УХВАЛА

іменем україни

14 травня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю
«Дружба-Нова» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, зобов'язання
оплатити листки непрацездатності та
відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю
«Дружба-Нова» на рішення Варвинського
районного суду Чернігівської області
від 13 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Чернігівської
області від 21 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 2001 року вона працювала в
сільськогосподарському товаристві з
обмеженою відповідальністю
«Дружба-Нова» (далі - СТОВ
«Дружба-Нова») різноробочою, а з 12
травня 2011 року кухарем їдальні с.
Озеряни Варвинського району
Чернігівської області. Наказом від 15
липня 2013 року № 151-ос її було
звільнено з роботи з 22 липня 2013 року на
підставі п. 5 ст. 40
КЗпП України. Вважала звільнення
незаконним, оскільки її звільнили в
період перебування на лікуванні від
туберкульозу, у той час, коли чинне
законодавство при певних
захворюваннях встановлює триваліший
строк збереження за працівником місця
роботи з можливістю продовження
листків непрацездатності на строк до 10
місяців. У таких випадках на весь
період лікування хворого на
туберкульоз за ним зберігається місце
роботи. Також при звільненні
роботодавець не прийняв та не оплатив
листків непрацездатності. Крім того,
вказаним діями відповідача їй завдано
моральну шкоду.

Ураховуючи наведене, позивач просила
визнати наказ від 15 липня
2013 року № 151-ОС про її звільнення
незаконним та поновити її на роботі;
зобов'язати відповідача прийняти,
оформити та оплатити листки
непрацездатності за період хвороби з 17
липня по 13 вересня 2013 року; стягнути з
відповідача на її користь 3 012 грн 39 коп.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 14 вересня 2013 року
по 10 жовтня 2013 року; стягнути моральну
шкоду у розмірі 5 тис. грн.

Рішенням Варвинського районного суду
Чернігівської області від

13 листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 21 грудня 2013
року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_3 на посаді кухаря
їдальні с. Озеряни

СТОВ «Дружба-Нова» з 23 липня 2013 року.
Стягнуто з СТОВ «Дружба-Нова» на
користь ОСОБА_3 заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 23 липня
2013 року по день розгляду справи, тобто
по 13 листопада 2013 року у розмірі 9 037 грн
17 коп. Вирішено питання про розподіл
судових витрат. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі СТОВ «Дружба-Нова»,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові ОСОБА_3

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_3 була звільнена з роботи у
зв'язку з нез'явленням на роботі
протягом більше як чотирьох місяців
підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності (п. 5 ст. 40
КЗпП України) у той період, коли вона
перебувала на лікуванні від
захворювання на туберкульоз і з дня
початку лікування до дня звільнення
минуло п'ять місяців і 10 днів, а
відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України
«Про захист населення від інфекційних
хвороб» особам працездатного віку, у
яких вперше виявлено захворювання на
туберкульоз або стався його рецидив,
листок непрацездатності для
проведення безперервного курсу
лікування та оздоровлення може
видаватися на строк до 10 місяців, за
такими особами протягом усього цього
строку зберігається місце роботи.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками районного суду та виходив
із того, що оскільки позивачкою
доведено факт захворювання на
туберкульоз, то їй відповідно до вимог
ч. 2 ст. 25 закону України «Про захист
населення від інфекційних хвороб» міг
видаватися листок непрацездатності на
строк до 10 місяців та за
нею мало зберігатись місце роботи
протягом її перебування на лікуванні,
а, відтак, її звільнення є незаконним.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3
працювала в СТОВ «Дружба-Нова» з 2001
року різноробочою, а з 12 травня 2011 року
переведена на посаду старшого кухаря
їдальні с. Озеряни СТОВ «Дружба-Нова».

З лютого 2013 року позивачка хворіє на
туберкульоз лівої легені, який було
виявлено під час проходження
флюорографічного обстеження.
Позивачка лікувалась як стаціонарно,
так і амбулаторно, про що їй видавались
листки непрацездатності.

Наказом від 15 липня 2013 року № 151-ос
ОСОБА_3 було звільнено на підставі п. 5
ст. 40 КЗпП України у зв'язку з
нез'явленням на роботі протягом більше
як чотирьох місяців підряд внаслідок
тимчасової непрацездатності. На дату
звільнення позивачка перебувала на
лікарняному.

Вирішуючи спір, суди виходили із того,
що п. 5 ст. 40 КЗпП України передбачено
звільнення працівника у зв'язку з
нез'явленням на роботу протягом більше
як чотирьох місяців підряд внаслідок
тимчасової непрацездатності, не
рахуючи відпустки по вагітності і
пологах, якщо законодавством не
встановлений триваліший строк
збереження місця роботи (посади) при
певному захворюванні.

Крім того, апеляційний суд послався на
ст. 25 Закону України «Про захист
населення від інфекційних хвороб»,
відповідно до якої особам
працездатного віку, в яких вперше
виявлено захворювання на туберкульоз
або стався його рецидив, листок
непрацездатності для проведення
безперервного курсу лікування та
оздоровлення може видаватися на строк
до 10 місяців. За такими особами
протягом цього строку зберігається
місце роботи.

Апеляційний суд вважав, що позивачка
хворіла на туберкульоз, що нею
доведено, а тому їй міг видаватися
листок непрацездатності строком до 10
місяців і протягом цього строку за нею
мало зберігатися робоче місце.

Проте такого висновку апеляційний суд
у порушення ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України дійшов з неповним
встановленням фактичних обставин
справи, нез'ясуванням правовідносин,
які виникли між сторонами, та яка
правова норма до цих правовідносин
застосовується.

Апеляційний суд не врахував, що
відповідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про
боротьбу із захворюванням на
туберкульоз» від 5 липня 2001 року
№ 2586-ІІІ уперше виявленим
хворим на заразні форми туберкульозу,
які є застрахованими особами за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю та
витратами, зумовленими похованням,
листок непрацездатності видається на
весь визначений лікарем період
проведення основного курсу лікування.
За висновком медико-соціальної
експертної комісії листок
непрацездатності зазначеним особам
може бути продовжено, але не більше як
на 10 місяців з дня початку основного
курсу лікування. На весь період
лікування хворого на туберкульоз за
ним зберігається місце роботи.

Аналіз вказаної статті дає підстави
для висновку, що для того, щоб місце
роботи зберігалося за особою, яка
безперервно відсутня на робочому місці
строком до 10 місяців у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю, потрібно
щоб вона хворіла на туберкульоз;
хворіла вперше; хворіла на заразні
форми, або рецидив. Виключення із цього
переліку хоча б одного із пунктів, не
дає особі право на пільгу у вигляді
збереження за нею робочого місця
протягом 10 місяців безперервного
лікування.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про боротьбу із захворюванням
на туберкульоз» туберкульоз -
соціально небезпечна інфекційна
хвороба, що викликається
мікробактеріями туберкульозу.

Із виписки амбулаторної картки від 27
вересня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3
хворіла на туберкулему верхньої долі
лівої легені.

Крім того, позивачку після виявлення
цього захворювання було направлено
комплексну діагностику, під час якої у
мокротинні позивачки не виявили
мікробактерії туберкульозу.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
протидію захворюванню на туберкульоз»
хворий на заразну форму туберкульозу -
хворий на туберкульоз, у мокротинні
якого виявляються мікробактерії
туберкульозу, який є джерелом інфекції
для осіб, які з ним контактують.

Таким чином, оскільки відсутні медичні
докази того, що ОСОБА_3 хворіла на
заразну форму туберкульозу, то
апеляційний суд не визначився із тим,
чи мала вона право бути відсутньою на
робочому місці протягом 10 місяців у
зв'язку з лікуванням.

Апеляційний суд зазначене не врахував
та усупереч ст. 212-214, 315 ЦПК
України не визначився з характером
спірних правовідносин, не застосував
норму матеріального права, яка
підлягала застосуванню та прийшов до
передчасного висновку про
незаконність звільнення позивачки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю
«Дружба-Нова» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 21 грудня
2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко