Номер провадження 22-ц/775/4382/2014
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого
Маширо О.П.

суддів
Баркова В.М., Соломахи Л.І.

при секретарі
Сачко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
по апеляції ОСОБА_1 на рішення
Київського районного суду м. Донецька
від 03 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,

у с т а н о в и в :

До апеляційного суду звернувся
відповідач ОСОБА_1 з апеляційною
скаргою на рішення суду, яким були
частково задоволені вимоги позивачки:
суд стягнув з відповідача на її користь
матеріальну шкоду у сумі 19 грн. 25 коп. та
3 000 грн. у відшкодування моральної
шкоди.

Суд першої інстанції виходив з того, що
01 жовтня 2010 року в результаті
дорожньо-транспортної події з вини
відповідача ОСОБА_1, який порушив
Правила дорожнього руху, була
травмована пішохід ОСОБА_2

Позивачка отримала закриту травму
животу та грудної клітини зліва, а
також забій лівого тазостегнового
суглобу, у зв»язку з чим в період з 01 по
07 жовтня 2010 року перебувала на
лікуванні.

Суд установив, що в цей період на
придбання лікарських засобів
позивачка витратила власних коштів на
суму 19 грн. 25 коп., які суд і стягнув з
відповідача на її користь.

Крім того, суд першої інстанції стягнув
на користь позивачки і моральну шкоду у
сумі 3 000 грн., бо на підставі наданих
сторонами доказів дійшов висновку про
те, що позивачці винними діями
відповідача була спричинена також
моральна шкода.

Відмовляючи позивачці в іншій частині
вимог, суд першої інстанції послався на
те, що доведеним з боку позивачки є
тільки період з 01 по 07 жовтня 2010 року,
коли вона дійсно лікувалась внаслідок
ушкодження здоров»я у ДТП. У довідці ж
місця роботи про лікування позивачки у
наступний період по 26 жовтня 2010 року не
зазначений діагноз, немає
підтвердження хвороби лікарняними
листами.

Що стосується відшкодування
втраченого заробітку, то, відмовляючи в
цій частині позову, суд першої
інстанції вказав, що позивачка не
надала доказів про те, який заробіток
був у неї в період перебування на
лікуванні та яку конкретно суму
заробітної плати вона втратила.

Крім того, в рішенні суду також вказано,
що вимоги позивачки про відшкодування
понесених нею витрат на придбання
пального також не підлягають
задоволенню, оскільки вона не вказала,
для чого конкретно вона те пальне
купувала та не довела його цільове
використання.

Суд першої інстанції також відмовив
позивачці у задоволенні її вимог про
стягнення її витрат на харчування,
оскільки вона не надала доказів про те,
що в період лікування їй була
призначена спеціальна дієта.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду скасувати та
відмовити позивачці у задоволенні її
позовних вимог, оскільки вважає, що
судом першої інстанції були порушені
вимоги матеріального і процесуального
права.

Зокрема, позивачка не надала доказів
про те, що медичний препарат, вартість
якого суд стягнув на її користь, дійсно
був призначений їй для лікування та у
вказаній кількості.

Крім того, розмір стягнутої моральної
шкоди був визначений судом, виходячи з
внутрішнього переконання судді, а не
ґрунтується на відповідних доказах.

Заслухавши пояснення представника
апелянта, дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, рішення суду
залишити без змін, з таких підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим,
тобто ухваленим у відповідності до
вимог процесуального судочинства на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На думку апеляційного суду оскаржуване
судове рішення відповідає вимогам
процесуального і матеріального закону,
тому підстав для його скасування немає.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції всебічно, повно і об"єктивно
дослідив надані сторонами докази,
правильно встановив фактичні
обставини справи та зробив правильні
правові висновки про те, що вимоги
позивачки у задоволеній частині позову
є підставними та обґрунтованими.

У рішенні наведені відповідні мотиви, з
яких суд його ухвалив. Ці мотиви не
суперечать закону та не спростовуються
доводами апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 01
жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_1 скоїв
наїзд на пішохода ОСОБА_2

У зв»язку з цим 11 листопада 2010 року
ОСОБА_1 був притягнутий до
адміністративної відповідальності за
ст.124 КУпАП (а.с.4).

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 на
порушення Правил дорожнього руху не
обрав безпечну швидкість руху, що і
стало причиною ДТП.

Той факт, що позивачка була травмована
внаслідок тієї транспортної події,
підтверджується випискою з історії
хвороби № 8992, з якої вбачається, що
після травмування у ДТП позивачка була
доставлена у міську лікарню № 2 м.
Макіївки, де лікувалась з 01 по 07 жовтня
2010 року з діагнозом: закрита травма
животу та грудної клітини зліва; забій
лівого тазостегнового суглобу (а.с.37).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що
висновок суду першої інстанції про те,
що позивачка ОСОБА_2 отримала
ушкодження здоров»я внаслідок
дорожньо-транспортної події, що
сталась з вини відповідача ОСОБА_1,
ґрунтується на доказах, які були надані
сторонами та досліджені судом, тому
підстав для скасування рішення суду
немає.

Що стосується розміру моральної шкоди,
яка була відшкодована позивачці, то
апеляційний суд вважає, що судом першої
інстанції належним чином врахований
ступінь моральних страждань та втрат
позивачки внаслідок ДТП, тому законних
підстав для переоцінки висновків суду
в цій частині вимог немає.

Апеляційний суд не може прийняти також
доводи апелянта про те, що суд
необґрунтовано стягнув з нього на
користь позивачки 19 грн. 25 коп. у
відшкодування матеріальної шкоди,
оскільки препарат «Німесил», вартість
якого була відшкодована судом, був
призначений позивачці при лікуванні у
медичному закладі, що підтверджується
випискою з історії хвороби (а.с.37), а
факт придбання цього препарату
позивачкою підтверджений наданим нею
фіскальним чеком (а.с.5).

Заперечуючи проти висновків суду
першої інстанції, відповідач між тим не
надав ніяких належних та допустимих
доказів на спростування цих висновків,
хоча у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов»язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень; докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

На підставі викладеного апеляційний
суд вважає, що доводи апелянта на
правильність висновків суду не
впливають та цих висновків не
спростовують, тому апеляційну скаргу
слід відхилити як безпідставну,
рішення суду як таке, що відповідає
вимогам закону, залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України,
апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 03 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий:

Судді: