Провадження № 22ц/784/1559/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

5 червня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М.,
Колосовського С.Ю.,

при секретарі Орельській Н.М.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2,

її представника - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідачів - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 і ОСОБА_6
та ОСОБА_7 і ОСОБА_4 на рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 16 квітня 2014 року за
позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_4, ОСОБА_8 про усунення перешкод у
користуванні житлом та відшкодування
шкоди , -

В С Т А Н О В И Л А:

2 грудня 2013 року позивачі звернулись до
суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_8 про усунення перешкод у
користуванні житлом та відшкодування
шкоди.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували
тим, що ОСОБА_2 є власницею 1/6 частки
житлового будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_6 є
членом її сім'ї.

Мати позивачки ОСОБА_7 та брат
позивачки ОСОБА_4 є співвласниками
зазначеного вище будинку. Відповідачі
чинять їм перешкоди у користуванні
ванною, вбиральнею і кухнею,
забороняють виходити у двір, не
впускають та не випускають з будинку. У
зв'язку з вказаним, позивачі були
змушені звертатись в органи державної
виконавчої служби, суди, органи
прокуратури, протягом 2010-2013 років
Ленінський районний суд м. Миколаєва
неодноразово розглядав їх позовні
вимоги до відповідачів.

Відповідачка ОСОБА_7 з 28 вересня 2012
року по 1 грудня 2013 року, навіть
після виходу до будинку державного
виконавця не дозволила користуватись
ванною кімнатою, а відповідач ОСОБА_4
виламав з хвіртки замок, в наслідок
чого її неможливо зачинити і в такий
спосіб вже після набрання рішенням
суду про усунення перешкод у
користуванні місцями загального
користування законної сили,
відповідачі продовжують перешкоджати
їм. Крім того, своїми діями відповідачі
завдали позивачам моральну шкоду.

Посилаючись на викладене, позивачі
просили суд зобов'язати відповідачів
усунути перешкоди у володінні та
користуванні як належними їм 1/6 частин
житлового будинку АДРЕСА_1, так і
місцями загального користування,
усунути перешкоди у користуванні
замками і дверми всіх приміщень та
огорожі, ванною, вбиральнею і
господарськими спорудами, видати ключі
від вхідних дверей в будинок, погребу і
хвірток, зокрема з виходом на АДРЕСА_2.
Стягнути з відповідачів на їх користь
моральну шкоду відповідно 217 930 грн. і
367040 грн. в рівних частках по 1/3 з кожного
або ОСОБА_2 по 72643.33 грн. з кожного і
ОСОБА_6 по 122 346,66 грн. з кожного та
витрати на правову допомогу.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 16 квітня 2014 року позов
задоволено частково.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і
ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про зобов'язання
усунути перешкоди у користуванні
приміщеннями та стягнення
матеріальної та моральної шкоди
відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та ОСОБА_4 про
зобов'язання усунути перешкоди у
користуванні приміщеннями відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та ОСОБА_4 про
стягнення компенсації матеріальної
шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
компенсацію моральної шкоди в розмірі
200 грн.; на користь ОСОБА_6 компенсацію
моральної шкоди в розмірі 200 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2
компенсацію моральної шкоди в розмірі
50 грн. та на користь ОСОБА_6 компенсацію
моральної шкоди в розмірі 50 грн.

Також розподілено судові витрати в
дохід держави стягнуто з ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 з кожного 114.7 грн. судового
збору.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 і
ОСОБА_6 просили скасувати рішення суду
та направити справу на новий розгляд,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в своїй
апеляційній скарзі просили скасувати
рішення суду в частині задоволених
позовних вимог про стягнення з них
компенсації моральної шкоди та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову в
цій частині, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які брали участь у
розгляді справи, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у місцевому суді, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_2 і ОСОБА_6
задоволенню не підлягає, а апеляційна
скарга ОСОБА_7 та ОСОБА_4 підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, співвласниками
житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 -
1/6 частка, мати позивачки ОСОБА_7 - 4/6
частки та брат позивачки - ОСОБА_4 -1/6
частка.

Житловий будинок обладнаний погребом
та має чотири кімнати площею 24 кв.м., 11.1
кв.м., 15.1 кв.м., 13.4 кв.м., допоміжні
приміщення - веранду, коридор, ванну,
кухню, комірну. Загальна площа будинку
складає 95,7 кв.м. Будинок розташовуй на
земельній ділянці загальною площею 515
кв.м., яка має облаштований вихід на
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Позивачі ОСОБА_2та ОСОБА_9 проживають
разом як чоловік та жінка та не
перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Фактично користуються кімнатами літ 1-3
площею 24 кв. м та літ 1-4 площею 11 кв .

Також в будинку проживає, але не
зареєстрований син відповідача -
ОСОБА_8

Протягом тривалого часу між сторонами
існують неприязні відносини та
виникають спори щодо спільного
користування житловим будинком,
допоміжними приміщеннями та спорудами
на земельній ділянці.

Згоди щодо порядку користування
спільним майном сторони не досягли і
судовими рішеннями такий порядок не
визначався.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 23 травня 2013 року за
позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зобов'язано
ОСОБА_7, ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2
перешкоди в користуванні приміщеннями
ванної кімнати, кухні і газовою плитою
в ній, житловою кімнатою площею 11,1 кв.м.,
погребом літ. «Апд» в житловому будинку
по АДРЕСА_1, а також у встановлені
ОСОБА_2 замку до дверей житлової
кімнати площею 24 кв.м. в даному будинку.
Усунути ОСОБА_2 перешкоди в
користуванні хвірткою житлового
будинку по АДРЕСА_1 з виходом на АДРЕСА_2
в м. Миколаєві, приміщеннями
ванної кімнати, кухні, погребу літ.
«Апд.» шляхом зобов'язання ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 видати їй по одному екземпляру
ключів від кожного з даних приміщень та
хвіртки.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_4 на
відшкодування моральної шкоди 700 грн., з
ОСОБА_7 100 грн. Зобов'язано ОСОБА_7,
ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_10 у
встановленні замку до дверей житлової
кімнати площею 24 кв.м. і не чинити
перешкоди в користуванні приміщеннями
ванної кімнати, кухні і газовою плитою
в ній, житловою кімнатою площею 11,1 кв.м.,
погребом літ. «Апд» в житловому будинку
по АДРЕСА_1. Стягнуто на користь
ОСОБА_6 з ОСОБА_4 на відшкодування
моральної шкоди 700 грн., з ОСОБА_7 100 грн.
(а.с.58-60).

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 26 вересня
2013 року, зазначене рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва скасовано в частині
покладення на ОСОБА_7, ОСОБА_4 обов'язку
не чинити перешкоди ОСОБА_2, ОСОБА_6 у
встановленні замку до вхідних дверей
житлової кімнати площею 24 кв.м.
житлового будинку та в задоволенні цих
вимог відмовлено. Резолютивна частина
рішення доповнена покладанням на
ОСОБА_7, ОСОБА_4 обов'язку передати
ОСОБА_2 один екземпляр ключів від
вхідних дверей житлового будинку
АДРЕСА_1. В іншій частині це рішення
залишене без змін (а.с. 61-62).

На виконання рішення суду 14 листопада
2013 року державним виконавцем
Ленінського ВДВС ММУЮ відкрито
виконавче провадження № 40726439 (а.с.13).

Зі змісту акту державного виконавця
від 21 листопада 2013 року при примусовому
виконанні виконавчого документу за
вказаним рішенням суду, з яким
погодилася позивачка ОСОБА_2, рішення
суду виконано (а.с.14).

22 листопада 2013 року державним
виконавцем Ленінського ВДВС ММУЮ
винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження № 40726439,
оскільки рішення суду фактично
виконано в повному обсязі (а.с. 15).

З огляду на встановлені судом
обставини та надані сторонами докази,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що позовні
вимоги щодо усунення перешкод у
користуванні 1/6 часткою зазначеного
житлового будинку і місцями загального
користування за період з 28 вересня 2012
року по 1 грудня 2013 року не підлягають
задоволенню.

Такі висновки суду районний суд
підставно обґрунтовував тим, що
попередні судові рішення про усунення
порушень зазначених прав позивачів
виконано 21 листопада 2013 року, що
підтверджено складеним державним
виконавцем актом, який підписаний
ОСОБА_2

На підтвердження порушення своїх прав
після зазначеної дати до 1 грудня
2013 року позивачі відповідно до
положень ст. 60 ЦПК України належних та
допустимих доказів суду першої
інстанції не надали.

Колегія суддів також погоджується з
висновками місцевого суду щодо
відсутності доказів того, що ОСОБА_8,
який не є співвласником спірного
будинку, порушує права позивачів.

Судове рішення містить і висновки суду
щодо вимог позивачки про оплату
правової допомоги. Доводів, які б
спростовували ці висновки, апеляційна
скарга позивачів не містить.

З огляду на викладене, апеляційна
скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_6 задоволенню
не підлягає.

Між тим, суд першої інстанції,
визнавши, що права позивачів за
вказаний період не порушені, дійшов
висновку, що в період розгляду справи
з 28 вересня 2012 року по 26 вересня 2013 року
ОСОБА_7 і ОСОБА_4 чинили перешкоди у
користуванні майном позивачів, що є
правовою підставою для стягнення з
відповідачів моральної шкоди.

З такими висновками суду погодитися
не можна, виходячи з наступного.

Так, відповідно до положень ст. 1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичний або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльність, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Проте, суд першої інстанції не
встановив і з наданих позивачами
доказів по справі не вбачається якими
винними діями і коли відповідачами
ОСОБА_4 і ОСОБА_7 завдана позивачам
моральна шкода, та в чому саме полягає
ця моральна шкода.

Крім того, на думку колегії, судом
першої інстанції не враховано, що
рішенням Ленінського районного суду
від 23 травня 2013 року, яке в частині
стягнення моральної шкоди апеляційною
інстанцією залишено без змін, з
відповідачів на користь кожного з
позивачів за обмеження їх прав щодо
користування приміщеннями житлового
будинку стягнута компенсація
моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
колегія суддів вважає, що рішення суду
в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_2 і ОСОБА_6 та з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 компенсації
моральної шкоди скасувати на ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
цих позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України
рішення суду в частині стягнення з
ОСОБА_4 і ОСОБА_7 в дохід держави
судового збору у розмірі 114.7 грн. з
кожного підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 УПК
України, колегія суддів.

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_6
залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 і ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 16 квітня 2014 року
в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_2 і ОСОБА_6 та з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 компенсації моральної
шкоди та судового збору в дохід
держави скасувати на ухвалити в цій
частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 і ОСОБА_6 про стягнення
компенсації моральної шкоди з ОСОБА_4
та ОСОБА_7 відмовити.

В іншій частині вказане рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді