Справа № 500/2075/14-ц
Провадження № 2/500/1487/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2014 року Ізмаїльський
міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Бурнусуса
О.О.,

при секретарі - Ботнар А.О.,

за участю сторін: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача -
Черненко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Ізмаїлі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Ізмаїльської міської ради Одеської
області про встановлення фактів та
визнання права власності на спадкове
майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом, який уточнив та яким просив
встановити факт сумісного будівництва
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 подружжям ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 та знаходження у власності
ОСОБА_5 1/2 частини зазначеного
житлового будинку відповідно до вимог
ст. 22 КпШС, встановити факт вступу в
управління спадковим майном
відповідно до п.1 ст. 549 ЦК України (в
редакції 1963 року) ОСОБА_6 після смерті
матері ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на
1/2 части житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і
визнати за ОСОБА_1, як спадкоємцем за
законом першої черги право власності
на 1/2 частину вказаного житлового
будинку, що належала померлій
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та померлій
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, мотивуючи тим, що
нотаріальною конторою йому відмовлено
у видачі свідоцтва про право на
спадщину за законом у зв'язку із тим, що
згідно статті 1264 Цивільного кодексу
України необхідно надати доказ на
право спадкування за законом дружиною
позивача ОСОБА_6, як особі, яка
проживала зі спадкодавцем ОСОБА_4
однією сім`єю не менше п'яти років до
часу відкриття спадщини.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідача Ізмаїльської
міської ради Одеської області позовні
вимоги не визнала в повному обсязі та
заперечувала проти задоволення позову.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що знає
позивача ОСОБА_1, оскільки він його
сусід. ОСОБА_1 після одруження з ОСОБА_6,
а саме з 1988 року почали проживати у
спадковому будинку та увесь час там
проживали. Позивач робив у будинку
ремонт, побудував флігель, водопровід,
звів паркан. ОСОБА_6 хворіла та позивач
доглядав за нею, а потім похоронив. Як
пояснив свідок, зі слів його батьків
йому було відомо проте, що ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 разом будували спадковий
будинок. Після смерті ОСОБА_5 в
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 проживала та
користувалась спадковим будинком.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що в 1963
році вирішувалося питання щодо
передання ОСОБА_4 земельної ділянки для
будівництва житлового будинку та з 1964
р. ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 розпочали
будувати спадковий будинок. Позивач
ОСОБА_1 ремонтував будинок та з кінця 80
-х років почав проживати в зазначеному
будинку, а ОСОБА_6 весь час проживала у
вказаному будинку і на час смерті
ОСОБА_5.

Вислухавши пояснення сторін та
свідків, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що уточненні позовні вимоги
не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Судом встановлено, що на підставі
договору забудови від 16.10.1964 року та
виписки з рішення виконкому
Ізмаїльської міської ради депутатів
трудящих від 26.08.1964 року за №462/12 ОСОБА_4
була надана земельна ділянка для
будівництва житлового будинку на якій
був побудований житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Згодом було проведено перенумерацію
адресного номеру вищезазначеного
будинку з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 та 08.11.2013
року комунальним підприємством
«Ізмаїльське міжміське бюро технічної
інвентаризації» було виготовлено
технічну документацію на житловий
будинок, розташований за адресою:
АДРЕСА_1.

Також, як було встановлено судом, 29.01.1968
року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5,
в подальшому ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який
діяв на момент виділення земельної
ділянки, майно, набуте подружжям в
період шлюбу є їхньою сумісною
власністю. Відповідно до ст. 24 КпШС
України майно, яке належало кожному з
подружжя до браку, є власністю кожного
з них.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Разом з тим, суду не було надано
відповідних доказів крім пояснень
свідків, що житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1 був
побудований саме у період шлюбу між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та позивачем не
доведено відповідно до вимог ст. 59 ЦПК
України, що 1/2 частини зазначеного
житлового будинку відповідно до вимог
ст. 22 КпШС належала ОСОБА_5, оскільки
ОСОБА_4 була надана земельна ділянка
для будівництва житлового будинку на
якій і був побудований житловий
будинок на підставі договору забудови
від 16.10.1964 року та рішення виконкому
Ізмаїльської міської ради депутатів
трудящих від 26.08.1964 року за №462/12, тобто
до укладення шлюбу з ОСОБА_5.

Відповідно до свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_1 від 15.07.1985 року, ОСОБА_5
померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Разом з тим, позивач звертається з
вимогами щодо встановлення
знаходження у власності померлої
ОСОБА_5 1/2 частини зазначеного
житлового будинку відповідно до вимог
ст. 22 КпШС, але за життя спадкодавця
ОСОБА_5 за нею не визнавалось вказане
право власності, а після смерті особи
визнати за нею право власності не
можливо, оскільки відповідно до п.4 ч.1
ст. 25 ЦК України цивільна
правоздатність фізичної особи
припиняється у момент її смерті, а
згідно до п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України право
власності припиняється у разі смерті
власника.

В свою чергу, згідно до свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_2 від 02.08.1994 року,
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_3 від 13.09.2013 року, виданого
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Ізмаїльського міськрайонного
управління юстиції Одеської області
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум
Верховного Суду України у п.1 постанови
«Про судову практику у справах про
спадкування» від 30 травня 2008 року № 7
роз'яснив, що відносини спадкування
регулюються правилами ЦК України, якщо
спадщина відкрилася не раніше 1 січня
2004 року. У разі відкриття спадщини до
зазначеної дати застосовується чинний
на той час закон, зокрема, відповідні
правила ЦК Української РСР 1963 року, у
тому числі щодо прийняття спадщини,
кола спадкоємців за законом. У разі,
коли спадщина, яка відкрилася до
набрання чинності ЦК України і строк на
її прийняття не закінчився до 1 січня 2004
року, спадкові відносини регулюються
цим кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР (1963 року),
спадкоємство за законом має місце, коли
і оскільки воно не змінено заповітом.

За життя спадкодавець ОСОБА_5 заповіту
не залишала, що підтверджено Витягом із
спадкового реєстру (заповіти/спадкові
справи) № 36986090 від 26.03.2014 року, згідно
якого інформація про заповіт,
складений та посвідчений від імені
ОСОБА_5 відсутня.

Згідно із ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 року) при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти (у
тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого.

Спадкоємцями за законом першої черги
відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963 року)
після смерті ОСОБА_5 являються:

-чоловік ОСОБА_4, що підтверджено
свідоцтвом про одруження НОМЕР_4,
виданого Ізмаїльським міським бюро
РАЦСу

-донька ОСОБА_6, що підтверджено
свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5
від 15.05.1953 року, виданого Харьковським
бюро РАЦСу та свідоцтвом про укладення
шлюбу серії НОМЕР_6 від 29.12.1992 року,
виданого Ізмаїльським міськвиконкомом
Одеської області, згідно якого ОСОБА_6
змінила прізвище на «ОСОБА_6».

Інших спадкоємців, які заявили права на
спадкове майно, немає.

Відповідно статті 549 ЦК УРСР 1963 року,
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину 1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння

спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем

відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Разом з тим, оскільки суд прийшов до
висновку, щодо не можливості
встановлення знаходження у власності
померлої ОСОБА_5 1/2 частини зазначеного
житлового будинку то відповідно і у
задоволенні позову щодо встановлення
факт вступу в управління спадковим
майном ОСОБА_6 після смерті матері
ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2
части житлового будинку і у визнанні
права власності за ОСОБА_1, як
спадкоємцем за законом першої черги на
1/2 частину житлового будинку
розташованого за адресою: АДРЕСА_1
після смерті ОСОБА_6 також необхідно
відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 59, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України,
суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Ізмаїльської міської ради Одеської
області про встановлення фактів та
визнання права власності на спадкове
майно - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
О.О. Бурнусус