Справа № 463/1491/13
Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/1482/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

Головуючого судді:
Мікуш Ю.Р.

Суддів: Павлишина О.Ф.,
Шеремети Н.О.

Секретар: Гацій І.І.

З участю: представників сторін ОСОБА_2
на стороні позивача та ОСОБА_3 на
стороні відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 22 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням
Личаківського районного суду м.Львова
від 22 листопада 2013року позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь
ОСОБА_5 заборгованість за договором
позики від 09.11.2009р. в розмірі 2 187 200грн.
(два мільйони сто вісімдесят сім тисяч
двісті гривень).

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь
ОСОБА_5 судові витрати в розмірі
3219грн.(три тисячі двісті дев'ятнацять
гривень).

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4. В
апеляційній скарзі зазначає, що не
погоджується з рішенням та вважає його
таким, що ухвалене з порушенням норм
матеріального права, а саме ст.ст.1046,1047
ЦК України. Стверджує, що висновок суду,
що письмова форма договору позики є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошей є
помилковим, оскільки договір позики є
реальним та вважається укладеним з
моменту передання грошей. Той факт, що
сторона договору взяла на себе
зобов'язання передати у позику грошові
кошти ще не вказує на те, що такі
грошові кошти були передані
позичальнику. Посилається на те, що
розглядаючи справу суд першої
інстанції всупереч вимогам
законодавства та висновків Верховного
Суду України не досліджував факту
передання грошей, не встановлював коли,
ким та за яких умов такі були передані
та чи були передані взагалі. Просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представника
відповідача ОСОБА_3 на підтримання
доводів апеляційної скарги,
заперечення з приводу апеляційної
скарги представника позивача ОСОБА_2,
вивчивши матеріали цивільної справи,
колегія суддів вважає,що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом
встановлено, що 09.11.2009 року між
позивачем ОСОБА_5 та відповідачем
ОСОБА_4 було укладено договір позики, що
підтверджується його копією (а.с.3).

Відповідно до п.п.2,3 договору позика
надається позичальнику у день
підписання цього договору у розмірі 1 600
000 грн., що на дату укладення договору
становить 200 000 доларів США, яку
позичальник зобов»язується повернути
до 30 вересня 2010 року ( п.6 договору).

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні ( позичальнику) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник
зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено,
що позичальник зобов»язаний повернути
позикодавцеві позику ( грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначеній
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позичальником) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Отже, договір позики є реальною угодою
й вважається укладеним з моменту
передання грошей. Сам по собі факт
підписання сторонами тексту договору
без передання грошей не породжує в
майбутньому обов»язку позичальника
повернути обумовлену угодою суму
грошей.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 суду підтвердив, що в
момент укладення договору позики
спершу були передані гроші його
довірителем відповідачу і в цей же час
відповідач ОСОБА_4 розписався на
договорі позики, тримаючи гроші вже у
себе. Зустріч проходила у світловий
день у визначеному сторонами
нейтральному місці, узгодженому ними .

Позичальник по справі ОСОБА_4 не
оскаржував договір позики на тій
підставі, що грошові кошти насправді
не були ним одержані від позикодавця
або були одержані у меншій кількості,
ніж встановлено договором. Договір
позики між сторонами у встановленому
законом порядку недійсним не визнаний.
Підписи сторін договору сторонами
підтверджені як такі, що виконані ними
власноручно.

Із змісту ч.2 ст.1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка або інший
документ, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної грошової
суми або визначеної кількості речей.

При цьому, дана норма чи будь-яка інша
норма Цивільного кодексу України не
містить вимог про обов»язкову
наявність розписки (або іншого
документу), як єдиного належного доказу
на підтвердження отримання
позичальником визначеної грошової
суми.

Так, постановою Верховного Суду
України від 18.09.2013 року у справі про
перегляд ухвали колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 грудня 2012 року з підстав
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, а саме: статей 1046,1047
Цивільного кодексу України( далі-ЦК
України) судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України
прийшла до висновку, що письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Виходячи із встановлених та перевірних
судом доказів, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
укладений між сторонами договір позики
є реальним внаслідок його реального
характеру укладення та реальної
передачі грошей та не викликає
будь-яких сумнівів.

Так як відповідач ОСОБА_4 взяті на себе
зобов»язання за договором позики
своєчасно не виконав як цього вимагає
ст.526 ЦК України, внаслідок чого
утворилася заборгованість в розмірі 2
187 200 грн., що складається із суми позики
- 1 600 000 грн., пені в розмірі 0,1% від суми
позики за кожний день невиконання
основного зобов»язання в розмірі 587 200
грн., відтак суд прийшов до висновку, що
суму позики разом із штрафними
санкціями слід стягнути із
відповідача.

Вирішуючи спір, суд належно оцінив
зібрані по справі докази , дав їм
правову оцінку та прийшов до висновку,
що борг підлягає поверненню.

Такий висновок суду відповідає вимогам
ст. ст. 213, 214 ЦК України, рішення суду є
обґрунтованим, справедливим, законним,
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, підстав
для його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 314 ч.1 п.1,
315,317,319ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в і д х и л и т
и .

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 22 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
Ю.Р.Мікуш

Судді
О.Ф.Павлишин

Н.О.Шеремета