Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

Головуючого - Бисага Т.Ю.,

суддів - Фазикош Г.В., Куцин М.М.,

при секретарі - Чучка Н.В.,

без участі сторін, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгород справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 17 травня 2013 року, по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення майнової та
моральної шкоди,завданої джерелом
підвищеної небезпеки, а також
відшкодування судових витрат, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення
майнової та моральної шкоди, завданої
джерелом підвищеної небезпеки, у
розмірі 61 217,01 грн. та 1000,00 грн.
відповідно, а також відшкодування
судових витрат у розмірі 612,17 грн., який
мотивує тим, що 07.12.2009 року, о 08 год.10 хв.,
на 721 км. Автодороги Київ- Чоп, з вини
відповідача, водія автомобіля марки
«FIAT», моделі «Doblo», д/н НОМЕР_1, сталася
дорожньо - транспортна пригода, в якій
було пошкоджено автомобіль позивача,
марки «Mercedes-Benz» д/н НОМЕР_2, яким він
керував на підставі довіреності від
16.04.2007 року. Після ДТП позивач звернувся
до суб'єкта оціночної діяльності
ОСОБА_3, який на підставі звіту оцінив
завдану позивачу майнову шкоду у 61 217,01
грн. У зв'язку з вищенаведеним, ОСОБА_2
звернувся до страхової компанії
«Універсальна», страхувальника ОСОБА_1,
з заявою щодо виплати страхового
відшкодування у зв'язку з ДТП, однак,
йому було відмовлено та повідомлено, що
у СК «Універсальна» відсутні підстави
для страхового відшкодування.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 17
травня 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено
частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 61 217,01 грн. - на відшкодування
майнової шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки та 612,17 грн. - на
відшкодування судових витрат по сплаті
судового збору. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись та вважаючи незаконним
рішення першої інстанції, відповідач
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, якою
просить скасувати рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
17 травня 2013 року та ухвалити нове
рішення, яким відмовити позивачу у
задоволені позову повністю, мотивуючи
це неповним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи та
порушенням норм матеріального і
процесуального права. Також відповідач
зазначає, що позивач пропустив строк
позовної давності (3 роки) і просить
апеляційний суд в задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши подані документи та
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, колегія суддів
судової палати приходить до наступного
висновку.

У відповідності до ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що 07.12.2009 року, о 08 год.10 хв.,
на 721 км. автодороги Київ- Чоп, ОСОБА_1
керував автомобілем марки «FIAT», моделі
«Doblo», д/н НОМЕР_1, в результаті чого
сталася дорожньо - транспортна пригода,
в якій було пошкоджено автомобіль
позивача, марки «Mercedes-Benz» д/н НОМЕР_2,
яким він керував на підставі
довіреності від 16.04.2007 року.

23.02.2010 року постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області ОСОБА_1 визнано винним у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст.124
КУпАП.

Таким чином, встановлено, що єдиним
винуватцем даної ДТП є ОСОБА_1 і,
відповідно, шкоду внаслідок ДТП
повинен відшкодовувати він.

Доводи апеляційної скарги, а саме
посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не
уповноважений згідно довіреності
подавати позови внаслідок ДТП та
виконувати представницькі функції,
колегією до уваги не беруться.

Так, ОСОБА_2 керував автомобілем
"Мерседес-Бенц", д.н. НОМЕР_2 на підставі
довіреності, тобто на відповідній
правовій підставі і має право на
відшкодування збитків. Довіреність є
чинною і не скасовувалась.

Разом з тим , суд першої інстанції не
з'ясував чи пошкоджений автомобіль є
відремонтованим, чи такий визнано
фактично знищеним, оскільки вартість
відновлювального ремонту є вищою, ніж
ринкова вартість автомобілю.

До справи не залучено страхову
організацію, яка застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. На думку колегії,
така мала бути залучена до участі у
справі з метою встановлення наявності
підстав для стягнення шкоди саме зі
страховика.

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача з пропуском встановленого
законом строку позовної давності, не
клопотав про його поновлення, не навів
причин чи обставин, які б перешкоджали
йому звернутися до суду раніше.

Суд першої інстанції відхилив
клопотання відповідача про
застосування строку позовної давності,
оскільки вважав, що його слід
вираховувати не з моменту скоєння ДТП,
а з моменту винесення судом постанови
про визнання ОСОБА_1 винним в скоєнні
ДТП.

Однак, з таким висновком погодитись не
можна і дана позиція відображена в
Ухвалі колегії суддів Верховного Суду
України від 9 листопада 2011 року у справі
№ 2-4107/10.

Так, відповідно до ст.ст. 256,257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права та інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

При цьому згідно зі ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Встановлено, що дорожньо - транспортна
пригода в результаті якої пошкоджено
автомобіль позивача і йому завдано
шкоду, сталася 07.12.2009 року, коли він і
дізнався про порушення свого права.

Позивач звернувся до суду з позовом про
відшкодування збитків лише 19.12.2012 року
і не заявляв клопотання про поновлення
строку позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Як вбачається із матеріалів справи
відповідачем в суді першої інстанції
заявлялося клопотання про
застосування наслідків пропуску
позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що місцевий суд порушив норми
матеріального та процесуального права,
неповно з'ясував обставини, які мають
значення для справи, його висновки не
відповідають обставинам справи та
суперечать матеріальному закону.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
неправильне застосування норм
матеріального права, та недоведеності
позивачем позову є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, -
задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 17
травня 2013 року, - скасувати, ухвалити по
справі нове рішення, яким в задоволенні
позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: