АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5264/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Мороз В. П. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

12 червня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кочкової Н.О.,

суддів -
Максюти Ж.І., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі -
Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні і володінні власністю,
вселення та стягнення моральної шкоди
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 15 квітня
2014 року , -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 15 квітня
2014 року позовні вимоги задоволені
частково: зобов'язано ОСОБА_3 не чинити
перешкод ОСОБА_2 у володінні і
користуванні своєю власністю - ?
частиною квартири АДРЕСА_1; зобов'язано
ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 один комплект
ключів від вхідних дверей до квартири;
зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод
ОСОБА_2 у допуску до квартири і
проведенні технічної інвентаризації
квартири спеціалістів ДМБТІ; вселено
ОСОБА_2 у квартиру, в решті позовних
вимог відмовлено (а.с.54-55).

В апеляційній скарзі
відповідачка, посилаючись на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення (а.с. 72-73).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
вироком Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 24 грудня
2009 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК
України до шести років позбавлення
волі та стягнуто з нього на користь
ОСОБА_2 матеріальні збитки у сумі 74 983,35
грн., моральну шкоду у сумі 5 000 грн. та 3
000 грн. на оплату адвоката. У рамках
виконавчого провадження
Індустріальним відділом ДВС
Дніпропетровського МУЮ для погашення
боргу було звернуто стягнення на ?
частину однокімнатної квартири
АДРЕСА_1, що належала на праві власності
ОСОБА_4

30 червня 2011 року приватним нотаріусом
ДМНО ОСОБА_5 було видано ОСОБА_2
свідоцтво про право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13). Дана
квартира розташована на першому
поверсі п'ятиповерхового будинку та
складається з однієї кімнати житловою
площею 17,4 кв.м, кухні - 5,8 кв.м, санвузла -
2,9 кв.м, коридору - 4,4 кв.м та 1,8 кв.м.
Загальна площа квартири - 32,3 кв.м. У
квартирі мешкає дружина засудженого
ОСОБА_4 - відповідачка ОСОБА_3 (без
реєстрації), якій належить ? частина
квартири, та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1
(зареєстрований). ОСОБА_3 зареєстрована
у АДРЕСА_2 (а.с.64).

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно
посилався на ст. 391 ЦК України та
виходив із того, що позивачка має право
розпоряджатися та використовувати
квартиру, яка належить її на праві
спільної часткової власності, однак
ОСОБА_3 чинить їй перешкоди, у квартиру
не допускає ні саму позивачку, ні
спеціалістів КП ДМБТІ, у зв*язку з чим
позивачка позбавлена можливості
провести державну реєстрацію ? частини
спірної квартири. Зокрема, спеціаліст
ДМБТІ виходив за викликом позивачки на
адресу квартири 07 липня 2011 року, 24 січня
2012 року, 24 лютого 2012 року та 18 травня 2012
року (а.с. 14).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном; згідно із вимог ст. ст. 16, 386 ЦК
України власник має право звернутися
до суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Спірна квартира перебуває у спільній
власності сторін та позивач як її
співвласник відповідно до ст. ст. 358, 383
ЦК України та ст. 150 ЖК України вправі
порушувати питання про надання йому
можливості користування належним йому
майном шляхом вселення до квартири.
Зокрема, відповідно до п. 3 ст. 358
Цивільного кодексу України кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. Згідно
зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають
у приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди. Відповідно
до ст. 383 ЦК України власник житлового
будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Відповідно до статті 9 Житлового
кодексу Української PCP ніхто не може
бути обмежений у праві користування
жилим приміщенням інакше як з підстав і
в порядку, передбачених законом.

Стаття 311 Цивільного кодексу України
встановлює, що житло фізичної особи є
недоторканним. Фізична особа не може
бути виселена або іншим чином
примусово позбавлена житла, крім
випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 є власником 1/2
частини спірної квартири, вона має
право користуватися своєю власністю, а
її порушене право підлягає захисту, суд
1 інстанції правильно задовольнив
позовні вимоги.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі на порушення прав
неповнолітнього сина ОСОБА_6 не
заслуговують на увагу, оскільки
заселення однієї кімнати особами
різної статі, які не є родиною, не
допускається у випадку надання жилих
приміщень (ч.2 ст. 50 ЖК України) і не
стосуються захисту права приватної
власності та усунення перешкод у
користуванні нею.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не
спростовують правильність висновків
суду 1 інстанції, яким у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення не
встановлено, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
наданих доказів, тому апеляційний суд
вважає, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, і його слід залишити без
змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - ВІДХИЛИТИ.

Рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 15 квітня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді :