набрало чинності "___"_________20____р.
Справа № 665/2784/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2014 р. Чаплинський
районний суд Херсонської області в
складі:

головуючого - судді
Кузьменка А.Д.,

секретаря
Собчук М.В.,

представника позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в cмт Чаплинка цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення компенсації за
невикористану відпустку та
відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом, де зазначає, що з 24 травня 2011
року по 02 серпня 2013 року працював на
посаді продавця у фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 У порушення вимог
ст.ст. 47, 117 КЗпП України відповідач не
провів з ним повний розрахунок, а саме:
не виплатив компенсацію за
невикористану відпустку в сумі 2587
гривень 49 копійок, посилаючись на
тимчасові фінансові труднощі. Строк
затримки виплати компенсації з вини
власника складає чотири місяці.
Зазначає, що невиплата компенсації за
невикористану відпустку призвела до
моральних страждань, які виразились у
постійних переживаннях з приводу
неможливості матеріального
забезпечення сім'ї та його особисто.
Моральну шкоду оцінює в сумі 10000
гривень. Просить стягнути з
відповідача на його користь 4600 гривень
за затримку виплати компенсації за
невикористану відпустку, 2587 гривень 49
копійок компенсації за невикористану
відпустку, а також моральну шкоду в
сумі 10000 гривень.

У судовому засіданні позивач
свої вимоги підтримав у повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 позов не
визнала, посилаючись не
необґрунтованість позовних вимог. Суду
пояснила, що на день звільнення ОСОБА_2
02 серпня 2013 року з ним проведено повний
розрахунок за відпрацьований період,
починаючи з 24 травня 2011 року,
відповідно до табелів обліку
використання робочого часу. Право
позивача на щорічні відпустки не
порушено, ним відпустки повністю
використано, жодних претензій з цього
приводу не мав. Вперше позивач заявив
претензію щодо сплати компенсації за
невикористану відпустку через 4,5
місяці після звільнення, звернувшись
із позовом до суду. Також зазначила, що
перед початком трудових відносин з
ОСОБА_2 досягнуто домовленості щодо
періоду використання ним щорічної
відпустки у зимовий період. На
виконання цієї домовленості позивач
використав відпустку: у 2012 році
протягом січня-лютого у кількості 38
днів; у січні-березні 2013 року його
відпустка склала 48 днів, що
підтверджується табелями обліку
робочого часу. Перед звільненням
позивача з роботи за власним бажанням
йому було надано відпустку з 23 липня по
02 серпня 2013 року. За період роботи
ОСОБА_2 отримав заробітну плату на
загальну суму 27250 гривень, замість
нарахованої суми в обсязі 23127 гривень 83
копійки. Грошові кошти, надмірно
отримані позивачем, складають суму 4122
гривні 17 копійок.

Заслухавши пояснення сторін,
допитавши свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5,
дослідивши матеріали справи, суд
встановив такі факти і відповідні їм
правовідносини.

Відповідно до ст. 42
Господарського кодексу України
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Статтею 7 КЗпП України
визначено, що особливості регулювання
праці працівників, які працюють у
фізичних осіб - роботодавців за
трудовими договорами, установлюються
законодавством.

Фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи з правом
найму, мають право використовувати
працю громадян, укладаючи з ними
згідно ст. 21 КЗпП України трудові
договори.

Залучення фізичних осіб до
праці, яка використовується фізичною
особою - підприємцем, здійснюється
шляхом укладання з ними трудового
договору, форму якого затверджено
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 08
червня 2001 року № 260. Реєстрація такого
трудового договору проводиться
відповідальною особою у центрі
зайнятості відповідно до пп. 8-11
Порядку реєстрації трудового договору
між працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю, про що
робиться відповідний запис у трудовій
книжці працівника.

Судом установлено, що
ОСОБА_2 з 24 травня 2011 року по 02 серпня 2013
року працював на посаді менеджера з
продажу у фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 Трудовим договором,
укладеним між сторонами, передбачено,
що оплата праці ОСОБА_2 проводиться в
обсязі за фактично відпрацьований час
в розмірі мінімальної зарплати (п.3
договору). Цим договором режим роботи
менеджера з продажу визначено з 09-ї до
18-ї години (п.4 договору). Тривалість
щорічної оплачуваної відпустки згідно
п. 6 договору становить 24 календарних
днів.

Позивач стверджує, що на час
звільнення з ним, в порушення вимог
статей 47,116 КЗпП України, не проведено
повний розрахунок, а саме: не виплачена
компенсація за невикористані
відпустки протягом періоду роботи у
відповідача.

Відповідно до ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Позивачем на підтвердження
своїх вимог не надано жодних доказів,
що обґрунтовують затримку виплати
компенсації за невикористані
відпустки за відпрацьований час.

В судовому засіданні теж не
встановлено сукупності доказів на
підтвердження обставин, на які
посилається позивач.

Щодо посилань позивача на
ненадання відповідачем до суду
документів: графіку відпусток, його
заяв про надання відпусток,
повідомлення про відпустку, наказу про
надання відпусток та розрахунки по
оплаті суд враховує наступне.

Діловодство або ведення
кадрової документації фізичною особою
- підприємцем є спрощеним на відміну
від юридичних осіб. Зокрема, згідно
процедури, встановленої Порядком
(Наказ № 260) , записи у трудовій книжці
найманого працівника робляться
відповідальною особою державної
служби зайнятості, яка зареєструвала
трудовий договір. Зареєстрований у
центрі зайнятості трудовий договір між
працівником і підприємцем є
документом, який фактично заміняє
традиційні заяву та наказ про
прийняття (звільнення) на роботу.
Чинним законодавством не передбачено
вимог щодо обов'язковості оформлення
фізичними особами-підприємцями
наказів про прийняття і звільнення з
роботи працівників, надання їм
відпусток, встановлення графіку
відпусток тощо. Відсутній окремий
нормативний документ, який би
регулював порядок роботи з документами
фізичних осіб-підприємців.

Враховуючи наведене, суд
дійшов до висновку, що позовні вимоги
не підлягають задоволенню, оскільки
позивачем не доведено обставин, на які
він посилається як на обгрунтування
своїх вимог.

В судовому засіданні не
встановлено порушень законних прав та
інтересів ОСОБА_2, що визначені ст. 237-1
КЗпП України, оскільки позивачем в цій
частині позову не надано обґрунтованих
доказів, які б підтверджували
заподіяння йому відповідачем
моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.
10,11,88,209,212,214,215,218 ЦПК України, ст.ст. 47, 116,
117,233, 237-1 КЗпП України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Херсонської області через
Чаплинський районний суд шляхом подачі
в 10-денний строк з дня його
проголошення апеляційної скарги.

Суддя