У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - житлово-будівельна
контора № 117, про поділ майна подружжя,
визнання права власності на 1/2 частку
квартири за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 25 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Сумської
області від 21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що в період з 8 липня
1978 року до 25 грудня 2007 року він
перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому
шлюбі, за який вони станом на 2006 рік з
коштів своєї родини в повному обсязі
сплатили пайовий внесок за трикімнатну
кооперативну квартиру АДРЕСА_1. Після
припинення шлюбних відносин між ними,
за взаємною згодою склався порядок
користування майном, а саме: він
користувач квартирою АДРЕСА_2, а
дружина разом з дочкою - квартирою
АДРЕСА_1. Також за усною домовленістю
між ними комунальні послуги
сплачувались за житло, в якому мешкали.
У травні 2013 року йому стало відомо, що
відповідач без його згоди оформила на
своє ім'я правовстановлюючі документи
на спірне жиле приміщення, та
одноособово володіє квартирою на
підставі рішення виконавчого комітету
Сумської міської ради та свідоцтва про
право власності на житло.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя та
поділити її між сторонами визнавши по
1/2 ідеальній частці квартири за кожним
із співвласників.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 25 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Сумської області від
21 січня 2014 року, позов
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3
право власності на 2/9 частки квартири
АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що 4/9 частки квартири АДРЕСА_1
набуто сторонами за час шлюбу, тому
належать їм на праві спільної сумісної
власності, а решта 6/9 часток цієї
квартири є особистою власністю ОСОБА_4,
яка набута за кошти, передані їй у дар
батьком - ОСОБА_5

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції,
зазначивши також, що твердження ОСОБА_4
про те, що позивачем пропущений строк
позовної давності не заслуговують на
увагу, оскільки порушення майнового
права позивача сталося в травні 2013
року, тобто він звернувся до суду в
межах трирічного строку, що було
встановлено місцевим судом та надано з
цього приводу відповідні
обгрунтування.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону ухвала
апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що з 8 липня 1978 року до 25
грудня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням міськвиконкому від 15 жовтня
2002 року № 617 ОСОБА_4 взята на облік
бажаючих вступити до
житлово-будівельного кооперативу для
одержання трикімнатної квартири.
Згідно з договором дарування від 8
листопада 2002 року ОСОБА_5 подарував
ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 37 100 грн
для придбання квартири АДРЕСА_1. З цих
грошей за вказане жиле приміщення нею
був внесений пайовий внесок у розмірі 32
690 грн. Рішенням виконавчого комітету
Сумської міської ради від 29
серпня 2006 року № 435 ОСОБА_4 надано
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. На
підставі цього рішення їй було видано
свідоцтво про право власності на
квартиру та зареєстровано в
комунальному підприємстві «Сумське
міське бюро технічної інвентаризації».

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 27 листопада 2007 року
шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.
Зазначеним рішенням суду встановлено,
що подружні відносини між сторонами
припинені з червня 2005 року, крім того,
із заявою про розірвання шлюбу ОСОБА_3
був ознайомлений та не заперечував, що
дійсно подружні відносини між ними
були припинені з червня 2005 року.

Разом з тим 25 вересня 2006 року
виконавчим комітетом Сумської міської
ради ОСОБА_4 видано свідоцтво про право
власності на трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1, про що позивач знав і не мав
ніяких претензій, давши згоду на зняття
її з реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 та
реєстрацію в спірній квартирі в жовтні
2006 року.

Також свідок ОСОБА_6 суду показала, що в
період вирішення питання про
розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_3
пояснював їй, що він не претендує на
квартиру АДРЕСА_1, оскільки вона
придбана з кошти ОСОБА_4 й проводити
поділ цієї квартири він не мав наміру.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а згідно із ч. 1
ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Таким чином, після розірвання шлюбу між
сторонами пройшло шість років і
позивач знав або мін довідатися про те,
що є спірна квіартира, але не мав наміру
проводити її поділ, оскільки вважав, що
це квартира батьків ОСОБА_4

Отже, обчислювати строк позовної
давності слід з моменту, коли позивач
дізнався про існування спірної
квартири, тобто з 2006 року.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
вище вимоги закону не врахував, не
з'ясував належним чином фактичних
обставин справи щодо заявлених вимог,
які правовідносини сторін випливають з
установлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, дійшовши передчасного
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

Крім того, суд, зазначивши, що 4/9 частки
спірної квартири набуто сторонами за
час шлюбу, а 6/9 часток цієї квартири є
особистою власністю ОСОБА_4,
апеляційний суд не врахував, що 4/9 і 6/9
буде 10/9, тобто не є одним цілим, що
можливе при визнанні права власності
на квартиру як на єдиний об'єкт.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Сумської
області від 21 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська