Головуючий у І інстанції В.В.
ЖуравськийПровадження № 22-ц/780/3180/14
інстанції Мережко М.В.Категорія 41
УХВАЛА

Іменем України

05 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_2, ОСОБА_6 про виселення із
житлового будинку.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року позивач звернувся в
суд із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є
власником будинку за адресою: АДРЕСА_2.

У 2008 році ОСОБА_2, дочка позивача, разом
із чоловіком ОСОБА_5 попросили надати
їм можливість пожити у будинку. У них
було скрутне матеріальне становище і
тому вони мали намір здавати свою
квартиру в оренду, щоб отримати гроші.
Позивачу вони обіцяли платити 500 грн на
місяць за проживання у будинку.
Погодившись на такі умови, позивач
попередив, що з настанням пенсійного
віку, він переїде жити до будинку і
відповідачі мають звільнити будинок.

Відповідачі під час проживання зробили
деякі ремонтні роботи у будинку -
замінили частину вікон, дверей,
зруйнували грубу. Дозволу робити якісь
переобладнання у будинку позивач не
надав.

Після досягнення пенсійного віку,
позивач звернувся до відповідачів з
проханням звільнити будинок, оскільки
він сам мав намір проживати в ньому,
однак відповідачі не реагували на його
звернення.

Жоден із відповідачів у спірному
будинку не зареєстрований, права на цей
будинок на мають, тому відповідно до ст.
391 ЦК України, він як власник будинку,
якому перешкоджають у здійсненні права
власності, просить виселити
відповідачів із спірного будинку.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, в якій просила рішення
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції. В
апеляційній скарзі посилалася на те, що
судом неповно з'ясовані обставини, що
мають значення для справи, суд не
врахував, що іншого житла у
відповідачів немає, рішення суду не
містить висновків про те, які
правовідносини існують між сторонами,
крім того, позивач ОСОБА_3 не
відшкодував їм витрати, які
відповідачі понесли, виконуючи
ремонтні роботи у будинку.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Як встановлено судом першої інстанції
ОСОБА_3 є власником будинку за адресою:
АДРЕСА_2. (а.с. 5).

Зареєстрований позивач за адресою:
АДРЕСА_1.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_3
звертався із заявою до правоохоронних
органів щодо вчинення протиправних дій
громадянкою ОСОБА_7, яке було
зареєстроване до журналу єдиного
обліку заяв та повідомлень про вчинені
кримінальні правопорушення та інші
події у травні 2013 року (а.с. 19).

Заперечуючи проти позову, відповідачі
зазначали, що вони заселилися до
будинку з дозволу власника - позивача
по справі, ремонт робили з його дозволу.

Відповідачі фактично підтвердили, що
вони не виселяються, у зв'язку із тим, що
ОСОБА_3 відмовляється відшкодувати їм
витрати, понесені під час ремонту у
будинку. Крім того, усну домовленість
із позивачем щодо проживання у будинку,
вони вважають договором найму жилого
приміщення, а усний договір про
виконання ремонту у будинку договором
підряду, разом з тим позовних вимог
відповідно до вимог закону до ОСОБА_3 не
пред'являють.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_4,
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3. (а.с.
58), ОСОБА_2 зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1 ( а.с. 62-63), ОСОБА_6
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 07
грудня 2013 року по 07 червня 2014 року.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу
України сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права і
обов'язки.

Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку із
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно. Дитина належить до
сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно
з ними не проживає.

Відповідно до змісту вказаної статті,
відповідачі не є членами сім'ї ОСОБА_3,
належних доказів, відповідно до ст. 60
ЦПК України, про спільне проживання із
ОСОБА_3, ведення спільного
господарства, наявність взаємних права
і обов'язків, утримання будинку, сплату
комунальних послуг, відповідачі не
надали ні суду першої інстанції, ні
суду апеляційної інстанції. Як видно із
матеріалів справи і цього не
заперечують сторони, позивач і
відповідачі проживають в різних
місцях, і спільного господарства не
вели.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
май на будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України, ст. 48 Закону України "Про
власність").

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири) (на відміну
від договору найму (оренди) житла -
ст.ст. 810, 814 ЦК України).

Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає
збереження такого права користування
житлом лише для членів сім'ї, які
припинили сімейні відносини з
власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

Зазначені висновки не суперечать
нормам ст. 47 Конституції України,
ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК
України, враховуючи, що право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Враховуючи, що відповідачі не набули
самостійного права на житло з підстав,
передбачених законом (найм, оренда,
вселення наймачем чи на підставі
ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст.ст. 61, 64
ЖК України), вірним є висновок суду про
виселення відповідачів із спірного
будинку.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам, та
дійшов правильного висновку про
задоволення позову, підстави для
скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів у касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ .

Головуючий:

Судді: