АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4599/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Маймур Ф. Ф. Доповідач - Котушенко
С.П. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого
Котушенко С.П.

суддів Петренко
І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Кіровського
районного суду м.Дніпропетровська від
25 березня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України»,
третя особа - ОСОБА_3 про визнання
договорів недійсними та зустрічним
позовом про стягнення кредитної
заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ПАТ «Державний
ощадний банк України» про визнання
договорів недійсними. Позивач
вказувала на те, що 05 березня 2008 року
між сторонами укладено кредитний
договір № 33/08 про отримання нею
кредитних коштів на споживчі потреби в
сумі 500 000 грн. строком до 04 березня 2018
року під 15,5% річних.

В той же день у забезпечення
виконання зобов'язання за вказаним
договором між ОСОБА_3 та відповідачем
було укладено іпотечний договір,
відповідно до якого ОСОБА_3 передала в
іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що при
укладенні кредитного договору були
порушені її права як споживача,
оскільки банк не надав необхідної
інформації про умови кредитування, не
попередив про можливість різкого і
значного подорожчання кредиту через
зміну курса долара США до гривні,
позивач просила визнати недійсним
вказаний договір, а також укладений між
відповідачем та ОСОБА_3 договір
іпотеки.

ПАТ «Державний ощадний банк України»
звернулось до суду з зустрічним
позовом про стягнення кредитної
заборгованості, вказуючи на те, що між
ним та ОСОБА_2 05 березня 2008 року був
укладений договір відновлюваної
кредитної лінії № 33/08, за умовами
якого відповідач отримала кредит у
розмірі 500 000 грн. зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 15,5%
річних.

Посилаючись на неналежне виконання
ОСОБА_2 умов договору, у зв'язку з чим
виникла заборгованість станом на 01
листопада 2013 року у розмірі 423 072,04 грн.,
яка складається з заборгованості по
кредиту з урахуванням індексу інфляції
- 185 811, 88 грн., заборгованості по
процентам з урахуванням індексу
інфляції - 160 553 ,04 грн., пені - 63 591,38 грн.,
трьох відсотків річних за прострочення
зобов'язання - 13 115,74 грн., позивач просив
стягнути вказану суму на свою користь.

Рішенням Кіровського районного суду
м.Дніпропетровська від 25 березня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено, зустрічний позов -
задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
ставить питання про скасування рішення
та про ухвалення нового.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх
матеріалами справи, колегія суддів не
вбачає передбачених законом підстав
для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.ст.1049, 1050, 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 05
березня 2008 року між сторонами було
укладено договір відновлюваної
кредитної лінії № 33/08, за умовами якого
ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 500 000
грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 15,5%
річних з кінцевим терміном повернення
до 04 березня 2018 року.

В той же день, тобто 05 березня 2008 року, у
забезпечення виконання зобов'язання за
вказаним договором, між банком та
ОСОБА_3 було укладено іпотечний
договір, відповідно до якого остання
передала в іпотеку банку квартиру
АДРЕСА_1.

Після отримання кредитних коштів
ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання з
погашення кредиту виконувала
неналежним чином, у зв'язку з чим
виникла заборгованість станом на 01
листопада 2013 року, яка складається з
заборгованості по кредиту у розмірі 185
811, 88 грн., заборгованості по процентам -
160 553 ,04 грн., пені - 63 591,38 грн., трьох
відсотків річних за прострочення
зобов'язання - 13 115,74 грн., а всього 423 072,04
грн., а тому суд дійшов обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
стягнення з неї вказаної суми.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають значення (ч.1 ст.229
цього Кодексу), такий правочин
визнається недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснення, що міститься
в п.20 постанови Пленуму Верховного суду
України від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки ознакою обману є умисел у діях
однієї із сторін правочину.

Наявність умислу у діях відповідача,
істотність зазначених обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач не надала суду ніяких доказів,
які б давали їй право на задоволення
вимог про визнання договорів
недійсними, хоч це і є її процесуальним
обов'язком.

ОСОБА_2 також вважає, що при укладенні
спірних договорів мало місце ненадання
їй банком інформації про умови
кредитування в передбаченому Законом
України «Про захист прав споживачів»
обсязі.

Відповідно до п.2.1. Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, що затверджені
Постановою Правління НБУ від 10 травня
2007 року №168 (далі Правила) банки
зобов'язані перед укладенням
кредитного договору надати споживачу в
письмовій формі інформацію про умови
кредитування, а також орієнтовну
сукупну вартість кредиту, зазначивши
таке: а) найменування та
місцезнаходження банку юридичної
особи та його структурного підрозділу;
б) умови кредитування, зокрема: можливу
суму кредиту; строк, на який кредит може
бути одержаний; мету, для якої кредит
може бути використаний; форми та види
його забезпечення; необхідність
здійснення оцінки майна та, якщо така
оцінка є необхідною, ким вона
здійснюється; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, у тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
процентної ставки (фіксована, плаваюча
тощо); переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування; в)
орієнтовну сукупну вартість кредиту з
урахуванням: процентної ставки за
кредитом, вартості всіх супутніх
послуг, а також інших фінансових
зобов'язань споживача, які пов'язані з
отриманням, обслуговуванням і
погашенням кредиту (у тому числі на
користь третіх осіб страховиків,
оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів
тощо); варіантів погашення кредиту,
уключаючи кількість платежів, їх
періодичність та обсяги; можливості та
умови дострокового повернення кредиту;
г) інші умови, передбачені
законодавством.

У п.2.2. Правил вказано, що інформація про
платежі споживача, які зазначені в п.2.1.
цієї глави, надається з обов'язковим
зазначенням бази їх розрахунку
(зазначається сума, на підставі якої
робиться розрахунок, зокрема сума
наданого кредиту, сума непогашеного
кредиту, фіксована сума тощо).

Згідно з п.2.4. Правил банки зобов'язані
отримати письмове підтвердження
споживача про ознайомлення з
вищенаведеною інформацією.

Відповідно до п.3.1. Правил банки
зобов'язані в кредитному договорі або
додатку до нього надавати детальний
розпис сукупної вартості кредиту з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань
споживача, зазначивши таке: значення
процентної ставки та порядок
обчислення процентних доходів
відповідно до вибраного банком методу
згідно з вимогами нормативно-правових
актів Національного банку; перелік,
розмір і баз розрахунку всіх комісій
(тарифів) банку, що пов'язані з наданням,
обслуговуванням і погашенням кредиту,
у тому числі комісії за обслуговування
кредитної заборгованості,
розрахунково-касове обслуговування,
здійснення валютно-обмінних операцій,
юридичне оформлення тощо.

У п. 3.4. вказано, що банки зобов'язані в
кредитному договорі зазначити: вид і
предмет кожної супутньої послуги, яка
надається споживачу; обґрунтування
вартості супутньої послуги
(нормативно-правові акти щодо
визначення розмірів зборів та
обов'язкових платежів, тарифів
нотаріусів, страхових компаній,
суб'єктів оціночної діяльності,
реєстраторів за надання витягу з
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна про наявність чи відсутність
обтяжень рухомого майна, інших
реєстрів тощо); про відкриття
банківського рахунку, відкритого з
метою зарахування на нього суми
наданого кредиту або надання кредиту
за рахунком (овердрафт), умови
відкриття, ведення та закриття такого
рахунку, тарифи та всі суми коштів, які
споживач має сплатити за договором
банківського рахунку у зв'язку з
отриманням кредиту, його
обслуговуванням і погашенням.

Статтею 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» передбачено, що
договір про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: 1) особу та
місцезнаходження кредитодавця; 2)
кредитні умови, зокрема: а) мету, для
якої споживчий кредит може бути
витрачений; б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача; г)
тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту та вартість
послуги з оформлення договору про
надання кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); е) строк, на
який кредит може бути одержаний; є)
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; ж) можливість дострокового
повернення кредиту та його умови; з)
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; и) податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію; і)
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації
суб'єкт господарювання, який повинен її
надати, несе відповідальність,
встановлену статтями 15 і 23 цього
Закону.

З матеріалів справи вбачається, що
умови ст.11 Закону України «Про захист
прав споживачів» банк виконав перед
укладенням договору. Даний факт
підтверджується підписаним
власноручно ОСОБА_2 повідомленням про
умови кредитування (а.с.76), де вказано,
що вона ознайомлена з усіма наявними в
установі банку умовами кредитування, з
коротким описом відмінностей між ними,
вартістю супутніх витрат, пов'язаних з
одержанням кредиту, його
обслуговування та поверненням і
отримала всі необхідні роз'яснення.

Встановивши зазначені обставини, суд
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову про визнання
договорів недійсними.

Відповідно до положень ст.308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що
стягнувши на користь ПАТ «Державний
ощадний банк України» суму боргу, суд
вийшов за межі позовних вимог, оскільки
в позовній заві було вказано про
стягнення боргу на користь ПАТ
«Державний ощадний банк України» в
особі ТВБВ №10003/0422 філії -
Дніпропетровське обласне управління
АТ «Державний ощадний банк України», а
також про те, що останнє не має статусу
юридичної особи, не можуть бути
підставою для скасування рішення,
оскільки позивачем по вказаній
позовній заяві є юридична особа ПАТ
«Державний ощадний банк України», на
користь якого й стягнуто борг.

Посилання апеляційної скарги на
безпідставне стягнення пені за три
роки при наявності заяви про
застосування строків позовної
давності, не може бути прийнято до
уваги, оскільки при укладенні договору
відновлюваної кредитної лінії сторони
домовилися про збільшення строків
позовної давності до 3 років для всіх
грошових зобов'язань, в тому числі й
пені, що зазначено в п.7.8 вказаного
договору.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Ухвалене судом рішення відповідає
матеріалам справи та вимогам закону, що
регулює зазначені правовідносини,
підстав для його скасування не
встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного
суду м.Дніпропетровська від 25 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: