Справа № 378/86/14 Головуючий у І
інстанції Скороход Т.Н.Провадження №
22-ц/780/3088/14 Доповідач у 2 інстанції
БілоконьКатегорія 26
РІШЕННЯ

Іменем України

29 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Даценко Л.М., Савченка С.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства "Діамантбанк"
на заочне рішення Ставищенського
районного суду Київської області від 18
березня 2014 року за позовом публічного
акціонерного товариства "Діамантбанк"
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за кредитним договором ,-

встановила:

У січні 2014 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що 12 червня 2008 року між
акціонерним банком „Діамант",
правонаступником якого є ПАТ
„Діамантбанк" та відповідачем було
укладено кредитний договір, відповідно
до якого ОСОБА_1 у АБ „Діамант"
отримала кредит в сумі 10000 гривень, зі
сплатою процентів за користування
кредитом у розмірі 18 % річних за весь
час фактичного користування кредитом
на строк до 11 червня 2010 року.

Відповідач свої зобов'язання належним
чином не виконувала, в результаті чого,
7 серпня 2009 року Подільським районним
судом м. Києва було видано судовий
наказ по справі № 2-Н-562/09, яким стягнуто
з відповідача на користь позивача
заборгованість за кредитним договором
та судові витрати на загальну суму 11553
гривні.

Оскільки станом на 14 січня 2014 року
заборгованість за кредитним договором
не погашена, а тому позивач нарахував
відповідачу проценти за користуванням
кредитними коштами за період з 08 серпня
2009 року по 14 січня 2014 року в сумі 2169,32
грн.; пеню за несплату кредиту,
процентів та комісії за період з 14
січня 2013 року по 13 січня 2014 року в
розмірі 1581,48 грн., а всього 3750,80 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив
суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ
„Діамантбанк" заборгованість за
кредитним договором в сумі 3750,80 грн. та
судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Заочним рішенням Ставищенського
районного суду Київської області від 18
березня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, ПАТ «Діамантбанк» подав
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позов, посилаючись на те,
що суд неправильно застосував норми
матеріального і процесуального права,
зокрема вимог ч.3 ст.267 ЦК України.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт посилається на те, що судом
було помилково застосовано наслідки
спливу строку позовної давності,
оскільки відповідачем не було подано
заяву про її застосування.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
12 червня 2008 року між акціонерним банком
„Діамант", правонаступником якого є
ПАТ «Діамантбанк» та відповідачем було
укладено кредитний договір, відповідно
до ОСОБА_1 у АБ „Діамант" отримала
кредит в сумі 10000 гривень, зі сплатою
процентів на строк до 11 червня 2010 року,
однак неналежним чином викон4увала
свої обов»язки за договором і
допустила заборгованість.

7 серпня 2009 року Подільським районним
судом м. Києва був виданий судовий
наказ по справі № 2-Н-562/09, яким стягнуто
з відповідача на користь позивача
заборгованість за кредитним договором
та судові витрати на загальну суму 11553
гривні (а.с. 125).

Оскільки станом на 14 січня 2014 року
заборгованість за кредитним договором
не погашена, а тому позивач нарахував
відповідачу проценти за користування
кредитними коштами на суму 3750,80 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції дійшов висновку, що 23 січня
2014 року позивачем подано позов з
пропуском строку позовної давності,
який закінчився 12 червня 2013 року, що є
підставою для відмови в позові ч.4 ст.267
ЦК України, не зважаючи на відсутність
заяви відповідача про пропуск строку
позовної давності, зробленої до
винесення судом рішення.

Колегія суддів із вказаними
висновками не погоджується, оскільки
вони необґрунтовані і не відповідають
вимогам закону.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд дійшов помилкового висновку про
можливість застосування до вимог ПАТ
«Діамант» наслідки спливу строку
позовної давності, оскільки у суді
першої інстанції відповідач із
відповідною заявою не зверталася.

Посилання суду першої інстанції на п. 7
ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, як на підставу
застосування позовної давності
незалежно від наявності заяви сторони
у справі є помилковим. При цьому
колегія судді виходить з того, що п. 7 ч.
11 ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів» у системному зв'язку з
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону
стосується позасудового, а судового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Указаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року № 6-126цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Крім того, пославшись на п. 31 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», суд першої інстанції
не врахував, що п. 31 викладено в новій
редакції Постанови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 7 від 07.02.2014 року, згідно з яким
при застосуванні положення пункту 7
частини одинадцятої статті 11 Закону
України "Про захист прав споживачів" ,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув,
суди мають виходити з того, що у
системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи,
що ЦК не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням строку позовної давності,
при вирішенні таких спорів, суди
повинні враховувати положення ЦК про
позовну давність.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, а також
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Отже, за відсутності заяви відповідача
про застосування строку позовної
давності, зробленої до винесення судом
рішення, суд не мав права застосовувати
строк позовної давності, а, відтак,
рішення про відмову у позові на цій
підставі є передчасним і
необґрунтованим і підлягає скасуванню
на підставі ст. 309 ЦПК України з
ухваленням нового про часткове
задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.525, 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

Згідно ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк та інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором.

За умовами кредитного договору,
укладеного 12 червня 2008 року між АБим
банком „Діамант", правонаступником
якого є позивач та відповідачем
ОСОБА_1 у АБ „Діамант" отримала кредит в
сумі 10000 гривень, зі сплатою процентів
за користування кредитом у розмірі 18 %
річних за весь час фактичного
користування кредитом на строк до 11
червня 2010 року, та відповідач
зобов'язувалася в порядку та на умовах,
що визначені договором повертати
кредит щомісячно рівними частинами у
розмірі 417 грн. в термін до 5 числа
кожного місяця, починаючи з місяця,
наступного за місяцем отримання
кредиту та виплачувати проценти за
користування кредитом, сплачувати інші
передбачені платежі в сумі, строки та
на умовах, що передбачені договором
(а.с. 6-9).

Пунктом 7.4 кредитного договору,
укладеного між сторонами, визначено, що
цей договір діє до повного виконання
позичальником своїх зобов»язань за цим
договором.

7 серпня 2009 року Подільським районним
судом м. Києва був виданий судовий
наказ по справі № 2-Н-562/09, яким стягнуто
з відповідача на користь позивача
заборгованість за вказаним кредитним
договором та судові витрати на
загальну суму 11553 гривні (а.с. 125).

Як вбачається з постанови про
закінчення виконавчого провадження,
відділу державної виконавчої служби
Печерського райуправління юстиції в м.
Києві від 29 серпня 2013 року, це судове
рішення виконано згідно платіжного
доручення № 24110 від 30 липня 2013 року
кошти перераховано на користь
стягувача у повному розмірі згідно із
виконавчим документом ( а.с.218-219).

За таких обставин, твердження позивача
про те, що ОСОБА_1 станом на 14 січня 2014
року не оплатила заборгованість за
кредитним договором не відповідають
дійсності, оскільки така
заборгованість була сплачена 30 липня
2013 року.

Таким чином, колегія суддів
приходить до переконання, що
відповідач не виконував належним чином
своїх зобов'язань перед банком щодо
повернення кредитних коштів та сплати
відсотків за користування кредитом,
оскільки виконала ці обов»язки,
визначені судовим наказом від 7 серпня
2009 року лише 30 липня 2013 року, тому
відповідач повинна сплатити проценти
за користування кредитними коштами і
пеню, нараховану до 30 липня 2013 року

За таких обставин колегія суддів
не погоджується у розрахунком
заборгованості відповідача, оскільки
він зроблений станом 14 січня 2014 року,
однак на той час відповідач свої
обов»язки виконала (а.с. 13-119).

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню,
зокрема, з відповідач на користь
позивача слід стягнути заборгованість
і виді процентів за користування
кредитними коштами за період з 08 серпня
2009 року по 30 липня 2013 року у сумі 1966,03
грн.; пеню за несплату кредиту,
процентів та комісії за період з 13
січня 2013 року по 30 липня 2013 року у
розмірі 1158,73 грн., а всього 3125,05 грн.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню документально
підтверджені судові витрати, понесені
позивачем на оплату судового збору на
загальну суму 312 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів , -

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Діамантбанк"
задовольнити частково.

Заочне рішення Ставищенського
районного суду Київської області від 18
березня 2014 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
публічного акціонерного товариства
«Діамантбанк» заборгованість в сумі 3125
грн. 05 коп за кредитним договором,
укладеним 12 червня 2008 року між
акціонерним банком „Діамант",
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариства «Діамантбанк»
та ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
публічного акціонерного товариства
«Діамантбанк» судовий збір в сумі 312
грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді