АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 2215/2884/2012
Провадження № 22-ц/792/1026/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області в складі:

головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Грох Л.М.,

при секретарі Гриньовій А.М.,

з участю представника публічного
акціонерного товариства комерційного
банку „Приватбанк" - Москалюк С.А.,

прокурора - Лабко О.В.,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку „Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє також в
інтересах малолітнього ОСОБА_7, треті
особи без самостійних вимог на предмет
спору - Старокостянтинівське РС УДМС
України в Хмельницькій області, орган
опіки та піклування - виконком
Старокостянтинівської міської ради, з
участю прокурора, про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
виселення та зняття з реєстрації та за
зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства комерційного банку
„Приватбанк" про розірвання
кредитного договору та стягнення
коштів з апеляційною скаргою ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_2 на рішення
Старокостянтинівського районного суду
Хмельницької області від 5 березня 2014
року, -

встановила:

У серпні 2012 року ПАТ КБ „Приватбанк"
(далі - Банк) звернулося до суду із
зазначеним позовом, в якому просило в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №HMSWGA00007643 від 19
липня 2007 року в розмірі 57 523,38 доларів
США, що еквівалентно 459 755 грн. 60 коп.
звернути стягнення на предмет іпотеки -
квартиру №2, розташовану по АДРЕСА_1
шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ
«Приватбанк» з укладенням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою особою -
покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на

________________________________________________________________________
______________________

Головуючий у першій інстанції -
Цішковський В.А.
Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 19,27
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх
передбачених нормативно-правовими
актами дій, необхідних для продажу
предмета іпотеки; виселити
відповідачів із вказаної квартири зі
зняттям їх з реєстрації місця
проживання за цією адресою.

На обґрунтування вимог позивач
зазначив, що 19 липня 2007 року між ним та
ОСОБА_2 було укладено кредитний договір
№ НМSWGA00007643, згідно умов якого останній
отримав кредит в розмірі 23 540 доларів
США зі сплатою 0,92% річних на строк до 17
липня 2014 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язання по кредитному договору
між Банком та ОСОБА_4, ОСОБА_3 був
укладений іпотечний договір, за яким
Банку передано в заставу квартиру
АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 належним чином взяті на себе
зобов'язання не виконував, тому
утворилася заборгованість, яка з
врахуванням зменшених під час судового
розгляду позовних вимог за період з
06.08.2009 року по 10.12.2013 року становить 21
200,61 дол. США, з яких: заборгованість по
відсотках - 18 912,61 дол. США; комісія - 2 288
дол. США а також пеня в розмірі 115 940,16
грн.

В зустрічному позові ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_2 просять суд розірвати
кредитний договір № НМSWGA00007643 від 19.07.2007
року, укладений між Банком та ОСОБА_2 з
підстав, передбачених ст. 652 ЦК України,
а саме в зв'язку з істотною зміною
обставин, якими сторони керувалися при
укладенні договору та стягнути з них
солідарно на користь Банку
заборгованість по кредиту станом на
день розірвання договору шляхом
проведення відрахувань з пенсії в
розмірі 20%.

На обґрунтування вимог зазначили,
що ухвалою Старокостянтинівського
районного суду від 11.11.2011 року було
встановлено спосіб та порядок
виконання рішення
Старокостянтинівського районного суду
від 21.12.2009 року про стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ НМSWGA00007643 від 19.07.2007 року у розмірі 218746
грн., шляхом стягнення по 20% з пенсії з
кожного боржника - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ „Приватбанк".
До цього часу вказане рішення суду
виконується у передбаченому ухвалою
порядку. Однак Банк продовжує
нараховувати проценти та пеню на
вищевказану суму боргу, що
підтверджується позовними вимогами -
звернення стягнення на предмет іпотеки
в рахунок заборгованості за кредитним
договором, яка складається із
заборгованості по відсотках, комісії
та пені. Такими діями, на думку
позивачів, Банк в односторонньому
порядку змінив умови договору, що є
підставою для його розірвання. Крім
того, у позичальника з часу укладення
договору істотно змінилися обставини,
оскільки у 2008 році народився син, його
дружина отримала 3 групу інвалідності,
істотно змінився курс валют по
відношенню до гривні.

Рішенням Старокостянтинівського
районного суду Хмельницької області
від 5 березня 2014 року позов Банку
задоволено частково.

В рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№HMSWGA00007643, укладеним 19 липня 2007 року між
закритим акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк» та
ОСОБА_2 в сумі 21 200,61 дол. США, що за
курсом НБУ на дату ухвалення рішення
еквівалентно 206 069 грн. 92 коп., та 115 940
грн. 16 коп., з яких: 18 912,61 дол. США -
заборгованість по процентах, 2 288 дол.
США - заборгованість по комісії; 115 940
грн. 16 коп. - пеня за період з 13 грудня 2012
року по 10 грудня 2013 року, звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
№2 загальною площею 63,1 кв.м, житловою
площею 46 кв.м, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право
власності, виданого відділом
приватизації Старокостянтинівської
міської ради 24 лютого 1995 року та
зареєстрованого в
Старокостянтинівському БТІ в
реєстрову книгу №19-г, номер запису 3662,
реєстраційний номер 6707707.

Предмет іпотеки підлягає реалізації
із застосуванням процедури продажу,
встановленої ст.38 Закону України „Про
іпотеку" шляхом його продажу публічним
акціонерним товариством комерційний
банк «ПриватБанк» з укладенням від
свого імені договору купівлі-продажу з
будь-якою особою покупцем, з отриманням
банком витягу з Державного реєстру
прав власності на нерухоме майно, а
також наданням публічному
акціонерному товариству комерційний
банк «ПриватБанк» усіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

Визначено початкову ціну предмета
іпотеки для реалізації на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна, на підставі оцінки, проведеної
суб'єктом оціночної діяльності
(незалежним експертом) на стадії оцінки
майна під час проведення виконавчих
дій.

З вартості предмета іпотеки
публічному акціонерному товариству
комерційний банк «ПриватБанк» має бути
сплачена заборгованість ОСОБА_2 за
кредитним договором №HMSWGA00007643 від 19
липня 2007 року в сумі 21 200,61 дол. США, що за
курсом НБУ на дату ухвалення рішення
еквівалентно 206 069 грн. 92 коп., та 115 940
грн. 16 коп., з яких: 18 912,61 дол. США -
заборгованість по процентах; 2 288 дол.
США - заборгованість по комісії; 115 940
грн. 16 коп. - пеня за період з 13 грудня 2012
року по 10 грудня 2013 року.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2,
ОСОБА_6 та малолітнього ОСОБА_7 з
квартири АДРЕСА_1. В решті позову
відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
користь публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» по 1 636 грн. 32 коп. судового
збору з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на
користь публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» по 26 грн. 82 коп. судового
збору з кожного.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2 подали
апеляційну скаргу, в якій просять
скасувати його в частині задоволення
позову Банку та відмови у задоволенні
зустрічного позову та ухвалити нове
рішення, яким задоволити зустрічний
позов, закрити провадження в справі за
позовом Банку з підстав, передбачених
ст. 205 ЦПК України.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги апелянти зазначили, що суд не
звернув уваги на порушення Банком
порядку виселення з житлового
приміщення, передбаченого ст. 109 ЖК
України, оскільки ОСОБА_6 з малолітнім
сином ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не були
повідомлені у належній формі про
необхідність виселення в
добровільному порядку; суд помилково
не закрив провадження у справі,
зважаючи на наявність рішення суду від
21.12.2009 року, яке набрало законної сили,
відповідно до якого з ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_2 на користь Банку було стягнуто
заборгованість за спірним кредитним
договором і відмовлено позиву у
зверненні стягнення на предмет іпотеки
- квартиру, яка є предметом даного
спору; сума кредитної заборгованості,
визначена Банком в уточненій позовній
заяві не обґрунтована належними та
допустимими доказами (розрахунком);
судом незаконно було позбавлено
малолітнього ОСОБА_7 права на житло в
зв'язку з його виселенням; висновок
суду про необхідність відмови у
задоволенні зустрічного позову є
помилковим, і таким, що суперечить
вимогам ст. 652 ЦК України.

В судовому засіданні апелянти та їх
представник підтримали доводи
апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу
визначено, що підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Ухвалюючи рішення суд першої
інстанції неповно з'ясував обставини
справи, допустив порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
питання про виселення відповідачів з
житлового приміщення.

Судом встановлено, що 19.07.2007 року
між Банком та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № НМSWGA00007643,
відповідно до якого останній отримав
кредит в розмірі 23 540 дол. США зі
сплатою 0,92% місячних на строк до 17 липня
2014 року.

У випадку порушення умов
кредитного договору позичальник
зобов'язується достроково погасити
заборгованість перед позивачем у
повному обсязі, а останній має право
стягнути кредит достроково, в тому
числі шляхом звернення стягнення на
заставлене майно.

З метою забезпечення виконання
зобов'язання по кредитному договору
між Банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 був
укладений іпотечний договір від 19
липня 2007 року, за яким позивачу
передано в заставу квартиру АДРЕСА_1.

Заборгованість ОСОБА_2 за
кредитним договором розрахована
Банком за період з 06.08.2009 року по 10.12.2013
року становить 21 200,61 дол. США, що за
курсом НБУ на дату ухвалення рішення
еквівалентно 206 069 грн. 92 коп., та 115 940
грн. 16 коп., з яких: 18 912,61 дол. США -
заборгованість по процентах; 2 288 дол.
США - заборгованість по комісії; 115 940
грн. 16 коп. - пеня за період з 13 грудня 2012
року по 10 грудня 2013 року.

Наведений розрахунок правомірно
був прийнятий судом до уваги, оскільки
не було встановлено його
невідповідності вимогам закону,
об'єктивних даних, які б спростували
цей розрахунок відповідачами по
первісному позову надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39
Закону України „Про іпотеку" у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними
зобов'язаннями шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки;
передбачено звернення стягнення на
предмет іпотеки на підставі рішення
суду.

При цьому рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд може
встановити спосіб реалізації предмета
іпотеки: або шляхом проведення
прилюдних торгів, або шляхом
застосування процедури продажу,
встановленої ст. 38 Закону України „Про
іпотеку".

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення є підставою для виселення
всіх громадян, що мешкають у ньому, за
винятками, встановленими законом.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 9
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №5 „Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
право вибору способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо належить виключно
позивачеві (частина 1 статті 20 ЦК
України, статті 3 і 4 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону
України „Про іпотеку" звернення
стягнення на передану в іпотеку
квартиру є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

За таких обставин суд прийшов до
правильного висновку про те, що позовну
заяву слід задоволити частково,
звернувши стягнення на предмет іпотеки
в рахунок кредитної заборгованості.

Визначивши спосіб реалізації
предмету іпотеки із застосуванням
процедури продажу, встановленої ст. 38
Закону України „Про іпотеку" шляхом
його продажу Банком з укладенням від
свого імені договору купівлі-продажу з
будь-якою особою покупцем суд діяв у
відповідності з вимоги ст.ст. 38, 39
Закону України „Про іпотеку".

В той же час висновок суду про
необхідність виселення усіх
відповідачів, крім ОСОБА_5 не в повній
мірі відповідає вимогам закону та
встановленим обставинам справи.

Чинним законодавством України (ст.
40 Закону України „Про іпотеку", ст. 109 ЖК
України) передбачено процедуру
виселення жителів з іпотечного житла,
дотримання якої є обов'язковим.
Зокрема, іпотекодавець зобов'язаний в
письмовій формі повідомити мешканців
квартири (будинку), який є предметом
іпотеки, про необхідність
добровільного виселення з приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
письмової вимоги.

В даному випадку на підтвердження
виконання вказаних вимог закону Банком
надано письмове повідомлення,
адресоване відповідачам ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_3, яке, як вбачається з
поштових повідомлень, було ними
отримано 21.05.2011 року.

При цьому матеріали справи не
містять даних про повідомлення Банком
ОСОБА_6, яка є матір'ю малолітнього
ОСОБА_7 про необхідність виселення зі
спірної квартири, що є порушенням
процедури виселення, встановленої
законом та іпотечним договором,
призвело до порушення житлових прав
вказаних осіб, тому в частині виселення
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 рішення суду не
відповідає вимогам закону і у
задоволенні відповідної позовної
вимоги Банку слід відмовити.

Крім того, враховуючи вимоги ч. 6
ст. 38 Закону України „Про іпотеку"
колегія суддів приходить до висновку
про необхідність змінити рішення суду
в частині порядку визначення
початкової ціни продажу предмета
іпотеки, враховуючи, що на підставі
рішення суду реалізація майна
проводитиметься безпосередньо
банківською установою, а не шляхом
проведення прилюдних торгів в межах
процедури виконання судових рішень
органами державної виконавчої служби.

Відмова у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до Банку є
правомірною, оскільки позивачами не
наведено обставин, які б відповідно до
вимог ст. 652 ЦК України свідчили про
існування істотної зміни обставин,
якими сторони керувалися при укладенні
договору. Нарахування кредитної
заборгованості було проведено Банком
за період після ухвалення рішення
Старокостянтинівського
міськрайонного суду від 21.12.2009 року,
проценти, комісія та пеня були
нараховані на борг, який виник після
21.12.2009 року і не був включений у
вищевказане рішення.

Відсутні в даному випадку також і
підстави для закриття провадження в
справі в частині позовних вимог Банку,
оскільки відсутні обставини,
передбачені п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України
для прийняття відповідного
процесуального рішення. Позовні вимоги
Банку ґрунтуються на інших підставах,
оскільки процедура повідомлення
частини відповідачів про необхідність
виселення з квартири була позивачем
дотримана в 2011 році, тоді як рішення
суду від 21.12.2009 року, яким Банку було
відмовлено у зверненні стягнення на
предмет іпотеки та виселення
відповідачів ухвалено за наслідками
розгляду позовних вимог Банку, поданих
до суду у 2009 році. Крім того, слід також
врахувати що сума позову з урахування
уточнених позовних вимог складається
із кредитної заборгованості, яка не
була предметом розгляду судом при
ухваленні рішення в 2009 році.

Судові витрати між сторонами
підлягають розподілу відповідно до
вимог ст. 88 ЦПК України. Враховуючи, що у
позовних вимогах Банку до ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 слід відмовити, тому з ОСОБА_2 на
корить Банку слід стягнути судові
витрати у вигляду судового збору,
сплаченого Банком при подачі позовної
заяви за вимогу немайнового характеру.

В решті рішення суду відповідає
вимогам закону та фактичним обставинам
справи, тому відсутні підстави для його
скасування в межах доводів апеляційної
скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317,
319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Старокостянтинівського
районного суду Хмельницької області
від 5 березня 2014 року в частині
виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та
стягнення судових витрат скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову публічного
акціонерного товариства комерційного
банку „Приватбанк" до ОСОБА_6, яка діє
також в інтересах малолітнього ОСОБА_7
про виселення з квартири АДРЕСА_1 а
також стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ
КБ „Приватбанк" 26 грн. 82 коп. судового
збору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
„Приватбанк" 53 грн. 64 коп. судових
витрат.

Рішення суду в частині визначення
початкової ціни предмета іпотеки
змінити.

Абзац 4 рішення суду викласти в
наступній редакції:

Визначити початкову ціну предмета
іпотеки для реалізації на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна на підставі оцінки, проведеної
суб'єктом оціночної діяльності.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили
з моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
Р.С. Гринчук