиті заходи
забезпечення позову застосовуються до
набрання судовим рішенням законної
сили.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» № 9 від 22 грудня
2006 року, заходи забезпечення позову
мають тимчасовий характер і діють до
виконання рішення суду, яким
закінчується розгляд справи по суті.
Зважаючи на це, суд при задоволенні
позову не вправі скасовувати вжиті
заходи до виконання рішення.

З наявних у справі матеріалів
вбачається, що позов ОСОБА_1 -
правонаступника ОСОБА_5, підлагє
частковому задоволенню, на час
ухвалення остаточного рішення по
справі відомості про виконання рішення
відсутні.

Таким чином, не може бути задоволена
вимога ОСОБА_3 про зняття арешту з
нерухомого майна - двох боксів та двох
підсобних приміщень, розташованих за
адресою: АДРЕСА_1, до повного виконання
рішення суду.

На підставі наведеного, керуючись ст.
215, 216, 217, 219, 220, 222, 223, ч.ч. 1, 2 ст. 614, ч.1 ст.635,
646, 657 ЦК України, п.п. 4, 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
6 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», п. 10
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» № 9 від 22 грудня
2006 року, ст.ст. 10, 11, 15, 57-61, 64, 88, 208, 212, 218, 223,
235, 293,294, 296 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - правонаступника ОСОБА_5-
задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 235
312,00 грн. (двісті тридцять п'ять тисяч
триста дванадцять гривень), що
еквівалентно 20 000,00 (двадцяти тисячам)
доларів США (по курсу Національного
Банку України) суми авансу за договором
від 01 червня 2006 року, та 2 353,12 грн. (дві
тисячи триста п'ятдесят три гривні
дванадцять копійок) судового збору.

В задоволенні решти позову - відмовити.

В задоволенні клопотання фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 про
скасування заходів забезпечення
позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області протягом десяти днів
з часу його проголошення через
Комінтернівський районний суд
Одеської області.

Суддя
В.К. Барвенко