Справа № 161/8567/13-ц Провадження №
22-ц/773/856/14 Головуючий у 1 інстанції:
Пушкарчук В.П. Категорія: 41 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Шоцькій О.В.,

з участю представника відповідача
ОСОБА_1, особи, яка не брала участі у
справі, ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про вселення за
апеляційною скаргою особи, яка не брала
участі у справі, ОСОБА_2 на рішення
Луцького міськрайонного суду від 25
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 1995 року по 2007 рік
він перебував у зареєстрованому шлюбі
з відповідачем ОСОБА_5. В 1998 році ними
було придбано однокімнатну квартиру,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У грудні 2007 року відповідач самовільно
виселила його з квартири. Рішенням
Луцького міськрайонного суду від 20
грудня 2010 року спірну квартиру визнано
спільною сумісною власністю сторін.

У зв'язку із викладеним просив
зобов'язати відповідача не чинити
перешкод і вселити його у вищевказану
квартиру.

Заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 25 вересня 2013
року позов задоволено.

Постановлено зобов'язати ОСОБА_5 не
чинити перешкоди та вселити ОСОБА_4 в
квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави
судовий збір в розмірі 114,70 грн.

В апеляційній скарзі особа, яка не
брала участі у справі, ОСОБА_2 просить
скасувати це рішення і ухвалити нове
рішення, яким у позові відмовити,
покликаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що
за час спільного проживання у шлюбі
сторонами було придбано однокімнатну
квартиру по АДРЕСА_1. На даний час шлюб
між ними розірвано.

У грудні 2007 року відповідач без згоди
позивача виселила останнього з
помешкання.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 20 грудня 2010 року спірну квартиру
визнано спільною сумісною власністю
сторін та визначено, що ОСОБА_4 належить
1/2 частина цієї квартири (а. с. 2-3).

З висновку № 1016 від 06 лютого 2013 року
Луцького МВ УМВС України у Волинській
області вбачається, що позивач ОСОБА_4
за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 2007
року по теперішній час, що підтвердили
сусіди ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а. с. 5, 6).

Згідно зі ст. 150 Житлового кодексу
України громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), користуються ним для
особистого проживання і проживання
членів сім'ї і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, пославшись на вказану норму
житлового законодавства, виходив з
того, що внаслідок дій відповідача, які
пов'язані із створенням перешкод у
користуванні позивачем квартирою, яка
належить сторонам на праві спільної
сумісної власності, порушені права
ОСОБА_4 щодо володіння, користування та
розпорядження своєю власністю.

Однак такі висновки суду ґрунтуються
на неповному з'ясування обставин
справи і зроблені з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 Цивільного
процесуального кодексу (далі - ЦПК)
України сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, а також особи,
які не брали участі у справі, якщо суд
вирішив питання про їх права та
обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Згідно з нотаріально посвідченим
договором купівлі-продажу квартири від
22 травня 2012 року, укладеним між
продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_2,
остання придбала у власність квартиру
АДРЕСА_1 (а. с. 109).

Право власності ОСОБА_2 на спірну
квартиру підтверджується витягом з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно від 28 травня 2013 року (а.
с. 112).

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю.

Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу
(далі - ЦК) України власникові належать
права володіння, користування та
розпорядження своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

На час постановлення оскаржуваного
рішення від 25 вересня 2013 року апелянт
ОСОБА_2 вже була власником спірної
квартири. Відтак рішення у справі, яким
позивача ОСОБА_4 вселено в цю квартиру,
безпосередньо впливає на її права.

Однак суд першої інстанції цих
обставин не врахував, не вирішив у
відповідності зі ст. 33 ЦПК України
питання про залучення ОСОБА_2 до участі
у справі.

Зазначені порушення не можуть бути
усунуті апеляційним судом, оскільки
відповідно до глави 1 розділу V ЦПК
України при розгляді справи в
апеляційному порядку не допускається
залучення до участі у справі осіб, які
не приймали в ній участь у суді першої
інстанції.

У зв'язку з неповнотою з'ясування судом
обставин справи та допущеними ним
вищенаведеними порушеннями норм
матеріального і процесуального права,
що призвели до неправильного вирішення
справи, оскаржуване рішення слід
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову в позові у відповідності з
вимогами ст. 309 ЦПК України.

Дане рішення апеляційного суду не
перешкоджає позивачу ОСОБА_4 захистити
свої права шляхом пред'явлення в суд
відповідних позовів до належних
відповідачів (про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним,
вселення тощо).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала
участі у справі, ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 25 вересня 2013 року в даній справі
скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про вселення
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: