Справа № 2318/4535/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року
Уманський міськрайонний суд

Черкаської області

в складі: головуючого-судді
Гончарука В.М.

при секретарі
Шаповал Н.В.

за участю:

представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідачів
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Умані цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання майна спільною сумісною
власністю та за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів
дарування недійсними,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4 про визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя
та з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання договору дарування недійсним,
посилаючись на те, що 11 листопада 1995
року він з відповідачкою ОСОБА_4 уклали
шлюб, який було розірвано рішенням
Уманського міськрайонного суду 29 липня
2011 року. Від даного шлюбу вони дітей не
мають.

Перебуваючи у шлюбі вони
проживали в частині будинку АДРЕСА_2,
19/50 частин якого, згідно договору
купівлі-продажу від 8 травня 1987 року
належить відповідачці. На момент
придбання частина будинку була
обкладений цеглою, крита шифером,
загальною площею 21,6 кв.м., сіни «а1»,
«а2», сараї «Б», «В», «Г», «Д», погріб під
«Г», огорожа №1, хвіртки № 2 та №2,
відмостка-1, розташований на земельній
ділянці площею 1530 кв.м.

В період спільного подружнього
життя з відповідачкою ОСОБА_4, для
покращення житлових умов сім'ї, на
земельній ділянці по АДРЕСА_2, що
належала відповідачці, побудував
двоповерхову будівлю розміром 5,5х10 м.,
яку при здачі в експлуатацію
відповідачка зареєструвала як літню
кухню «Ж-2».

Крім цього, ним був побудований
двоповерховий сарай розміром 3х7 м.,
навіс до сараю розміром 3х7м., туалет,
огорожу, обмостку, виконано
благоустрій території, також виконано
газифікацію будинку, проведено воду,
каналізацію, збудовано вигрібну яму. До
укладення шлюбу він проживав в АДРЕСА_1,
де тривалий час заготовляв будівельні
матеріали для будівництва будинку, які
після реєстрації шлюбу з відповідачкою
та переселення перевіз до її
будинковолодіння по АДРЕСА_2 та
використав їх у будівництві.

Внаслідок будівельних робіт,
газифікації будинку, підведення
водопостачання, проведення
каналізації, виконаних за час їх з
відповідачкою перебування у шлюбі
вартість частини будинку з надвірними
спорудами, яка належить ОСОБА_4 істотно
збільшилась у своїй вартості, більш як
у два рази, тому відповідно до закону
таке майно має бути визнане спільною
сумісною власністю подружжя, що
відповідач заперечує, а тому він
змушений звернутися до суду з позовом,
в якому просить визнати спільною
сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3
літню кухню «Ж-2», сарай «З», що
знаходяться по АДРЕСА_2 та стягнути з
відповідачки судові витрати.

За період перебування в шлюбі, для
покращення житлових умов сім'ї було
збудовано господарські будівлі та
споруди. Згідно записів в будинковій
книзі по АДРЕСА_2 у 2003 році внесено
відомості про самочинне будівництво,
після чого здійснення цих забудов
погоджено рішенням Уманської міської
ради від 11 липня 2003 року, також у 2003 році
виготовлено будівельний паспорт щодо
будівництва тамбура, літньої кухні та
сараю по АДРЕСА_2, робочий проект
газопостачання житлового будинку, 2004
року здійснено монтаж
електропостачання та прийнято в
експлуатацію димовентиляційні канали.

Відповідно до законодавства, він є
співвласником вищезазначеного
будинковолодіння та, оскільки,
відповідач не визнає його права на
частку в цьому майні та уклала договір
дарування частини житлового будинку, в
якому зазначено, що частка, яку
відчужує ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5
складає 19/50 частин житлового будинку з
відповідною частиною надвірних споруд
по АДРЕСА_2. Договір посвідчений
державним нотаріусом Уманської
міської державної нотаріальної
контори Дашицькою Л.Л.

Вчинення даного правочину
суперечить чинному законодавству, його
правам та інтересам. Вчинивши договір
дарування ОСОБА_4 фактично протиправно
позбавила його права власності на
частку у спільному майні, згоди на таке
він не надавав та й частка в будинку на
момент відчуження фактично
збільшилась за рахунок збудованих
тамбура, літньої кухні та сараю, про що
ОСОБА_4 не повідомила та поспішно
отримала новий технічний паспорт де
відомості про самочинно забудову вже
відсутні.

В період перебування в шлюбі з
ОСОБА_4, згідно рішення Уманської
міської ради від 28.01.2003 року за № 4.10-15/24,
була приватизована земельна ділянка
під будинковолодіння по АДРЕСА_2,
площею 0,0562 га з цільовим призначенням
для обслуговування житлового будинку,
державний акт про право власності на
земельну ділянку видано на ім'я ОСОБА_4
15.04.2003 року.

Разом з даруванням вищезазначеної
частини житлового будинку, ОСОБА_4 10
травня 2012 року подарувала, а ОСОБА_5
прийняла в дар частину земельної
ділянки, на якій розміщена спірна
частина житлового будинку по АДРЕСА_2,
розміром 0,0562 га з цільовим
призначенням для обслуговування
житлового будинку, що підтверджується
договором дарування.

Згідно ст.57 СК України в редакції
станом на квітень 2003 року земельна
ділянка отримана внаслідок
приватизації не відносилась до
приватної власності одного з подружжя,
тим більше, що цією ділянкою
користувався і він, проживаючи з ОСОБА_4
у зареєстрованому шлюбі, здійснював
будівництво літньої кухні «Ж-2» та
сараю «З».

Згідно висновку ПП
«Техбудексперт» частка вартості
будівельних робіт з урахуванням
літньої кухні та господарських споруд
від 19/50 становить 61,06 % та оскільки
зазначені літня кухня «Ж-2» та сарай «З»
є неподільними, то земельна ділянка з
цільовим призначенням - для
обслуговування житлового будинку, на
якій вони розміщені, також повинні бути
у спільній власності.

Позивач ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та просив суд позов
задоволити.

Представник позивача ОСОБА_1 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та пояснив,
що літня кухня та сарай є спільним
майном подружжя, оскільки збудовані в
період спільного проживання, тому
позов підлягає задоволенню, оскільки
спірне майно є спільно нажитим майном
подружжя, так як було побудовано у
період спільного проживання.
Відповідачка ОСОБА_4 незаконно
розпорядилась цим майном, тому позов
щодо визнання договорів дарування
недійсними також підлягає задоволенню,
оскільки вищевказані договори повинні
були бути укладені лише зі згоди
позивача.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому
засіданні позовні вимоги позовів
ОСОБА_3 не визнала, просила суд
відмовити в їх задоволені та пояснила,
що вони з позивачем дійсно проживали
однією сім'єю з 1995 року по 2011 рік. Від
шлюбу дітей не мають. Дійсно, поки
проживали разом, разом і проводили
будівництво, чоловік допомагав, але це
не є підставою для визнання майна
спільною сумісною власністю. Також не
вбачає підстав для скасування
договорів дарування, оскільки вони
були укладені у відповідності чинного
законодавства.

Відповідачка ОСОБА_5 в судовому
засіданні заперечувала, щодо
задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Представник відповідачів ОСОБА_2
в судовому засіданні вимоги позовів
ОСОБА_3 не визнала, вважає, що відсутні
підстави для їх задоволення.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення позивача,
представника позивача, відповідачів,
представника відповідачів, суд вважає,
що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя обґрунтований, підтверджений
доказами та підлягає задоволенню,
оскільки в судовому засіданні
встановлено та підтверджено доказами,
що 11 листопада 1995 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 було укладено шлюб, який
рішенням Уманського міськрайонного
суду 29 липня 2011 року розірвано. Від
даного шлюбу дітей немає.

Перебуваючи у шлюбі, сторони
проживали в 19/50 частин будинку АДРЕСА_2,
який було придбано відповідачкою до
укладення шлюбу, згідно договору
купівлі-продажу від 08 травня 1987 року. На
момент придбання будинок обкладений
цеглою, критий шифером, загальною
площею 21,6 кв.м., сіни «а1», «а2», сараї
«Б», «В», «Г», «Д», погріб під «Г»,
огорожа №1, хвіртки № 2 та №2,
відмостка-1, розташований на земельній
ділянці площею 1530 кв.м.

Судом встановлено, що рішенням
Виконавчого комітету Уманської
міської ради № 358 від 11 липня 2003 року
«Про розгляд заяв індивідуальних
забудовників», було погоджено ОСОБА_4
розташування об'єктів незавершеного
будівництва: тамбура розміром 1,6 м на 6,3
м, літньої кухні в два поверхи розміром
5,5 м на 9,9 м, сараю розміром 6,8 м на 2,9 м.

На підставі вищевказаного
рішення у 2003 році виготовлено
Будівельний паспорт на тамбур, літню
кухню та сарай.

В період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4
для поліпшення умов проживання сім'ї
були здійснені газифікація,
водопостачання та каналізація, що
підтверджується: будівельним
паспортом газопроводу № 1083, робочим
проектом газопостачання житлового
будинку АДРЕСА_2, які видані на ім'я
ОСОБА_3 у серпні 2003 року та актом
виконаних робіт від 12 жовтня 2004 року;
актом введення в експлуатацію
димовентиляційних каналів від 11 травня
2004 року, складеного на ім'я ОСОБА_3;
робочим проектом водопостачання та
каналізації житлового будинку по
АДРЕСА_2 в м. Умань Черкаської області,
замовником якого виступив ОСОБА_3, а
також здійснено переобладнання
електропостачання, що підтверджується
розрахунком вартості монтажу
однофазного вводу з установленням
контейнеру від 22 квітня 2004 року та
рахунок № 73 від 21 квітня 2004 року.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України
визначено, що об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту.

Згідно ч.2 ст.62 СК України, якщо
майно дружини, чоловіка за час шлюбу
істотно збільшилось у своїй вартості
внаслідок спільних трудових затрат або
затрат другого з подружжя, воно у разі
спору може бути визнане за рішенням
суду об'єктом права спільної сумісної
вартості подружжя.

Відповідно до ст.60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.

Крім того, суд вважає, що позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
договорів дарування недійсними
обґрунтований, підтверджений доказами
та підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно договору дарування від 10
травня 2012 року ОСОБА_4 подарувала, а
ОСОБА_7 прийняла в дар 19/50 частин
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних споруд, що
знаходяться по АДРЕСА_2, що належить
відповідачці на підставі договору
купівлі-продажу від 08 травня 1987 року.

Згідно договору дарування від 10
травня 2012 року ОСОБА_4 подарувала, а
ОСОБА_7 прийняла в дар земельну ділянку
площею 0,0562 га з цільовим призначенням
для обслуговування житлового будинку,
що належить відповідачці згідно
державного акту про право на земельну
ділянку площею 0,0562 га , серії ЧР № 004855.

Вказаними договорами ОСОБА_4 були
подаровані ОСОБА_7 в тому числі і
будівлі: літня кухня «Ж-2» та сарай «З»,
які знаходяться на земельній ділянці
та були побудовані в період шлюбу
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Зважаючи на
вищевикладене, вказане майно, а саме:
літня кухня «Ж-2» та сарай «З» є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, на відчуження якого потрібна
взаємна згода подружжя.

Відповідно до ст.65 СК України:
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою; дружина, чоловік має
право на звернення до суду з позовом
про визнання договору недійсним як
такого, що укладений другим із подружжя
без її, його згоди, якщо цей договір
виходить за межі дрібного побутового;
для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом, а у відповідності до ч.4 цієї ж
статті майно, набуте за спільні грошові
кошти членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 88 ЦПК
України, суд вважає, що судові витрати
необхідно стягнути з відповідачів на
користь позивача пропорційно до
задоволених позовних вимог.

Відповідно ст. 60-62, 65 СК України,
ст.ст. 203, 215, 368, 328 ЦК України, керуючись
ст.ст. 10, 60, 88, 213-215, 218 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 задоволити.

Визнати спільною сумісною власністю
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 літню кухню «Ж-2» та
сарай «З», що розташовані по АДРЕСА_2.

Визнати недійсним договір дарування
19/50 частин житлового будинку з
житловими та господарськими будівлями
по АДРЕСА_2 від 10 травня 2012 року
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
посвідченого державним нотаріусом
Уманської міської державної
нотаріальної контори Дашицькою Л.Л.,
зареєстрованого в реєстрі № 3-1023.

Визнати недійсним договір дарування
земельної ділянки по АДРЕСА_2, розміром
0,0562 га, для обслуговування житлового
будинку, від 10 травня 2012 року
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посвідченого державним нотаріусом
Уманської міської державної
нотаріальної контори Дашицькою Л.Л.,
зареєстрованого в реєстрі № 3-1025.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір в сумі 1387 гривень 51
копійку.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
судовий збір в сумі 417 гривень 61
копійку.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Черкаської області, протягом
десяти днів, з дня його проголошення,
шляхом подачі апеляційної скарги через
Уманський міськрайонний суд
Черкаської області.

Головуючий