Справа №589/6250/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Стародубцева Л. О.Номер
провадження 22-ц/788/1081/14 Суддя-доповідач -
Кононенко О. Ю. Категорія - 19
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Кононенко О. Ю.,

суддів - Білецького О. М., Бойка В. Б.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Шосткинського
міськрайонного суду Сумської області
від 23 квітня 2014 року

у справі за позовом Харківського
національного університету внутрішніх
справ до ОСОБА_3, третя особа Головне
управління МВС України в Сумській
області про стягнення фактичних
витрат, пов'язаних з навчанням та
зустрічним позовом ОСОБА_3 до
Харківського національного
університету внутрішніх справ та
Головного управління МВС України в
Сумській області про визнання договору
недійсним,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шосткинського міськрайонного
суду Сумської області від 23 квітня 2014
року позов ХНУВС задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ХНУВС
фактичні витрати, пов'язані з його
навчанням в розмірі 34778 грн. 96 коп. та
347,79 грн. компенсації судових витрат.

Відмовлено у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
неправильне встановлення обставин, що
мають значення для справи, просить
зазначене рішення скасувати та
ухвалити нове про задоволення його
позовних вимог та відмову у
задоволенні позову ХНУВС.

При цьому зазначає, що позивач по
первинному позову не уповноважений
стягувати кошти за навчання в разі
звільнення випускника за власним
бажанням протягом трьох років після
закінчення навчання, а право вимоги
стягнення витрат на навчання належить
ГУ МВС України в Сумській області, як
замовнику.

Вказує, що договір про підготовку
фахівця у вищому навчальному закладі
МВС України від 01 вересня 2007 року
укладено з ним коли він був
неповнолітнім, його батьки цей договір
не підписували та з його умовами були
ознайомлені тільки після закінчення
навчання в липні 2011 року, а тому строк
позовної давності не пропущено.

Сторони належним чином повідомлені про
час і місце розгляду справи, але в
судове засідання не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
на підставі наказу ХНУВС № 415 о/с від 15
серпня 2007 року ОСОБА_3 зараховано до
складу курсантів ХНУВС з 17 серпня 2007
року.

01 вересня 2007 року між ХНУВС та ОСОБА_3
укладено договір про підготовку
фахівця у вищому навчальному закладі
МВС України.

Після закінчення університету, з 18
червня 2011 року відповідача було
відраховано зі складу курсантів та
відкомандировано для подальшого
проходження служби до УМВС України в
Сумській області.

Наказом УМВС України в Сумській
області № 57 о/с від 28 лютого 2013 року
інспектора штабу Шосткинського МВ (з
обслуговування м. Шостка та
Шосткинського району) лейтенанта
міліції ОСОБА_3 звільнено за власним
бажанням з органів внутрішніх справ
України відповідно до п. 64 «ж»
Положення про проходження служби
рядовим та начальницьким складом ОВС
України.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ХНУВС та відмову у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що
матеріально-технічне забезпечення
відповідача здійснювалося з моменту
його зарахування до числа курсантів
університету, а саме з 17 серпня 2007 року
і до закінчення навчання. У період
навчання ОСОБА_3 у ХНУВС, він був
забезпечений безкоштовним житлом,
продовольчим, речовим та грошовим
забезпеченням, його батьки не
оспорювали дійсність укладеного
договору та не пред'являли претензій
іншим його сторонам (університету, УМВС
України в Сумській області), схвалюючи
при цьому цей договір.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду узгоджується з
матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Відповідно до ст. 629 цього кодексу
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно з ч. 6 ст. 18 Закону України «Про
міліцію» при звільненні особи
начальницького складу органів
внутрішніх справ протягом трьох років
після закінчення вищого навчального
закладу МВС України за власним
бажанням, такі особи відшкодовують МВС
України витрати, пов'язані з їх
утриманням у вищому навчальному
закладі в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України. У разі
відмови від добровільного
відшкодування витрат таке
відшкодування здійснюється в судовому
порядку.

Відповідні норми з цього приводу
містяться у Порядку відшкодування
особами витрат, пов'язаних з їх
утриманням у вищих навчальних закладах
МВС, затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України від 01 березня 2007 року
№ 313.

Відповідно до п. 14 Постанови КМУ № 992
від 22 серпня 1996 року «Про порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням», яка діяла на момент
вступу відповідача до університету, у
разі неприбуття молодого фахівця за
направленням або відмови без поважної
причини приступити до роботи за
призначенням, звільнення його з
ініціативи адміністрації за порушення
трудової дисципліни, звільнення за
власним бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

Як вбачається з п. 2.1.3 договору про
підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі МВС України від 01
вересня 2007 року, в обов'язки
університету входить забезпечення
ОСОБА_3 харчуванням, речовим майном та
грошовим утриманням за нормами,
затвердженими нормативно-правовими
актами МВС України (а.с. 4).

У п. 2.3.6. цього договору сторони
передбачили, що ОСОБА_3 зобов'язується у
разі відрахування з навчального
закладу чи звільнення з органів
внутрішніх справ по закінченню
навчання до встановленого трирічного
терміну перебування на службі
відшкодувати фактичні витрати,
пов'язані з його утриманням під час
навчання в університеті згідно із
затвердженим розрахунком (а.с. 4,
зворот).

17 серпня 2007 року ОСОБА_3 зарахований до
числа курсантів ХНУВС і відповідно з
цього часу університетом
здійснювалося його
матеріально-технічне забезпечення.

Як вбачається з наданої позивачем
довідки-розрахунку, сума фактичних
витрат, пов'язаних з утриманням ОСОБА_3
за час навчання в період з 17 серпня 2007
року по 18 червня 2011 року складає: на
комунальні послуги - 9455,45 грн.,
харчування - 9658,60 грн., речове
забезпечення - 2539,57 грн. та грошове
забезпечення - 13125,34 грн., а всього 34778
грн. 96 коп. (а.с.10).

З витягів з наказів № 473 від 30 серпня 2008
року, № 366 від 31 серпня 2009 року, № 371 від
28 серпня 2010 року ХНУВС вбачається, що
ОСОБА_3 ознайомлений та погодився з
сумами фактичних витрат на його
утримання в період навчання в
університеті, про що свідчить його
особистий підпис (а.с.140-142).

Судом першої інстанції вірно
встановлено та не спростовано
відповідачем у справі, що звільнившись
за власним бажанням з ОВС відповідно до
п. 64 «ж» Положення про проходження
служби рядовим та начальницьким
складом ОВС, відповідач не відшкодував
позивачу фактичні витрати, пов'язані з
його утриманням під час навчання в
університеті згідно з затвердженим
розрахунком, чим не виконав умови п. 2.3.6.
вищевказаного договору.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що витрати на утримання
ОСОБА_3 за час його навчання у ХНУВС
підлягають відшкодуванню в повному
обсязі.

Відповідно до ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Доказів на спростування
правильності розрахунку фактичних
витрат, пов'язаних з утриманням
рядового міліції ОСОБА_3 за час
навчання у ХНУВС, відповідач суду не
надав.

Посилання відповідача у
апеляційній скарзі на те, що на
казарменому положенні він знаходився
тільки перший рік навчання, після чого
піднаймав квартиру, а відтак не повинен
відшкодовувати витрати на харчування
та комунальні послуги, не заслуговують
на увагу колегії суддів, оскільки не
підтверджені належними доказами та
суперечать умовам п. 2.1.3 договору про
підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі МВС України та
Порядку розрахунку витрат,
затвердженому наказом МВС України від
16 липня 2007 року, відповідно до яких на
вищий навчальний заклад покладено
обов'язок матеріально-технічного
забезпечення курсанта на забезпечення
навчального процесу незалежно від
місця проживання останнього.

Доводи апеляційної скарги про те,
що позивач не уповноважений стягувати
кошти за навчання в разі звільнення
випускника за власним бажанням
протягом трьох років після закінчення
навчання, а право вимоги стягнення
витрат на навчання належить ГУ МВС
України в Сумській області, як
замовнику, висновків суду не
спростовують та є помилковими.

Як вбачається зі Статуту Харківського
національного університету внутрішніх
справ, Уніврситет є державним вищим
навчальним закладом, який
підпорядковується Міністерству
внутрішніх справ України (а.с. 116).

Міністерство внутрішніх справ як
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади, у
підпорядкуванні якого знаходиться
Університет, здійснює його
фінансування, затверджує кошториси,
плани асигнувань загального фонду
бюджету, плани надання кредитів із
загального фонду бюджету, плани
спеціального фонду, плани використання
бюджетних коштів, помісячні плани
використання бюджетних коштів.

Таким чином, позивач є структурним
підрозділом МВС України, тому саме
позивач має зарахувати суму
відшкодованих витрат до державного
бюджету.

Доводи ОСОБА_3 про те, що договір про
підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі МВС України від 01
вересня 2007 року укладено з ним коли він
був неповнолітнім, його батьки цей
договір не підписували та з його
умовами були ознайомлені тільки після
закінчення навчання в липні 2011 року, а
тому строк позовної давності не
пропущено, є безпідставними.

Підпунктом 2.2. пункту 2 наказу
Міністерства внутрішніх справ України
від 14 травня 2007 року № 150,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 29 травня 2007 року за №
547/138114, в редакції на момент виникнення
спірних правовідносин, «Про
затвердження Типового договору про
підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі Міністерства
внутрішніх справ України» визначено,
що на підставі Типового договору
укласти відповідні договори про
підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі Міністерства
внутрішніх справ України з кожною
особою, яка навчається в цьому закладі
за державним замовленням. У разі, коли
особа є неповнолітньою, договір з нею
укладати за письмовою згодою батьків
(усиновлювачів) або піклувальників.
Надалі такі договори укладати щороку
протягом місяця з дня зарахування на
навчання.

Тобто, підписання договору про
підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі МВС України
батьками неповнолітньої особи, чинним
законодавством на час виникнення
правовідносин не вимагалося, потрібна
була лише їх згода.

Як встановлено судом першої інстанції
та не спростовано відповідачем у
справі, договір про підготовку у ХНУВС
ОСОБА_3 був укладений з письмової згоди
його матері ОСОБА_4 Крім того,
дізнавшись про вчинення правочину,
батьки протягом одного місяця не
пред'явили претензії другій стороні,
тому відповідно до вимог ч.1 ст. 221 ЦК
України, він вважається схваленим ними.

Відтак, місцевий суд дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав, передбачених ч. 2
ст. 222 ЦК України для визнання вказаного
правочину недійсним.

Інші доводи скарги висновків суду
також не спростовують.

За таких обставин, оскаржуване
рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим, відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, підстави для
його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шосткинського міськрайонного
суду Сумської області від 23 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -