МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ
СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 521/5311/13ц
Пр. № 2/521/1924/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Бондаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним та визнання права особистої
власності, та за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_5 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, та визнання права особистої
власності,

встановив:

У квітні 2013р. ОСОБА_2 звернулася до суду
з уточненим та доповненим в подальшому
позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, посилаючись на те, що вона на
підставі свідоцтва про право власності
від 18 травня 2006р. була власником
нежилих приміщень виставочного салону,
розташованого по АДРЕСА_1. Зазначала, що
в жовтні 2010р. її чоловіка ОСОБА_4 було
затримано за підозрою у скоєнні
злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.201
КК України. Оскільки існувала загроза
перекваліфікації його дій на ч.2 ст.201
КК України, санкції якої, передбачала
додаткове покарання у вигляді
конфіскації майна, тобто існувала
реальна можливість втрати майна, ними
спільно було прийнято рішення
переоформити їх спільне майно на
ОСОБА_3, з якою вони були давно знайомі і
яка погодилася їм допомогти. Тому,
15.11.2010р. між нею та відповідачкою, за
згодою їх чоловіків, було укладено
договір купівлі-продажу. В подальшому,
ОСОБА_4, був засуджений, а згодом був
звільнений від покарання у зв'язку із
декриміналізацією його дій.

Позивачка стверджувала, що за
відсутності обставин, щодо притягнення
ОСОБА_4 до кримінальної
відповідальності, цей правочин взагалі
не було би вчинено, оскільки вони з
чоловіком не збиралися продавати
нежитлове приміщення, розташоване по
АДРЕСА_1, та і ціна, яка зазначена в
договорі купівлі-продажу 17579,00 грн. не
відповідала реальній вартості цього
майна. Крім того, про відсутність
наміру реального настання правових
наслідків, передбачених для договору
купівлі-продажу, свідчить та обставина,
що відповідачка на одинадцятий день
після укладення вказаного договору
видала на її ім'я довіреність на право
розпорядження вказаним приміщенням, в
тому числі з правом його продажу та
здавання в оренду та іпотеку строком
на п'ять років, яку 31.03.2013р. скасувала і в
той же день видала нову довіреність на
представництво її інтересів стосовно
вказаного вище майна з правом здавання
його в оренду але вже без права продажу.
Крім того, 27.03.2013р. ОСОБА_3 видала
довіреність на ім'я ОСОБА_4 на право
розпорядження вказаним приміщенням, що
за думкою позивачки свідчить про те, що
відповідачка усвідомлює належність
вказаного приміщення подружжю ОСОБА_4
та не оспорює цього. Посилаючись на
вказані обставини та на вимоги ст.233 ЦК
України, позивачка просила суд визнати
договір купівлі-продажу нежилих
приміщень, укладений 15.11.2010р. між нею та
ОСОБА_3, недійсним, та визнати за нею
право особистої власності на 1/2 частину
нежилих приміщень виставочного салону,
що складаються з нежилих приміщень
першого поверху, загальною площею 84,8
кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.).

Ухвалою суду від 26.11.2013р. до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог був
залучений чоловік позивачки - ОСОБА_4
(а.с.139).

Ухвалою суду від 03.03.2014р. до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог був
залучений чоловік відповідачки -
ОСОБА_5 (а.с.172).

У березні 2014р. ОСОБА_4, як третя особа,
яка заявляє самостійні вимоги
звернувся до суду з уточненим та
доповненим в подальшому позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5,
посилаючись на те, що в період шлюбу з
ОСОБА_2 вони придбали нежилі приміщення
виставочного салону, розташованого по
АДРЕСА_1. Право власності на вказані
приміщення на підставі свідоцтва про
право власності від 18.05.2006р. були
оформлені на ОСОБА_2 Зазначав, що в
жовтні 2010р. його було затримано за
підозрою у скоєнні злочину,
передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.201 КК
України. Оскільки існувала загроза
перекваліфікації його дій на ч.2 ст.201
КК України, санкції якої, передбачали
додаткове покарання у вигляді
конфіскації майна, тобто існувала
реальна можливість втрати майна, ним і
ОСОБА_2 було спільно прийнято рішення
переоформити їх спільне майно на
ОСОБА_3, з якою вони були давно знайомі і
яка погодилася їм допомогти. Тому,
15.11.2010р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та за їх з
ОСОБА_5 згодою, було укладено договір
купівлі-продажу нежилих приміщень
виставочного салону, розташованого по
АДРЕСА_1. Зазначав, що в подальшому, він
був засуджений, а згодом був звільнений
від покарання у зв'язку із
декриміналізацією його дій.

ОСОБА_4 стверджував, що за відсутності
обставин, щодо притягнення його до
кримінальної відповідальності, цей
правочин взагалі не було би вчинено,
оскільки вони з дружиною не збиралися
продавати вище вказані нежитлові
приміщення, та і ціна, яка зазначена в
договорі купівлі-продажу 17579,00 грн. не
відповідала на той час реальній
вартості цього майна. Крім того, про
відсутність наміру реального настання
правових наслідків, передбачених для
договору купівлі-продажу, свідчить та
обставина, що ОСОБА_3 після укладення
вказаного договору видавала на його
ім'я та на ім'я ОСОБА_2 довіреністі на
право розпорядження вказаним
примішенням, а також на представництво
її інтересів стосовно вказаного вище
майна з правом здавання його в оренду,
що за думкою позивача свідчить про те,
що відповідачка усвідомлює належність
вказаного приміщення йому та ОСОБА_2
Крім того, ОСОБА_4 вказав на те, що
відповідно до ст.60 СК України, та ст.368
ЦК України вище вказані нежитлові
приміщення, є їх з ОСОБА_2 спільною
сумісною власністю, і кожний з них має
право на 1/2 їх частину. Посилаючись на
вказані обставини та на вимоги ст.233 ЦК
України, позивач просив суд визнати
договір купівлі-продажу нежилих
приміщень, укладений 15.11.2010р. між ОСОБА_2
та ОСОБА_3, недійсним, та визнати за ним
право власності на 1/2 частину нежилих
приміщень виставочного салону, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач за первісним позовом, та
відповідач за позовом ОСОБА_4, та її
представник діючий за ордером та
договором від 05.08.2013р. в судовому
засіданні свої позовні вимоги
підтримали, визнали позовні вимоги
ОСОБА_4, та просили їх задовольнити у
повному обсязі (а.с.74,75).

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги ОСОБА_2, та
позовні вимоги ОСОБА_4 визнала в
повному обсязі та просила суд їх
задовольнити, надав до суду заяву про
визнання позовних вимог (а.с.217).

Представники ОСОБА_4 за довіреністю від
26.03.2014р. в судовому засіданні позовні
вимоги ОСОБА_4 підтримали, визнали
позовні вимоги ОСОБА_2, та просили їх
задовольнити у повному обсязі (а.с.199).

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог: ОСОБА_5 в судове засідання не
з'явився, про дату, час і місце слухання
справи повідомлявся відповідно до
вимог ст.74 ЦПК України (а.с.202).

Суд, дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши і оцінивши надані
докази в їх сукупності вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним та визнання права особистої
власності, та за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, та визнання
права особистої власності, підлягають
задоволенню у повному обсязі, виходячи
з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються
розділом 4 главою 16, книги першої та
главами 26, 29 книги третьої Цивільного
кодексу України, главою 8 Сімейного
кодексу України, тому при винесенні
рішення суд застосовує норми
матеріального права, якими регулюються
правовідносини, які виникли між
сторонами.

Відповідно до ст.41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним йому майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2
перебувають у шлюбі, зареєстрованому
15.10.1999р. Першим Малиновським відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Одеського міського управління
юстиції (а.с.189).

За час шлюбу сторони придбали
нежитлові приміщення виставочного
салону, розташованого по АДРЕСА_1,
загальною площею 84,8 кв.м., що
підтверджується свідоцтвом про право
власності від 18 травня 2006р., виданого
виконавчим комітетом Одеської міської
ради, яке оформлене на ім'я ОСОБА_2

Таким чином, вказане вище майно було
придбане сторонами у період шлюбу за
їх спільні кошти і є спільною сумісною
власністю подружжя.

Так як сторони не заперечували факт
того, що вищезазначене майно, є їх
спільною сумісною власністю, то
відповідно до 61 ЦПК України дані
обставини, не підлягають доказуванню.

Відповідно до виписки Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців та
свідоцтва платника єдиного податку,
ОСОБА_2 зареєстрована, як фізична
особа - підприємець (а.с.27,28).

З матеріалів справи вбачається, що
нежитлові приміщення виставочного
салону, розташованого по АДРЕСА_1,
загальною площею 84,8 кв.м., ОСОБА_2
використовувала для здійснення
підприємніцької діяльності.

В судовому засіданні встановлено, що в
жовтні 2010р. ОСОБА_4 було затримано за
підозрою у скоєнні злочину,
передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.201 КК
України.

Встановлено, що оскільки існувала
загроза перекваліфікації дій ОСОБА_4 на
ч.2 ст.201 КК України, санкції якої,
передбачали додаткове покарання у
вигляді конфіскації майна, тому ними
спільно було прийнято рішення
переоформити їх спільне майно на
ОСОБА_3, з якою вони були давно знайомі і
яка погодилася їм допомогти.

15.11.2010р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, за згодою
їх чоловіків, було укладено договір
купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2
продала, а ОСОБА_3 купила нежитлові
приміщення виставочного салону,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що
складаються з нежилих приміщень
першого поверху, площею 84,8 кв.м. (а.с.6).

18.11.2010р. право власності ОСОБА_3 на
нежитлові приміщення виставочного
салону, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, було зареєстровано в КП «МБТІ
та РОН», що підтверджується
інформаційною довідкою з Реєстру прав
власності на нерухоме майно (а.с.43,70,92).

З пояснень сторін в судовому засіданні
вбачається, що метою укладення
договору купівлі-продажу від 15.11.2010р.
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, було збереження
майна, а саме нежитлових приміщень
виставочного салону, розташованого по
АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_4 та ОСОБА_2
на праві спільної сімісної власності.

Судом встановлено, що вироком
Іллічівського міського суду Одеської
області від 23.03.2011р. ОСОБА_4 був
засуджений за ч.2 ст.15, ч.1 ст.201 КК
України до трьох років позбавлення
волі, з конфіскацією предметів
контрабанди та звільнений від
покарання умовно, а згодом в загалі був
звільнений від покарання у зв'язку із
декриміналізацією його дій (а.с.22-26).

Встановлено, і сторонами не
заперечувалося, що після укладення
договору купівлі-продажу від 15.11.2010р.
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, остання 26.11.2010р.
надала на ім'я ОСОБА_2 довіреність на
право розпорядження вказаним
приміщенням, в тому числі з правом його
продажу та здавання в оренду та
іпотеку строком на п'ять років, яку
21.03.2013р. скасувала і в той же день видала
нову довіреність на представництво її
інтересів стосовно вказаного вище
майна з правом здавання його в оренду
але вже без права продажу, яка була
скасована 07.06.2013р. Крім того, 27.03.2013р.
ОСОБА_3 видала довіреність на ім'я
ОСОБА_4 на право розпорядження
приміщеннями виставочного салону,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.123-129,136).

На підтвердження відсутності наміру
реального настання правових наслідків,
передбачених для договору
купівлі-продажу від 15.11.2010р., укладеного
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, остання надала
суду копії договорів на поставку
житлово-комунальних послуг в нежитлові
приміщення виставочного салону,
розташованого по АДРЕСА_1, договір
оренди вказаних приміщень, укладених
між нею та відповідними організаціями
і фізичними особами - підприємцями, та
платіжні квитанції про сплату
комунальних платіжів (а.с. 7-21, 99-103,157).

В судовому засіданні ОСОБА_2 поясняла,
і ОСОБА_3 не заперечувала, що після
укладення договору купівлі-продажу від
15.11.2010р., нежитлові приміщення
продовжували залишатися в її
користуванні та розпорядженні.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

За таких обставин, суд вважає що між
сторонами на підставі зазначених вище
правочинів виникли зобов'язальні
відносини, отже належним способом
захисту, є зобов'язальний - визнання
цих правочинів недійсними.

Саме до цього зводяться роз'яснення,
надані Пленумом Верховного Суду
України у п. 10 постанови «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009р. №9.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням у
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст.203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких
необхідно для чинності правочину.

Тобто, правочин є недійсним, якщо він
укладений із порушенням вимог закону.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

Правочин, вчинений внаслідок впливу
тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно з роз'яснень п.23 постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.2009р. «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» вбачається, що
правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі ст.233 ЦК України,
якщо його вчинено особою під впливом
тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних умовах, чим друга сторона
правочину скористалася. Тяжкими
обставинами можуть бути тяжка хвороба
особи, членів її сім'ї чи родичів,
смерть годувальника, загроза втрати
житло чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

За таких обставин, суд доходить до
висновку, що зібрані у справі докази,
встановлені судом фактичні обставини
справи та належна оцінка доказів
вказують на наявність підстав для
задоволення позовних вимог сторін про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, оскільки судом достовірно
встановлено, що вказаний договір був
укладений сторонами у зв"язку з
притягненням ОСОБА_4 до кримінальної
відповідальності з метою збереження
майна, та на на вкрай невигідних
умовах.

Крім того, суд враховує, що
відповідачка ОСОБА_3 повністю визнала
позовні вимоги сторін, а тому у
відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України
зазначені обставини не підлягають
доказуванню.

Що стосується позовних вимог сторін
стосовно визнання за сторонами права
особистої власності на майно, то суд
вважає, що дані позовні вимоги
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Статтею 63 СК України передбачено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Таким чином, нежилі приміщення
виставочного салону, що складаються з
нежилих приміщень першого поверху,
загальною площею 84,8 кв.м., розташованих
за адресою: АДРЕСА_1 були придбані
сторонами у період шлюбу для їх сім'ї за
їх спільні кошти, а тому воно є спільною
сумісною власністю подружжя і належить
їм на праві спільної сумісної
власності в рівних частках, у зв'язку з
чим сторони мають рівні права відносно
нього та відповідно на його розподіл
між собою.

Згідно ст. 60, ч.1 ст. 70 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. У разі поділу майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

З роз'яснень п.23 Постанови Пленуму ВС
України від 21.12.2007р. №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин
2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Таким чином, суд вважає, що оскільки
нежилі приміщення виставочного салону,
що складаються з нежилих приміщень
першого поверху, загальною площею 84,8
кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1
придбані сторонами за час шлюбу, то
вони належить їм на праві спільної
сумісної власності. У разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
дружини та чоловіка є рівними.

За таких обставин суд доходить до
висновку про задоволення позовних
вимог сторін про визнання за ними в
рівних частках права особистої
власності на нежилі приміщення
виставочного салону, загальною площею
84,8 кв.м., що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, і кожній із сторін належить по
1/2 їх частини.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує, у
тому числі, питання щодо розподілу між
сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі становить
5481,70грн., який сплачено сторонами при
зверненні до суду.

Керуючись ст. 15,16, 203, 212-215,216, 233, 368, 372 ЦК
України, ст.60,70 СК України, ст.ст. 10, 11, 88,
209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті
особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання
договору купівлі-продажу недійсним -
задовольнити.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_5, про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, та визнання права особистої
власності - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу
нежилих приміщень виставочного салону,
розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що
складаються з нежилих приміщень
першого поверху, загальною площею 84,8
кв.м., укладений 15 листопада 2010року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстровий номер 1050 - недійсним.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої
власності на 1/2 частину нежилих
приміщень виставочного салону,
розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що
складаються з нежилих приміщень
першого поверху, загальною площею 84,8
кв.м.

Визнати за ОСОБА_4 право особистої
власності на 1/2 частину нежилих
приміщень виставочного салону,
розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що
складаються з нежилих приміщень
першого поверху, загальною площею 84,8
кв.м.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя:
О.М.Сегеда

15.05.2014