АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
22-ц/796/4382/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Шум Л.М. Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Білич І.М.
05 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого судді:
Суддів:
Кулікової С.В, Поліщук Н.В.
Заліській Г.Г., Гречка Т.В.
за участю: представника позивача
представника відповідачів
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 3 лютого 2014 року по цивільній справі
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
в с т а н о в и л а :
Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 3 лютого 2014 року позов
було частково задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» залишок заборгованості по
кредиту в розмірі 15 660,24 доларів США, що
еквівалентно 125 172,29 гривень, несплачені
відсотки по кредиту в розмірі 8 264,58
доларів США, що еквівалентно 66 058,78
гривень, пеню в розмірі 125 172,29 гривень
та судовий збір в розмірі 3 164, 03 гривни.

У іншій частині позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав
апеляційну скаргу. Де ставив питання
про скасування рішення суду та
постановлення нового про відмову у
задоволенні позову у повному обсязі.
Мотивуючи свою вимогу тим, що судом
порушені норми матеріального та
процесуального права.

Апелянт, представник апелянта та
відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні
підтримали подану апеляційну скаргу,
просили суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому
засіданні не визнав подану апеляційну
скаргу, заперечував проти її
задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення,
колегія суддів вважає, що подана
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом при розгляді справи було
встановлено, що 13.04.2006 року між АКБ
«Райффайзенбанк Україна», та
відповідачем ОСОБА_5 був укладений
кредитний договір № СЬ-008/252/2006, який
складається із двох частин та за
умовами якого банк надав останньому
кредит на придбання автомобіля «
Фольксваген пассат» .

У забезпечення виконання умов
кредитного договору 13.04.2006 року між
банком та ОСОБА_6 був укладений договір
поруки, відповідно до якого остання
зобов'язалася нести солідарну
відповідальність з відповідачем
ОСОБА_5

У зв'язку з неналежним виконанням
ОСОБА_5 своїх зобов'язань по кредитному
договору, у жовтні 2006 року, банк
звернувся до приватного нотаріуса з
заявою про вчинення виконавчого напису
з метою звернення стягнення на предмет
застави, а саме: легкового автомобіля
Фольксваген пассат, реєстраційний
номер НОМЕР_1. Заява була задоволена і
26.10.2006 року приватним нотаріусом був
виданий виконавчий напис.

Постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м.
Києві від 10.11.2006 року було відкрито
виконавче провадження з виконання
зазначеного вище виконавчого напису
щодо стягнення за рахунок заставного
майна боргу у розмірі 46 757,24 доларів США.
Постановою ВДВС Оболонського РУЮ у м.
Києві від 27.12.2010 року виконавчий
документ був повернутий стягувачу,
оскільки заставне майно, а саме:
автомобіль було реалізовано за ціною 68
553,97 гривень.

05.11.2010 року у відповідності до ст.ст. 512,
514, 1077,1079,1082,1084 ЦК України ПАТ « ОТП Банк»
та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали
договір купівлі - продажу кредитного
портфеля, у відповідності до умов
якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
прийняло право вимоги за кредитним
договором від 13.04.2006 року.

Тому звертаючись до суду позивач( ТОВ
«ОТП Факторинг Україна») вказував на
те, що відповідач ОСОБА_5 систематично
порушував умови кредитного договору та
не виконав належним чином свої
зобов'язання, внаслідок чого допустив
заборгованість, яка станом на 08.04.2013
року становить 23 924,82 доларів США (
складається із залишку заборгованості
по кредиту в розмірі 15 660,24 доларів США,
що еквівалентно 125 172,29 грн., несплачених
відсотків по кредиту в розмірі 8 264,58
доларів США, що еквівалентно 66 058,78
гривень. Також ставилися вимоги про
стягнення пені за прострочення
виконання зобов'язання в межах одного
року що становили 697 993, 36 гривень.

