Номер провадження: 22-ц/785/3416/14
Головуючий у першій інстанції Огренич
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі головуючого
Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Калараш
А.А.

з участю секретаря Волчанського
О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Одеської міської ради, Одеського
міського управління земельних
ресурсів, третя особа: ОСОБА_6 про
визнання рішень Одеської міської ради
та державних актів на право власності
на земельні ділянки недійсними,
визнання заяви недійсною за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
10.12.2013 року,-

встановила:

30.03.2010 року позивач ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, Одеської міської ради,
Одеського міського управління
земельних ресурсів, уточнивши позовні
вимоги 10.12.2013 року (т.2 а.с.159),
посилається на те, що, відповідно до
договору купівлі-продажу від 25 жовтня
2004 року він є власником 1/3 частки
житлового будинку з надвірними
спорудами, за адресою: АДРЕСА_1, який в
цілому складається з кам'яного
житлового та надвірних споруд.

При цьому його попередній ввласник
ОСОБА_6, який продав свою частку у
домоволодінні позивачу, не визначав із
іншими співвласниками порядок
користування домоволодінням та
земельною ділянкою, на якій воно
розташовано.

Щодо заяви про визначення порядку
користування земельною ділянкою від 20
вересня 2004 року, позивач вважає, що
особа діюча за дорученням ОСОБА_6 не
розуміла наслідків своїх дій та ОСОБА_6
не давав їй дозволу на ці дії.

В подальшому Одеською міською радою
були прийняті рішення про право
власності на земельну ділянку від 21
травня 2005 року №4071-ІV, і від 2002 року та
Одеським міським управлінням
земельних ресурсів видані державні
акти про право власності на земельну
ділянку 0,1 га, розташовану по АДРЕСА_1,
виданий ОСОБА_4 від 20 вересня 2005 року та
на земельну ділянку 0,585 га, розташовану
по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_5 від 2002 року.

Вважаючи, що зазначеними діями
порушені права ОСОБА_6, а у зв'язку з тим,
що він є його правонаступником, тому
звернувся до суду з даним позовом.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав.

Справа розглянута у відсутність
представників Одеської міської ради та
Одеського міського управління
земельних ресурсів.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 10.12.2013 року у задоволенні
позову відмовлено.

ОСОБА_2, вважаючи рішення суду таким, що
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
надав до суду апеляційну скаргу про
його скасування з постановленням
нового рішення про задоволення
позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, заперечення на неї,
перевіривши матеріали справи,
законність i обґрунтованість
рішення суду першої iнстанцiї та
доводiв апеляційної скарги, колегія
суддів вважає за необхідне її
відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_2 є власником 1/3 частки житлового
будинку з надвірними спорудами
АДРЕСА_1, який в цілому складається з
кам'яного житлового та надвірних
споруд, розташованих на земельній
ділянці 1879 кв.м. (т.1 а.с.4).

ОСОБА_4 є співвласником 1/3 частки
вищезазначеного житлового будинку, що
підтверджується свідоцтвом про право
на спадщину за законом від 29 грудня 1998
року (т.1, а.с.78).

Згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку від 20
вересня 2005 року ОСОБА_4 є власником
земельної ділянки площею 0,1 га, яка
знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (т.1,
а.с.9).

ОСОБА_5 є власником житлового будинку
АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право
власності №24864 від 20 серпня 2001 року (т.2,
а.с.104).

Відповідно до технічного паспорту її
будинок розташований на земельній
ділянці площею 0,585 кв.м. (т.2, а.с.109).

Державна реєстрація права власності
ОСОБА_3 на 1/3 частину домоволодіння на
підставі договору дарування від 02
серпня 2001 року скасована рішенням
Одеського окружного адміністративного
суду від 20 вересня 2010 року (т.1 а.с.156-158).

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №6014/24
від 15 жовтня 2013 року загальна фактична
площа земельної ділянки по АДРЕСА_1
складає 1294 кв.м. (т.2, а.с.38).

Із раніше цілої земельної ділянки
площею 2464 кв.м., частина площі - 585 кв.м
була закріплена за домоволодінням
АДРЕСА_1 на підставі розпорядження
виконавчого комітету ОМР Київської
районної адміністрації №900 від 15
червня 2001 року (т.2, а.с.103).

Порядок користування земельною
ділянкою площею 1879 кв.м. визначений між
співвласниками та нотаріально
посвідчений заявою від 20 вересня 2004
року (т.1, а.с.77).

Після визначення порядку користування
земельною ділянкою ОСОБА_4
приватизував частину земельної
ділянки відповідно до визначеного
порядку та отримав державний акт на неї
(т.1, а.с.9).

19 жовтня 2005 року ОСОБА_4 продав частину
приватизованої земельної ділянки, про
що свідчить відповідний запис на
вищезазначеному бланку державного
акту.

На думку колегії суддів, судом першої
інстанції вірно встановлено, що
позивачем не надано жодних доказів на
підтвердження існування в нього права
користування спірною земельною
ділянкою при домоволодінні по АДРЕСА_1
станом на момент приватизації
земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і як
наслідок не надано жодних доказів на
підтвердження незаконності набуття
права власності ОСОБА_4 в 2005 році та
ОСОБА_5 в 2002 році.

Крім того, заслуговує на увагу судження
суду першої інстанції, що ОСОБА_6 не
оскаржував порядок користування
спірною земельною ділянкою, заяву про
визначення порядку користування
земельною ділянкою від 20 вересня 2004
року, і з огляду на ч.1 ст.37 ЦПК України,
ОСОБА_2 не є правонаступником ОСОБА_6
через укладення договору
купівлі-продажу частини будинку
АДРЕСА_1.

Також колегія судів звертає увагу та
той факт, що співвласником спірної
земельної ділянки на підставі договору
купівлі-продажу від 19.10.2005 року
являється також особа, яка участі у
розгляді справи не приймала(т.1, а.с.9).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу свої вимог і заперечень.

Як передбачено ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

При таких обставинах та враховуючи, що
позивачем не доведено в чому саме
виявилось порушення його прав, які
останній просить суд захистити шляхом
визнання недійсними рішень державних
органів влади та державних актів, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про визнання вимог ОСОБА_2
необґрунтованими, не доведеними та не
підлягаючими задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи,
судом першої інстанції надано повну та
об»єктивну оцінку правовідносинам, які
виникли між сторонам.

При цьому, доводи скарги та матеріали
справи не дають підстав вважати, що
судом при розгляді даної справи
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
передбачені статтями 309 ЦПК
України, як підстави для скасування
рішення. Таким чином, приведені в
апеляційній скарзі доводи не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення скаржником
норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному
та об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Як видно з матеріалів справи, суд
об'єктивно оцінив зібрані по справі
докази, дав їм належну правову оцінку і
ухвалив обґрунтоване рішення, підстав
для скасування якого, колегія суддів,
відповідно до ст. 308 ЦПК України, не
вбачає.

Керуючись п.1 ч.І ст.307, ст. 308, п.1 ч.І ст.314
ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 10.12.2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий
В.М.Гончаренко

Судді:
В.Д.Коротков

А.А.Калараш