АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 607/6162/13-цГоловуючий у 1-й
інстанції Стельмащук П.Я. Провадження
№ 22-ц/789/506/14 Доповідач - Загорський
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Козака І. О., Демковича Ю. Й.,

при секретарі - Танцюра О.В.

за участі ОСОБА_1, його представника
ОСОБА_2, представника Комунального
підприємства "Тернопільводоканал"
Завацького Вячеслава Михайловича

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 06 березня 2014
року по справі за позовом Комунального
підприємства "Тернопільводоканал" до
ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за послуги
водопостачання та водовідведення,-

ВСТАНОВИЛА:

04.09.2013 року КП
"Тернопільводоканал" звернулося з
вищенаведеним позовом. Вимоги
аргументує тим, що відповідачі, які
зареєстровані АДРЕСА_1 споживають
послуги водопостачання та
водовідведення, але за них не
сплачують. В результаті цього
відповідачі заборгували за період з
квітня 2011 року по червень 2013 року 2304,83
грн., які позивач просить стягнути з
відповідачів в солідарному порядку.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 06.03.2014 року
позов задоволено і стягнуто солідарно
з ОСОБА_4, ОСОБА_1 2304,83 грн.
заборгованості за спожиті послуги.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляційній скарзі апелянт
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи.
Вказує, що суд першої інстанції не
врахував, що позивачем пропущено
строки позовної давності, оскільки
вимоги стосуються 2008 року, що суд
упереджено, без достатніх доказів
прийняв твердження, що заборгованість
становить 2304,83 грн. Судом не взято до
уваги, що відсутні договори про
водопостачання та водовідведення, що є
підставою для відмови в задоволенні
позову. Вказує, що суд не перевірив
відповідність розрахунків вимогам
чинного Законодавства.

В судовому засіданні апелянт
апеляційну скаргу підтримав і навів
доводи аналогічні викладеним в скарзі.
Вказав, що в квартирі в нього
лічильника немає, що норми за якими
встановлюється оплата за
водопостачання і водовідведення не
зареєстровані згідно чинного
законодавства, що він не заперечує
наявність заборгованості за
водопостачання за три роки, але
платити її не буде. Зазначив, що він
заплатив 1000 грн. в рахунок погашення
заборгованості але куди пішли кошти
йому невідомо.

Представник апелянта вказав, що
згідно розміру встановленої в квартирі
ванни згідно акту обстеження
нарахування за водопостачання мали б
здійснюватися за меншим тарифом.
Зазначив, що заборгованість за
водопостачання є але її розмір
позивачем не доведено. Договору на
водопостачання немає.

Представник водоканалу
апеляційну скаргу заперечив і вказав,
що акт обстеження квартири апелянта в
суді першої інстанції не долучався і
складений 29.04.2014 року, а рішення
винесене 06.03.2014 року, а тому не може бути
доказом у справі. Зазначив, що в будинку
встановлено загальний лічильник ще до
2011 року і по ньому здійснювалося
нарахування оплати за водопостачання
шляхом ділення показів лічильника на
всіх мешканців. Вказав, що відсутність
письмово укладеного договору між
сторонами не є підставою для несплати
заборгованості, оскільки міською радою
було проголошено публічний договір і
тарифи за водопостачання і
водовідведення встановлено
централізовано. Вказав, що оплати за
водопостачання були, але вони були
зараховані на виконання судового
наказу про стягнення з відповідача
заборгованості.

Заслухавши доповідь головуючого,
пояснення, дослідивши матеріали справи
в межах доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга до задоволення не
підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що доказами у
справі підтверджується
обгрунтованість заборгованості по
сплаті за надані комунальні послуги.

З таким висновком суду слід
погодитися, оскільки він підтверджений
матеріалами справи та достатньо
мотивований.

Згідно довідки ПП "Дружба
Сервіс-Житло 1" №903 від 17.07.2013 року у
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4
- власник, з 08.05.1992 року та ОСОБА_1 з 26.02.2005
року (а.с. 6).

Позивач здійснює водопостачання
та водовідведення житла і ОСОБА_4
відкрито особовий рахунок для
проведення нарахування та оплати
послуг НОМЕР_1 ( кількість
зареєстрованих мешканців-2) (а.с. 8-9).

Судовим наказом Тернопільського
міськрайонного суду від 20.06.2011 року з
ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за
спожиті послуги водопостачання і
водовідведення - 1376,17 грн. (а.с. 56)

Згідно надано позивачем
розрахунку заборгованість з квітня 2011
року по червень 2013 року - 2304,83 грн. (а.с.
22-27).

Згідно ст. 13 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" до
житлово-комунальних послуг
відносяться - комунальні послуги
(централізоване постачання холодної та
гарячої води, водовідведення.

П. 1 ч. 1 ст. 20 Закону передбачено
право споживача одержувати вчасно та
відповідної якості житлово-комунальні
послуги згідно із законодавством та
умовами договору на надання
житлово-комунальних послуг, при цьому
такому праву прямо відповідає
визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону обов'язок
споживача оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами
закону споживачі зобов'язані оплатити
житлово-комунальні послуги, якщо вони
фактично користувалися ними.
Відсутність договору на надання
житлово-комунальних послуг сама по
собі не може бути підставою для
звільнення споживача від оплати послуг
у повному обсязі.

Відповідно до загальних умов
виконання зобов'язання - ст. 526 ЦК
України, зобов'язання повинно
виконуватись належним чином згідно з
умовами договору та вимогами ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Колегія суддів критично оцінює
доводи апеляційної скарги, щодо
неукладення з КП "Тернопільводоканал"
договору про надання послуг і це є
підставою для відмови в задоволені
позову, оскільки комунальні послуги
надавались, що і не заперечується, а
відсутність договору не може бути
підставою для звільнення споживача
оплати послуг у повному обсязі.

Вказана позиція колегії суддів
апеляційного суду відповідає і
висновкам Верховного Суду України
викладеним в постанові від 30.10.2013 року у
справі 6-59цс13.

Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК
України рішення Верховного Суду
України є обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Відповідно п. 3.1. Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України
затверджених наказом Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства України №190 від 27.06.2008
року розрахунки за спожиту питну воду
та скид стічних вод здійснюються на
основі показів засобів обліку.

Згідно п.3.5 вказаних Правил в
окремих випадках (сезонне
водоспоживання, недоцільність
установки засобів обліку тощо)
розрахунок витрат води споживачами, що
не мають засобів обліку, за
розрахунковий період за погодженням з
виробником здійснюється за
нормативами питного водоспоживання,
затвердженими у встановленому порядку.

Враховуючи вказане доводи
апелянта, що розрахунок заборгованості
не відповідає дійсності, оскільки в
апелянта встановлена ванна розміром до
1.5м, колегією суддів оцінюються
критично, оскільки нарахування
здійснювалося за загальним
лічильником будинку у відповідності до
вищевказаних Правил.

Доводи апеляційної скарги, що
тарифи, за якими нараховувалася плата
за спожиті послуги є недійсними
оскільки не проведена їх державна
реєстрація спростовуються положеннями
ст. 31 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", яка
встановлює порядок формування та
затвердження цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги та
постановою Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг №99 від 10.02.2012 року
(а.с.10), яка відповідає вказаному
порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України
саме апелянт повинен довести належними
доказами обставини, на які він
посилається як на підставу для
задоволення його вимог, що ним зроблено
не було.

Рішення суду постановлено у
відповідності до чинних норм
матеріального і процесуального права і
підстав для його скасування немає.
Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 06 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області О.О. Загорський