Задовольняючи частково позовні вимоги
позивача, суд першої інстанції виходив
з вимог ст. 525 ЦК України, та зазначив, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином і
відповідно до умов договору. А тому, з
урахуванням вимог ст. 1054 ЦК України,
позичальник повинен повернути кредит
та сплатити визначені умовами договору
додаткові витрати.

Вказуючи також що, згідно вимог ст.ст.
553, 554 ЦК України за договором поруки
поручитель поручався перед кредитором
за боржника за виконання ним свого
обов'язку та відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником у солідарному порядку у тому
ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату
основного боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Зменшуючи розмір пені з 697 993,36 гривень
до 125 172, 9 гривень суд першої інстанції
вказував на те, що він значно перевищує
фактичний розмір збитків, а тому з
урахуванням ч. 3 ст. 551 ЦК України може
бути зменшеним до розміру залишку
заборгованості за кредитом.

Звертаючись до суду з апеляційною
скаргою апелянт вказував на те, що
судом першої інстанції не було взято
до уваги, що строк пред'явлення вимоги
до поручителя закінчився 14.10.2012 року.
Долучена до позову досудова вимога про
погашення заборгованості за кредитним
договором, направлена на адресу ОСОБА_6
не може розглядатись як належне
звернення до поручителя та відповідно,
бути підставою для задоволення позову,
оскільки вона датована 22 лютим 2013 року,
тобто після закінчення строку, який
встановлено чинним законодавством для
пред'явлення вимог до поручителя в
спірних правовідносинах.

Колегія суддів вважає, зазначені
доводи апеляційної скарги такими що
знайшли своє підтвердження так як
згідно з частиною 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не припинить
вимоги до поручителя.

З договору поруки укладеного між
ОСОБА_6 та ПАТ «ОТП Банк», вбачається,
що в ньому не встановлено строку, після
якого порука припиняється, а умова
договору п. 4.3 про його дію до повного
виконання боржником своїх зобов'язань
перед банком за кредитним договором не
є встановленим сторонами строком
припинення дії поруки, оскільки
суперечить ч.1 ст.251 та ч. 1 ст. 252 ЦК
України, тому в цьому разі підлягають
застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК про те,
що порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

Кредитним договором чітко визначений
строк повного погашення кредиту - 13.04.2012
року( п.2)

За таких обставин у позивача виникло
право пред'явити вимогу до поручителя
про виконання порушеного зобов'язання
боржника щодо повернення кредиту,
починаючи з 13 квітня 2012 року протягом
наступних шести місяців. Таку вимогу до
поручителя банк пред'явив лише 22
лютого 2013 року ( а.с.20 ), тобто вже після
спливу встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК
України шестимісячного строку.

У зв'язку з чим вимоги позивача про
солідарну відповідальність поручителя
щодо повернення коштів за кредитом не
підлягали задоволенню, так як не
ґрунтувалися на нормах діючого
законодавства та матеріалах справи.
Рішення в цій частині підлягає
скасуванню з постановленням нового за
правилами ст. 309 ЦПК про відмову
позивачу у задоволенні заявлених вимог
до відповідача ОСОБА_6 з урахуванням
вищевикладених обставин.

У той же час, колегія суддів вважає
такими що не знайшли свого
підтвердження доводи апеляційної
скарги щодо незастосування до існуючих
правовідносин положень ст.267 ЦК України
при стягнення з позичальника
заборгованості за кредитом, так як у
суді першої інстанції дані заперечення
були предметом судового розгляду та
отримали правове обґрунтування суду у
відповідності до діючих норм
законодавства

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 314, 315,
317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш
и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 3 лютого 2014 року скасувати
в частині стягнення в солідарному
порядку з ОСОБА_6 заборгованості за
кредитним договором, та постановити в
цій частині нове рішення, яким

Товариству з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» відмовити у задоволенні
вимог заявлених до ОСОБА_6 про
стягнення в солідарному порядку
заборгованості за кредитним договором.

У іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: