Справа № 168/259/14 Головуючий у 1
інстанції: Хаврона О.Й. Провадження №
22-ц/773/926/14 Категорія: 48 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі Шоцькій О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
аліментів за апеляційною скаргою
відповідача ОСОБА_3 на рішення
Старовижівського районного суду
Волинської області від 29 квітня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Старовижівського районного
суду Волинської області від 29 квітня 2014
року позов задоволено.

Ухвалено стягувати із ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Дубечне
Старовижівського району Волинської
області, який проживає за адресою:
АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1 аліменти на
утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, в
розмірі по 500 гривень щомісячно на
кожну дитину, починаючи з 27.03.2014 року та
до їх повноліття.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3
просить скасувати це рішення і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги частково,
стягнувши з нього в користь позивача
аліменти на утримання неповнолітніх
дітей не менше ніж 30 відсотків
прожиткового мінімуму доходів
громадян на дитину відповідного віку,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неповне з'ясування цих обставин.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено і
це відповідає матеріалам справи, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 17 липня 1998 року
перебувають у зареєстрованому шлюбі
відповідно до свідоцтва про шлюб серії
НОМЕР_1 (а. с. 3).

Від спільного подружнього життя у них
ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась донька ОСОБА_4
(а. с. 4), а ІНФОРМАЦІЯ_5 - син ОСОБА_5 (а. с.
5). Батьками дітей, відповідно до
свідоцтв про народження є позивач та
відповідач.

Статтею 180 Сімейного кодексу України
передбачено обов'язок батьків
утримувати дитину до досягненню нею
повноліття.

Згідно ст. 182 Сімейного кодексу України
при визначені розміру аліментів суд
враховує стан здоров'я та матеріальне
становище дитини, стан здоров'я та
матеріальне становище платника
аліментів, наявність у платника
аліментів інших дітей, непрацездатних
чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина,
інші обставини, що мають істотне
значення.

Відповідно до ст. 184 СК України якщо
платник аліментів має нерегулярний,
мінливий дохід, частину доходу одержує
в натурі, а також за наявності інших
обставин, що мають істотне значення,
суд за заявою платника або одержувача
може визначити розмір аліментів у
твердій грошовій сумі.

Така ж позиція викладена й у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 15 травня 2006 року № 3 «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при
розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів».

В судовому засіданні встановлено, що у
зв'язку з погіршенням сімейних
стосунків сторони проживають тривалий
період часу окремо один від одного.
Неповнолітні діти залишились
проживати з матір'ю та перебувають на
її утриманні та вихованні.

Добровільно матеріальної допомоги
відповідач не надає. Між сторонами не
досягнуто згоди щодо розміру
аліментів, які необхідні для утримання
дитини. Отже, суд прийшов до
правильного висновку про стягнення з
відповідача коштів на утримання
неповнолітніх дітей.

Визначаючи розмір аліментів у твердій
грошовій сумі, суд врахував те, що
відповідач не працює, може утримувати
дітей за станом свого здоров'я.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 3
Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7
СК України при вирішенні будь-яких
питань щодо дітей суд повинен виходити
з якнайкращого забезпечення інтересів
дітей і, тим більше, при захисті одного
із основних прав дитини - права на
утримання, яке кореспондується з
конституційним обов'язком батьків
утримувати дітей до їх повноліття.

Доводи відповідача про те, що він не
може сплачувати по 500 грн. щомісячно, на
кожну дитину оскільки є безробітним, не
заслуговують на увагу, оскільки дана
обставина не звільняє його від
обов'язку утримувати неповнолітніх
дітей, батьком яких він є. Крім того,
ОСОБА_3 не позбавлений можливості
працевлаштуватися.

Як пояснив відповідач в даному
судовому засіданні він є працездатним
і інших утриманців, крім спільних з
позивачем дітей, у нього немає.

Також не приймаються до уваги
покликання апелянта на те, що судом
першої інстанції не враховано всі
обставини справи та постановлено
стягувати з нього аліменти в розмірі
більше 30 відсотків прожиткового
мінімуму, встановленого для дітей
віком, якого досягли його діти. Так,
частина 2 ст. 182 СК України встановлює
мінімальний розмір аліментів на одну
дитину не менше ніж 30 відсотків
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, за винятком
випадків, передбачених статтею 184 цього
Кодексу, яка передбачає визначення
аліментів в твердій грошовій сумі.

Не заслуговують на увагу також доводи
апелянта про те, що на його утриманні
перебуває непрацездатна мати. Жодних
доказів про те, що мати відповідача
потребує постійного стороннього
догляду ОСОБА_3 не подано.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Однак, в порушення вищенаведеної норми
закону відповідач не надав суду
належних та допустимих доказів, які б
свідчили про те що він є
непрацездатним, в розумінні ч. 3 ст. 75 СК
України та його неможливість
працевлаштуватись.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Всупереч вищенаведеним нормам,
відповідач не надав жодних доказів на
підтвердження доводів викладених в
апеляційній скарзі про наявність
правових підстав для зменшення
визначеного судом розміру аліментів,
або ж неправильність визначення
способу їх стягнення.

Суд, правильно встановивши фактичні
обставини справи, дав належну оцінку
представленим доказам, дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
позовних вимогах.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
відхилити, а рішення Старовижівського
районного суду Волинської області від
29 квітня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: