Справа № 372/3924/13-ц Головуючий у І
інстанції Кравченко М.В.Провадження №
22-ц/780/1952/14 Доповідач у 2
інстанції Волохов Категорія 43
УХВАЛА

Іменем України

29 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 31 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа -
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_1,
третя особа - ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог, позивач вказувала, що відповідач
зареєстрований в спірному житловому
приміщенні, однак після розлучення із
її дочкою та набуття нею права
власності на квартиру не проживає,
комунальні послуги не оплачує, має інше
житло.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 31 січня 2014 року
позовні вимоги задоволено. Визнано
ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1.

Не погодившись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в
якій, просив рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити по
справі нове рішення, яким відмовити в
задоволені заявлених позовних вимог з
підстав неправильного застосування
судом норм процесуального права, а
також з підстав неповного з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи та невідповідності висновків
суду фактичним обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді - доповідача, дослідивши
матеріали цивільної справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року „Про судове рішення у
цивільній справі" зазначено, що рішення
є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до
статті 8 ЦПК, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що
в період шлюбу із відповідачем на ім'я
дочки позивача ОСОБА_4 було придбано
квартиру АДРЕСА_1, при вирішенні спору
про поділ майна вказана квартира була
виділена ОСОБА_4, право власності
ОСОБА_1 на частку у спільній власності
було припинено, а ОСОБА_1 було
присуджено компенсацію вартості
частки у цій квартир.

22 червня 2013 року ОСОБА_4 подарувала
вказану квартиру позивачу, на цей час
одноосібним власником квартири
АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_2

З матеріалів справи також вбачається,
що ОСОБА_1 оспорив у судовому порядку
договір дарування квартири, однак
чинним судовим рішенням у задоволенні
його позову було відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що
станом на час вирішення спору в
спірному житловому приміщенні
зареєстровані позивач, третя особа, а
також ОСОБА_1, який зареєстрований у
спірній квартирі з 03.03.2011 року як
колишній зять власника.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до рішення Обухівського
районного суду Київської області від
05.11.2012 року ОСОБА_1 було вселено у спірну
квартиру, однак на цей час рішення не
виконано, відповідач у цій квартирі не
проживає з 10.04.2012 року, що
підтверджується судовими рішеннями,
виконавчим листом, вимогами і актами
державного виконавця, заявами, актами
обстеження квартири та іншими
матеріалами справи.

Витрати по утриманню спірної квартири
в повному обсязі несе позивач,
відповідач не приймає участі в оплаті
житлово-комунальних послуг, що
підтверджується договором та
квитанціями.

Між сторонами склалися неприязнені
взаємовідносини, за їх заявами були
розпочаті кримінальні провадження з
приводу нанесення тілесних ушкоджень
один одному у спірній квартирі.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання в права
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно з ст.41 Конституції України, ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основних свобод,
ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
па власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь - які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Гарантуючи захист
права власності, закон надає власнику
право вимагати усунення будь - яких
порушень його прав хоч би ці порушення
і не були поєднані з позбавленням
володіння.

Задовольняючи вказаний позов, суд
першої інстанції правомірно виходив з
того, що сторони не перебувають у
родинних відносинах, відповідач не є
членом сім'ї власника квартири, тому
передбачене законом право
користування житловим приміщенням у
нього відсутнє.

Доводи апелянта, викладені в
апеляційній скарзі, не спростовують
висновків суду першої інстанції,
оскільки вони вже були предметом
розгляду в суді першої інстанції та їм
надано належну правову оцінку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Згідно ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та
враховуючи, що обставини справи судом
встановлені відповідно до наданих
пояснень сторін та письмових доказів,
що містяться в матеріалах справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення ухвалено з дотриманням
вимог матеріального і процесуального
права, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 31 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: