Справа № 341/2785/13-ц
Провадження № 22-ц/779/944/2014
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Горблянського Я.Д.,
Пнівчук О.В.,

секретаря: Турів О.М.,

з участю: апелянта-позивача ОСОБА_2,
його представника ОСОБА_3,

апелянта-відповідача ОСОБА_4, її
представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зменшення розміру
аліментів та додаткових витрат,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 на рішення Галицького районного
суду від 17 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_4 про зменшення
розміру аліментів, в якому, після
уточнення позовних вимог, просив
зменшити розмір аліментів, що
стягуються з нього на користь ОСОБА_4 на
утримання трьох дітей: сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2,
дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 1000 грн.
щомісячно до 500 грн. на кожну дитину в
твердій грошовій сумі щомісячно та
скасувати стягнення з нього на користь
ОСОБА_4 3000 грн. додаткових витрат, які
сплачує раз на рік, так як дані кошти не
використовуються за призначенням.
Позовні вимоги мотивував тим, що
виплачував вказаний розмір аліментів
та приймав участь у вихованні своїх
дітей, матеріально підтримував їх
додатково, однак на даний час у нього
матеріальний стан погіршився. Його
заробіток на даний час становить до 1147
грн. щомісяця, що свідчить про те, що
розмір аліментів перевищує його
доходи. В результаті цього він був
змушений укласти з банком кредитний
договір, щоб мати змогу сплачувати
комунальні послуги, купляти продукти
та інші необхідні речі. Додаткові
кошти, які він сплачує одноразово на
рік на ніби-то оздоровлення старшого
сина ОСОБА_6, витрачаються не за
призначенням. Старший син навчається в
медичному коледжі на першому курсі на
державній формі навчання, санаторії та
інші оздоровчі заклади за три роки не
відвідував. Зазначав, що у зв'язку з
наведеним він не має можливості
сплачувати аліменти у розмірі,
присудженому по рішенню суду, що і
стало причиною звернення до суду з
даним позовом.

Рішенням Галицького районного суду від
17 березня 2014 року позовні вимоги
задоволено частково.

Зменшено розмір аліментів, які
стягуються на підставі рішення
Галицького районного суду
Івано-Франківської області від 28
грудня 2011 року з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 на утримання: сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2,
та дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, з
стягнення щомісячно 1000 грн. на кожну
дитину на стягнення щомісячно 500 грн. на
кожну дитину до досягнення дітьми
повноліття.

Присуджено стягувати з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 аліменти на утримання
трьох неповнолітніх дітей у твердій
грошовій сумі в розмірі 500 грн.
щомісячно на кожну дитину до
досягнення дітьми повноліття.

Зменшено додаткові одноразові витрати,
пов'язані з оздоровленням сина ОСОБА_6 в
розмірі 3000 грн. на рік, визначені
рішенням Галицького районного суду від
28 грудня 2011 року, до 1500 гривень.

Присуджено стягувати з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 одноразово на рік 1500
гривень додаткових витрат, пов'язаних з
оздоровленням сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнення аліментів та додаткових
витрат у новому розмірі визначено
проводити з 17 березня 2014 року.

Припинено стягнення за виконавчими
листами, виданими на підставі рішення
Галицького районного суду
Івано-Франківської області від 28
грудня 2011 року, шляхом відкликання
виконавчих листів з відділу ДВС
Галицького районного управління
юстиції Івано-Франківської області
після остаточного погашення
заборгованості за цими виконавчими
листами.

На вказане рішення сторони по справі
подали апеляційні скарги.

Так, позивач ОСОБА_2 в своїй апеляційній
скарзі із рішенням суду в частині
стягнення з нього 1500 грн. додаткових
витрат, пов'язаних з оздоровленням сина
ОСОБА_6, не погоджується, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що при
скасуванні додаткових витрат на
оздоровлення сина суд взяв до уваги те,
що відповідачем проводилась оплата за
курс лікування сина в
офтальмологічному кабінеті в розмірі
1062 грн., будь-яких інших доказів про
використання виплат на оздоровлення
сина відповідачем не надано, як і не
надано що у позивача мається
заборгованість по сплаті додаткових
витрат і в такому випадку відповідач не
могла використовувати за призначенням.
Однак, з таким висновком апелянт не
погоджується з тих підстав, що
відповідачем не надано жодного доказу
про те, що протягом трьох років вона
використовувала кошти, які сплачував
позивач як одноразову допомогу в
розмірі 3000 грн., на лікування сина.
Вважає, що відповідач не обґрунтувала
потребу дитини в додаткових витратах
належними та допустимими доказами та
не надала розрахунку таких витрат. З
цих підстав апелянт просив рішення
суду в частині стягнення з нього
додаткових витрат скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_4 в поданій
апеляційній скарзі посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, апелянт
зазначає, що при ухваленні рішення від
28 грудня 2011 року про стягнення
аліментів та додаткових витрат
Галицьким районним судом було
враховано матеріальне становище та
стан здоров'я сторін, стан здоров'я
дітей, згоду позивача на стягнення з
нього коштів на оздоровлення сина в
розмірі 3000 грн. На думку апелянта, така
обставина - як погіршення стану
матеріального становища позивача - є
недоведеною, оскільки судом при цьому
не враховано, що ОСОБА_2 перебуває
на обліку як платник податків в ДПІ у
Галицькому районі і згідно довідки
№893/10/17 від 24.09.2013 року обсяг його
виручки від реалізації товарів (робіт,
послуг) згідно поданої декларації за І
півріччя 2013 року склав 641241 грн. З
вказаної суми було сплачено тільки 5%
єдиного податку, в той час як решта
коштів залишається у розпорядженні
позивача і використовується ним на
власний розсуд. З цих підстав просила
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_3 підтримали свою
апеляційну скаргу з наведених у ній
мотивів та просили її задовольнити, а
скаргу відповідача - відхилити.

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5
підтримали свою апеляційну скаргу з
наведених у ній мотивів, просили її
задовольнити та відхилити скаргу
позивача.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
обговоривши доводи апеляційних скарг
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 не підлягає до
задоволення, а апеляційну скаргу
ОСОБА_4 слід задовольнити.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позов та
зменшуючи розмір аліментів, що
стягуються з позивача на користь
відповідача на утримання трьох
неповнолітніх дітей, з 1000 грн. до 500
грн. на кожну дитину, суд виходив з того,
що позивачем укладені кредитні
договори, заробітна плата останнього
не дозволяє йому сплачувати аліменти у
розмірі, встановленому судом, змінені
позовні вимоги ним підтримано,
незважаючи на те, що заробітна плата
позивача становить 1147 грн. Зменшуючи
розмір додаткових витрат, які позивач
зобов'язаний сплачувати на сина ОСОБА_6
з 3000 грн. до 1500 грн. одноразово на рік,
суд виходив з того, що відповідачем
проводилась оплата за курс лікування
сина ОСОБА_6 в офтальмологічному
кабінеті в розмірі 1062 грн.; будь-яких
інших доказів про використання виплат
на оздоровлення сина відповідачем не
надано, як і не надано доказів про те, що
у позивача мається заборгованість по
сплаті ним додаткових витрат і в такому
випадку відповідач не могла
використовувати за призначенням.

Однак з такими висновками суду колегія
суддів погодитись не може.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 є
батьками трьох неповнолітніх дітей:
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, які
після розірвання шлюбу залишились
проживати з матір'ю ОСОБА_4 (а.с.5-7).

Із копії рішення Галицького районного
суду від 28.12.2011 року та копії
виконавчого листа, виданого на
підставі вказаного рішення,
встановлено, що з позивача стягуються
аліменти на користь відповідача на
утримання трьох дітей в твердій
грошовій сумі в розмірі по 1000 грн. на
кожну дитину щомісячно та одноразово
на рік 3000 грн. додаткових витрат,
пов'язаних з оздоровленням сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.8-9).

Копіями кредитних договорів від 25.12.2012
року та від 11.12.2013 року підтверджується,
що позивачем укладені кредитні
договори, згідно яких останній взяв у
кредит відповідно 10600 грн. та 30255 грн.
(а.с.14-16, 38).

Як визначено нормою статті 180 Сімейного
кодексу України, батьки зобов'язані
утримувати дитину до досягнення нею
повноліття.

Згідно ст.192 Сімейного кодексу України
розмір аліментів, визначений за
рішенням суду, може бути згодом
зменшено за рішенням суду за позовом
платника аліментів у разі зміни
матеріального або сімейного стану.

Звернувшись із позовом, ОСОБА_2 просив
зменшити розмір аліментів на тій
підставі, що його матеріальний стан
погіршився, його заробіток становить
від 1500 грн. до 2000 грн. в місяць, розмір
аліментів перевищує суму його доходів,
у зв'язку з чим позивач був змушений
оформити кредитний договір. Додаткові
витрати, які з нього стягуються, просив
скасувати на тій підставі, що вони не
використовуються відповідачем за
призначенням.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Однак із наданих позивачем документів
не вбачається, що його матеріальний
стан погіршився.

Зокрема у довідках, виданих
Старомартинівською сільською радою
(а.с.11-12), зазначено, що прибуток ОСОБА_2
за період з 01.01.2013 року по 30.06.2013 року від
виконаних робіт становить 2,71%, проте не
вказано конкретної суми прибутку, а
тому такі довідки не є належними
доказами по справі.

Разом з тим, із довідок, виданих ДПІ у
Галицькому районі №893/10/17 від 24.09.2013р. та
№606/10/17 від 12.03.2013р. підприємцю ОСОБА_2,
вбачається, що останній перебуває на
обліку як платник податків і його обсяг
виручки від реалізації товарів (робіт,
послуг) згідно поданої декларації за 2012
рік складає 1833895 грн. (сплачено єдиного
податку за ставкою 5% - 91298 грн.), а за І
півріччя 2013 року складає 641241 грн. (а.с.13,
33).

Колегія суддів не бере до уваги
складену позивачем довідку про
розрахунок коштів, відповідно до якої
заробітна плата останнього становить
1147 грн. (а.с.56)., оскільки наведені в ній
дані не підтверджені документально, у
позовній заяві позивач зазначив, що
його дохід становить 1500-2000 грн. в
місяць, що свідчить про наявність
суперечностей у доводах позивача.

Із наданих в апеляційній інстанції
довідок-розрахунків по стягненню
аліментних платежів з ОСОБА_2
вбачається, що аліменти позивачем
сплачувались нерегулярно, зокрема
протягом 2012 року сплачено 42800 грн. -
заборгованість 6000 грн., у 2013 році
сплачено 36000 грн. - заборгованість 9000
грн., у 2014 році сплачено 9000 грн. -
заборгованість 9000 грн. Отже, позивач
сплачував аліменти у визначеному судом
розмірі, хоча і нерегулярно.

Згідно рішення Галицького районного
суду від 15 лютого 2013 року з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 стягнуто 13529 грн.
неустойки за прострочення сплати
аліментів. Зокрема даним рішенням суд
встановив, що ОСОБА_2, знаючи про
обов'язок сплачувати аліменти,
добровільно їх не сплачував, чим
допустив заборгованість. Отже,
заборгованість виникла не з причини
неможливості сплати позивачем
аліментів.

Колегія суддів не бере до уваги надані
позивачем копії кредитних договорів,
на які позивач посилається як на доказ
погіршення матеріального стану,
оскільки є достатньо доказів, що
свідчать про досить високі доходи
позивача, сам факт укладення кредитних
договорів не свідчить про скрутне
матеріальне становище позивача, так як
в самих договорах не визначено мети
одержання кредитних коштів та на що
вони були витрачені позивачем, не
надано доказів про те, що він має
заборгованість по кредитних договорах,
з чого можна зробити висновок, що
ОСОБА_2 своєчасно та в повному обсязі
виконує зобов'язання згідно кредитних
договорів. Дана обставина
підтверджується наданою позивачем під
час апеляційного розгляду довідкою ПАТ
"Ідея Банк" від 17.04.2014 року №25-70, з якої
видно, що по кредитному договору від
11.12.2013 року позивачем зобов'язання по
кредитному договору виконуються
належним чином. Зокрема, позивачем по
кредитному договору з січня місяця по
квітень місяць 2014 року сплачено по 3000
грн. кожного місяця, що додатково
підтверджує необґрунтованість та
недостовірність даних про його
заробітну плату в розмірі 1147 грн. (а.с.56)
та 1500-2000 грн. на місяць, що зазначено у
позовній заяві.

Колегія суддів вважає, що вимоги
позивача про скасування додаткових
витрат в розмірі 3000 грн. на рік на
оздоровлення сина ОСОБА_6 на тій
підставі, що вони не використовуються
відповідачем за призначенням, не
підлягають задоволенню, так як
позивачем не надано доказів, які б
свідчили про зміну обставин, що
впливають на визначений розмір
додаткових витрат, їх тривалість чи
припинення після набрання рішенням
суду законної сили (ч.4 ст.223 ЦПК
України), натомість, відповідач надала
довідку про проведення оплати за курс
лікування сина ОСОБА_6 в
офтальмологічному кабінеті в розмірі
1062 грн. При цьому, не відповідає
дійсності також висновок суду про те,
що не надано доказів того, що позивач
має заборгованість по сплаті
додаткових витрат, оскільки, як
встановлено вище, відповідач деякий
період не сплачував такі витрати, що
призводило до нарахування
заборгованості та у зв'язку з цим
неможливості їх використання
відповідачем ОСОБА_4

Отже, повно з'ясувавши обставини
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що позивач є приватним підприємцем і
його доходи дозволяють йому сплачувати
аліменти на трьох дітей в розмірі по 1000
грн. на кожну дитину та 3000 грн. на рік на
оздоровлення сина ОСОБА_6, а тому
позовні вимоги ОСОБА_2 є
безпідставними.

Встановивши наведені вище обставини,
колегія суддів вважає, що у суду першої
інстанції не було підстав для
зменшення розміру аліментів
відповідно до ст.192 Сімейного кодексу
України, оскільки позивачем не
доведено, що його матеріальний стан
погіршився у зв'язку з чим він не має
змоги сплачувати аліменти у розмірі,
встановленому рішенням суду від 28.12.2011
року.

Однак суд не наведене уваги не звернув,
зробив висновки, що суперечать
обставинам справи, що призвело до
неправильного застосування норм
матеріального права, а тому відповідно
до ст.309 ЦПК України рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду від
17 березня 2014 року скасувати. Ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про зменшення розміру аліментів та
додаткових витрат відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.В. Пнівчук