Справа № 201/1312/14-ц
Провадження № 2/201/774/2014
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
районний суд
головуючого - судді Браги А.В.,
при секретарі - Лампіки О.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу №
201/1312/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
29 січня 2014 року позивач звернувся до
Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська з вищезазначеним
позовом, в якому, з урахуванням
уточнень, просив суд стягнути з
відповідача на його користь суму боргу
в розмірі 119850,00 гривень, проценти в
витрати на сплату судового збору в
розмірі 1522,10 гривень.
В обґрунтування заявлених вимог
позивач послався на те, що 22 квітня 2008
року ним було передано відповідачу
грошові кошти у розмірі еквівалентному
пред'явлення позову складає 119850,00
гривень, про що сторонами даного
правочину була складена відповідна
розписка. У відповідності до умов
позики відповідач зобов'язався
повернути позивачу грошові кошти до 01
листопада 2008 року, а також зобов'язався
щомісячно сплачувати три проценти від
суми позики. До теперішнього часу
відповідач відмовляється виконати
належним чином свої грошові
зобов'язання передбачені договором
щодо повернення позики, ігнорує вимоги
позивача щодо сплати боргу. При
особистих зустрічах відмовляється
виконати умови позики та взяті на себе
зобов'язання і усіма можливими
засобами ухиляється від спілкування.
Крім того, позивач зазначає, що він на
протязі тривалого часу знаходився на
лікуванні у лікарні, а тому не мав
можливості захистити свої права,
шляхом пред'явлення позову до
Представник позивача в судове
засідання не з'явився, надав до суду
заяву, в якій позовні вимоги підтримав
в повному обсязі та просив їх
задовольнити, посилаючись на
обґрунтування викладене в позовній
заяві та докази, наявні в матеріалах
справи.
Відповідач в судове засідання не
з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином відповідно до вимог ст.
74 - 76 ЦПК України, про причини своєї
неявки суду не повідомив, заяви про
розгляд справи за його відсутності не
надав, з клопотанням про відкладення
розряду справи до суду не звернувся, а
також не скористався правом надання
заперечень проти позову.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у
разі повторної неявки в судове
засідання відповідача, повідомленого
належним чином, суд вирішує справу на
підставі наявних у ній даних чи доказів
(постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст.
224 ЦПК України у разі неявки в судове
засідання відповідача, який належним
чином повідомлений і від якого не
надійшло заяви про розгляд справи за
його відсутності або якщо повідомлені
ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

У зв'язку з чим суд, з метою недопущення
порушення строків розгляду справи,
передбачених ст. 157 ЦПК України, з
урахуванням згоди позивача, вважає за
можливе провести заочний розгляд
справи та вирішити справу у порядку
заочного розгляду на підставі наявних
у справі доказів.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі
неявки в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, чи в разі
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази у
сукупності з нормами чинного
законодавства України, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судому засіданні та
підтверджено матеріалами справи, 22
квітня 2008 року ОСОБА_1 було передано
ОСОБА_2 грошову суму коштів у розмірі
еквівалентному 15000,00 доларів США, у
зв'язку з чим того ж дня за участю двох
свідків сторонами була складена
письмова розписка, відповідно до якої
ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти у
розмірі еквівалентному 15000,00 доларів
США та які останній зобов'язався
повернути до 01 листопада 2008 року, а
також зобов'язався щомісячно
сплачувати три проценти від суми
позики. В забезпечення виконання
зобов'язання ОСОБА_2 надав квартиру у
АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Крім того, судом було встановлено, що
взятих на себе зобов'язань за даною
розпискою відповідачем на момент
розгляду судом даної справи виконано
не було, про що свідчить наявний у
позивача оригінал боргової розписки
наданий на огляд суду.

В контексті викладених відносин, судом
встановлено, що спірні правовідносини
по справі врегульовані Цивільним
кодексом України.

Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України.

Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Статтями 525 та 615 ЦК України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Одностороння відмова від
зобов'язання не звільняє винну сторону
від відповідальності за порушення
зобов'язань.

Нормами статті 610 ЦК України
встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 530 ЦК України передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події. Якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом (ст.
548 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 550 ЦК України право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання. Проценти на
неустойку не нараховуються. Кредитор
не має права на неустойку в разі, якщо
боржник не відповідає за порушення
зобов'язання (стаття 617 цього Кодексу).

Розмір неустойки встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом.

У відповідності до частин 1 і 2 ст.
533 ЦК України грошове зобов'язання має
бути виконане у гривнях. Якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

А згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Статтею 527 ЦК України передбачено
зобов'язання боржника виконати свій
обов'язок, а кредитора - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту, а також право
кожної із сторін у зобов'язанні
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК
України, прийнявши виконання
зобов'язання, кредитор повинен на
вимогу боржника видати йому розписку
про одержання виконання частково або в
повному обсязі. Якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документа
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку. У разі відмови кредитора
повернути борговий документ або видати
розписку боржник має право затримати
виконання зобов'язання. У цьому разі
настає прострочення кредитора.

Нормою статті 599 ЦК України
передбачено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до ст. 16 ЦК України однією із
форм судового захисту цивільних прав
та інтересів є примусове виконання
обов'язку в натурі.

Як було встановлено судом, 22 квітня 2008
року відповідач отримав від позивача в
борг грошові кошти у розмірі
еквівалентному 15000,00 доларів США та
зобов'язався їх повернути до 01
листопада 2008 року, а також зобов'язався
щомісячно сплачувати три проценти від
суми позики, проте взятих на себе
зобов'язань ОСОБА_2 не виконав.

З огляду на що та згідно умов договору
позики, укладеного між сторонами та
оформленого у вигляді письмової
розписки, відповідач повинен був
сплачувати позивачу за користування
позиченими грошовими коштами
щомісячно, починаючи з дати отримання
грошових коштів до 01 листопада 2008 року
три відсотки річних (3595,50 гривень) від
суми боргу, яка на гривневий еквівалент
дорівнює 119850,00 гривень, що складає 21573,00
гривень (з 22 квітня 2008 року по 22 жовтня
2008 року - 6 місяців х 3595,50 гривень).

Крім того, враховуючи, що відповідач
своєчасно взятих на себе зобов'язань не
виконав та має прострочення по
поверненню грошової боргового
зобов'язання, у відповідності до ч. 2 ст.
625 ЦК України ОСОБА_1 набув права на
отримання неустойки у вигляді трьох
відсотків річних від простроченої
суми, з урахуванням строків позовної
давності, визначених ст. 257 ЦК України.

Так, відповідач повинен сплатити
позивачу грошові кошти у розмірі 10786,50
гривень (3% 3595,50 гривень х 3 роки).

Таким чином, вирішуючи питання щодо
позовних вимог позивача, приймаючи до
уваги, що в судовому засіданні знайшов
підтвердження факт отримання
відповідачем грошових коштів згідно
укладеного договору позики від 22
квітня 2008 року, а також встановлено
факт невиконання відповідачем, на
відміну від позивача, своїх зобов'язань
за даними договорами позики, суд
приходить до висновку про задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст. 88
ЦПК України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
судові витрати у справі розподілити
пропорційно задоволеним позовним
вимогам, стягнувши відповідача на
користь позивача судовий збір у
розмірі 1522,10 гривень.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст.ст. 11, 15, 16, п. 1 ч. 1 ст. 258,
ст.ст. 260, 262, 267, 509, 514, ч. 1 ст. 516, ст.ст. 525 -
526, ч. 2 ст. 533, ст. 1046, ч. 2 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049
ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60 - 61, 88, 209, 212 - 215,
224 - 227 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму боргу в розмірі 119850,00 гривень,
проценти в розмірі 21573,00 гривень та три
відсотки річних в розмірі 10786,50 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 сплачений судовий збір у
розмірі 1522,10 гривень.

Заочне рішення суду набирає законної
сили в порядку, передбаченому ст.ст.223,
232 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача про перегляд
заочного рішення, яка може бути подана
відповідачем протягом десяти днів з
дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути
оскаржено до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя

А.В. Брага