Справа № 454/99/14
Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2536/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник
Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря
Данилик І.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 23 січня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ДП
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійного захворювання,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 23 січня 2014 року
вищезазначений позов задоволено
частково.

Суд стягнув з Державного підприємства
«Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 10 000
тис. грн. моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків.

Суд також стягнув з Державного
підприємства «Львіввугілля» в користь
держави судовий збір в сумі 121 грн. 80
коп.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог суд відмовив.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає,
що суд правильно прийшов до висновку
про обов'язковість відшкодування
моральної шкоди, спричиненої внаслідок
професійного захворювання та
трудового каліцтва, однак, він не
погоджується з розміром моральної
шкоди, яка визначена судом.

Апелянт стверджує, що внаслідок
професійного захворювання та
трудового каліцтва він втратив
здоров'я, втратив нормальні життєві
зв'язки, що спричинило йому маральні та
душевні страждання.

Апелянт вважає, що суд не врахував
ступінь його фізичних та моральних
страждань, їх тривалість і тяжкість,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках, а
також конкретні обставини у справі і
наслідки, що наступили.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції в частині стягнення в його
користь з ДП «Львівугілля» 10 000 тис.
моральної шкоди змінити та стягнути в
його користь 30 000 тис. грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Сторони в судове засідання не
з'явились, хоча належним чином були
повідомлені про день та час судового
засідання, що підтверджується
повідомленням сторін про вручення
рекомендованих листів з повісткою про
розгляд справи на 08.05.2014р. (а.с.53), про
причини неявки суд не повідомили та з
клопотанням про відкладення розгляду
справи не звертались, тому розгляд
справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України здійснюється колегією суддів
за відсутності осіб, які беруть участь
у справі та без здійснення фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, дослідивши матеріали
цивільної справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
відхилити з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому, кожна із сторін зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, а обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується копією трудової
книжки (а.с.8-9), що ОСОБА_2 29.08.1977р.
прийнятий на роботу учнем підземного
гірника на шахту №3 «Великомостівська»
(перейменована на ДВАТ шахта
«Межирічанська»); 11.11.1977р. переведений
на посаду підземного гірника ІІ
розряду; 02.01.1978р. переведений на посаду
підземного гірника ІІІ розряду; 14.05.1979р.
переведений на посаду підземного
кріпильника ІІІ розряду; 19.11.1980р.
переведений на посаду підземного
машиніста електровоза; 02.10.1990р.
переведений на посаду підземного
гірника по ремонту гірничих виробіток
ІІІ розряду; 13.02.1991р. йому присвоєна
кваліфікація підземного гірника IV
розряду; 27.09.1995р. присвоєна
кваліфікація підземного гірничого
робітника по ремонту гірничих
виробіток V розряду; 30.03.2011р. він
звільнений з роботи у зв'язку з
виявленою невідповідністю виконуваній
роботі за станом здоров'я.

У зв'язку з тривалою роботою в особливо
шкідливих умовах праці в позивача
погіршився стан здоров'я, внаслідок
чого він неодноразово звертався за
медичною допомогою, що підтверджується
наявними в справі виписками з медичних
карт стаціонарного (амбулаторного)
хворого (а.с.14-16, 20-22, 26).

Згідно з довідкою, серії ЛВА-2 №029812 від
21.04.2011р., виданою міжрайонною
спеціалізованою профпаталогічною МСЕК
ОСОБА_2 безтерміново встановлено 60%
ступеня втрати працездатності, з них 30 %
- хронічний бронхіт; 5 % -
приглухуватість; 15% - травма 2001 року; 10 % -
травма 1999 року (а.с. 25).

Згідно з довідкою, серії 10ААА №4656711 від
21.04.2011р., виданою міжрайонною
спеціалізованою профпаталогічною МСЕК
ОСОБА_2 також безтерміново встановлено
ІІІ групу інвалідності (а.с. 25 зворот).

З долучених до справи копій виписок з
історій хвороб вбачається, що позивач
неодноразово перебував на
стаціонарному та амбулаторному
лікуванні (а.с.14-16, 20-22, 26).

Ураховуючи надані позивачем докази
обґрунтованості позову, а також наявні
у справі медичні документи, копії акту
розслідування професійного
захворювання від 08.04.2011 року (а.с. 23),
копія висновків МСЕК, судом правильно
встановлено наявність права у позивача
на відшкодування моральної шкоди.

Згідно із ст.173 КЗпП України, шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Під моральною шкодою необхідно
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства,
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її
сутність, не можна відшкодувати в
повному обсязі, оскільки немає (і не
може бути) точних критеріїв майнового
виразу душевного болю. Зважаючи на це,
будь - яка компенсація моральної шкоди
не може бути адекватною дійсним
стражданням, тому будь - який її розмір
може мати суто умовний характер.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №6 від 27.03.1997 року "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" передбачено, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності, а тому
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, у
позивача ОСОБА_2 виникло 21 квітня 2011
року.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" роз'яснено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст.237-1
КЗпП за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я
умовах тощо), яке призвело до його
моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя,
обов'язок по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Колегія суддів вважає, що районний суд,
задовольняючи частково позов,
постановивши стягнути на користь
ОСОБА_2 10 000 грн. моральної шкоди,
правильно дійшов висновку про те, що
позивачеві заподіяна моральна шкода,
яка обумовлена моральним та фізичним
стражданням з приводу ушкодження
здоров'я, внаслідок професійного
захворювання при виконанні своїх
трудових обов'язків, у зв'язку з якими
йому було встановлено 60 % втрати
працездатності, він не має можливості
повноцінно працювати та для
організації свого життя йому
доводиться докладати додаткові
зусилля.

Таким чином, суд першої інстанції,
частково задовольняючи позов, дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
правових підстав для відшкодування
моральної шкоди позивачу та її розміру.

Доводи апелянта про те, що на його
користь необхідно стягнути 30 000 грн.
моральної шкоди не заслуговують на
увагу, є необґрунтованими та
недоведеними.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

З урахуванням наведеного вище, колегія
суддів доходить висновку, що рішення
відповідає вимогам закону і зібраним у
справі доказам, доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують,
тому підстав для задоволення
апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 23 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.