Справа №127/6056/14-ц
Провадження № 2/127/2844/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2014 року

Вінницький міський суд Вінницької
області в складі

Головуючого судді Борисюк І. Е.,

За участю: секретаря Пєскова Є.Д.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Вінниці цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду
Вінницької області звернувся ОСОБА_2 з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що 12.01.1978 року
позивач із відповідачем уклав шлюб.
03.03.2014 року під час перебування на
лікуванні позивача, відповідач
скористалась його безпорадним станом і
без його відома отримала кошти в сумі 174
000, 00 гривень. Кошти, які привласнила
дружина позивача - відповідач, є його
особистою власністю так як це його
пенсійне забезпечення.

Вище викладене й стало підставою для
звернення до суду із вимогами про
стягнення з відповідача на користь
позивача на підставі ст. 1212 ЦК України
коштів в сумі 174 000, 00 гривень.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги в
повному обсязі, аргументуючи мотивами
викладеними в позовній заяві, та просив
їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не
з'явилась, хоча належним чином була
повідомлена про час і місце розгляду
справи. Про причини неявки суду не
повідомлено. Судом визнано причини
неявки в судовое засідання
неповажними.

По справі встановлені наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач має
рахунок НОМЕР_1 в ПАТ «Державний
ощадний банк України», на якому
перебував вклад станом на 03.03.2014 року в
сумі 174 000, 00 гривень, що підтверджується
його ощадною книжкою. (а.с. 5)

Згідно заяви на видачу готівки № 103064
від 03.03.2014 року ОСОБА_3 було знято кошти
з рахунку ОСОБА_2 в сумі 174 000, 00 гривень.
(а.с. 48-49)

Судом встановлено, що вищевказані
кошти відповідачем були зняті з
рахунку позивача на підставі виданої
ним ОСОБА_3 довіреності. (а.с. 47, 50)

Так, ОСОБА_2, розпорядившись своїм
правом надати довіреність іншій особі
на право отримання коштів зі вкладу,
оформивши її в установі Ощадбанку, або
в іншому порядку згідно з чинним
законодавством України, оформив 19.03.2012
року довіреність, якою уповноважив
ОСОБА_3 розпоряджатись рахунками,
отримувати (перераховувати) кошти з
рахунків, закрити рахунки, та інше, що
не суперечить чинному законодавству
України. Довіреність видана на три роки
та дійсна до 19.03.2015 року. (а.с. 50)

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України
звужує застосування інституту
безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
адже отримане однією із сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню іншій
стороні на підставі ст. 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпідставності такого виконання.

Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених нормами ЦК
України до моменту його виконання, таке
виконання має правові підстави
(підстави, на яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією із сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у випадку, коли поведінка
набувача, потерпілого, інших осіб або
подія утворюють правову підставу для
набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава у
встановленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі. Або ж коли
набуття відбулось у зв'язку з
договором, але не на виконання
договірних умов.

Судом встановлено, що строк дії
довіреності від 19.03.2012 року, виданої
позивачем відповідачу, не закінчився;
вона не скасована ОСОБА_2; відповідач не
відмовилась від вчинення дій, що були
визначені довіреністю. Отже,
представництво за даною довіреністю не
припинено.

Також, судом прийнято до уваги, що
грошові кошти, що є предметом спору є
спільною сумісною власністю подружжя -
позивача та відповідача, які з 12.01.1978
року перебувають у зареєстрованому
відділом РАЦС ВМУЮ Вінницької області.
(а.с. 4зв.) Доводи позивача про те, що ці
кошти є його особистою власністю,
оскільки є пенсійним його
забезпеченням, спростовуються
положенням ч. 2 ст. 61 СК України, якою
чітко визначено, що пенсія, одержана
одним із подружжя, зокрема, є об'єктом
права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Отже, суд приходить до висновку, що
відповідач правомірно, на підставі
виданої позивачем довіреності, зняла з
рахунку позивача грошові кошти в сумі
174 000, 00 гривень. Дана довіреність на
даний час є дійсною і передбачає право
відповідача і надалі розпоряджатись
рахунком позивача. Суд вважає, що даний
спір пов'язаний саме із розпорядженням
спільною сумісною власністю подружжя.
Отже, правовідносини сторін не
регулюються ст. 1212 ЦК України. Також,
вирішуючи питання про набуття та
збереження майна без достатньої
правової підстави, суд не може виходити
за межі позовних вимог та вирішувати
питання про поділ майна подружжя.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб в межах заявлених ними вимог та на
підставі наданих доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК
України, відповідно до ст. 60 ЦПК
України. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір. Докази не
можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
переконання в тому, що позов не
підлягає задоволенню, оскільки є
необґрунтованим і недоведеним
належними і допустимим доказами.

Позивач на час звернення до суду був
звільнений від сплати судового збору
на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України
«Про судовий збір».

На підставі вище викладеного,
керуючись ст.ст. 15, ч. 1 ст. 237, ст. 1212 ЦК
України, ч. 2 ст. 61, ч. 1 ст. 63 СК України,
ст.ст. 2, 3, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення коштів в розмірі
174 000, 00 гривень - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: