Справа № 654/1402/14-ц
Провадження №2/654/604/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2014 року Голопристанський
районний суд Херсонської області в
складі:

головуючого судді Охтень А.А.,

при секретарі - Данилевич В.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу та державного
акта на земельну ділянку недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним
позовом, мотивуючи тим, що вона є
законною дружиною ОСОБА_3 та те, що
відчуження житлового будинку з
господарськими будівлями, який
знаходиться у АДРЕСА_1 був проданий без
її згоди як співвласника будинку, а
також при здійснені договору
купівлі-продажу було порушено істотні
умови і те, що договір суперечить актам
цивільного законодавства України на
момент вчинення правочину.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому
засіданні просив задовольнити позов з
підстав які викладені в позові.

Відповідач ОСОБА_2 або його представник
в судове засідання не з'явився, хоча про
час та місце слухання справи належним
чином повідомлений.

Відповідач ОСОБА_3 або його представник
в судове засідання не з'явився, надав
заяву про визнання позовних вимог та
розгляд справи за відсутності
відповідача.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позові вимоги
підлягають задоволенню з огляду на
наступне.

На думку суду, спірний договір
купівлі-продажу було укладено 18.09.2003
року, тому до цих правовідносин
необхідно застосувати положення ЦК
УРСР в редакції 1963 року, оскільки
спірний правочин було вчинено до
набрання чинності ЦК України.

Так, відповідно до договору
купівлі-продажу від 18.09.2003 року ОСОБА_2
набув право власності на житловий
будинок у АДРЕСА_1

У відповідності до свідоцтва про шлюб,
який наданий до суду вбачається те, що
було укладено шлюб між позивачем та
відповідачем в 1983 році, будь-які
відмітки про розірвання шлюбу
відсутні.

Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю передбачено, що майно нажите під
час шлюбу є спільною сумісною
власністю подружжя, а також що кожен із
одруження має рівне право щодо
володіння, користування та
розпорядження майном.

Так, у відповідності до свідоцтва про
право власності на жилий будинок від
12.01.1999 року спірний житловий будинок
належав ОСОБА_3, який в цей час вже
перебував у шлюбі з позивачем, тобто
вказане майно мало правовий режим
спільною сумісної власності подружжя і
при відчуженні необхідна була згода
іншого із подружжя. У відповідності до
поданих матеріалів відомості про те, що
позивач надавала згоду на укладання
чоловіком договору купівлі-продажу є
відсутніми, що прямо порушує
імперативну норму статті 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю.

Також, суд вважає, що при укладанні
договору купівлі-продажу,який
посвідчений на товарній біржі
«ВА-БАНК» було порушення вимоги статті
23 Кодексу про шлюб та сім'ю, згідно якої
передбачено, що майном нажитим під час
шлюбу, подружжя розпоряджається за
спільної згодою. Також вказаною нормою
зазначено факт, того що згода іншого із
подружжя має бути висловлена в
письмовій формі, вказаної дії виходячи
із матеріалів справи не було вчинено із
сторони відповідачів.

Тобто, на думку суду, ігнорування актів,
що регулюють сімейні відносини є
очевидними, оскільки законодавець
прямо передбачив, що необхідна
письмова згода одного із подружжя на
вчинення правочину. Виходячи із
аналізу письмових доказів, а саме
свідоцтва про право власності, як
видане на ім'я відповідача на жилий
будинок та свідоцтва про шлюб, право
спільної сумісної власності виникло на
підставі вище зазначених норм.

На думку суду, при укладанні
купівлі-продажу житлового будинку,
відповідачами було порушено норми ЦК
Української РСР, а саме статтею 45
«Недодержання форми угоди, якої
вимагає закон, тягне за собою
недійсність угоди лише в разі, якщо
такий наслідок прямо зазначено в
законі.»

Статтею 47 ЦК Української РСР
передбачено «Нотаріальне посвідчення
угод обов'язкове лише у випадках,
зазначених у законі. Недодержання в
цих випадках нотаріальної форми тягне
за собою недійсність угоди з
наслідками, передбаченими частиною
другою статті 48 цього Кодексу». Так
статею 227 ЦК Української РСР, визначено,
що договір купівлі-продажу житлового
будинку має пройти обов'язкове
нотаріальне посвідчення, а у випадку не
посвідчення тягне за собою недійсність
правочину в цілому.

Аналогічної думки дотримується
Верховний Суд України, згідно
Постанови Пленуму ВСУ№3 від 28 квітня 1978
року «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» зі змінами
та доповненнями (чинний на час
укладення договору) передбачено п.4, що
з підстав недодержання нотаріальної
форми визнаються недійсними тільки
угоди, які відповідно до чинного
законодавства підлягають
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, зокрема договори
довічного утримання, застави,
купівлі-продажу (у тому числі при
придбанні на біржових торгах).

Державний акт на право власності на
земельну ділянку від 23.11.2006 року слід
визнати недійсним, оскільки право
власності (похідне право) на землю у
відповідача виникло завдяки отриманню
будинку у власність на підставі
недійсного правочину, відповідно до
статті 59 ЦК Української РСР визначено
момент, з якого угода вважається
недійсною, а саме з моменту укладання
тобто з 18.09.2003 року і тому право на землю
відповідач набув не правомірно, що є
підставою для визнання
правовстановлюючого документа на
землю недійсним.

Відповідач набув право власності на
земельну ділянку для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд на
підставі того, що земельна ділянка
розташована під житловим будинком у
АДРЕСА_1 і у відповідності до п. а) ч.3
ст.116 Земельного Кодексу України, що
обов'язковою умовою для отримання
права на безоплатну передачу земельної
ділянки у власність є факт
користування вказаною земельною
ділянкою, а такий факт було зумовлено
тим, що особа набула права власності на
житловий будинок за недійсним
правочином, тому право користування, а
в подальшому право власності на
земельну ділянку є незаконним.

Таким чином, твердження представника
позивача про достатність підстав для
задоволення позовної заяви про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та державного акта на
земельну ділянку знайшли своє
відображення в письмових доказах, які
були здобуті в ході судових засіданнях.

Оскільки відповідачами при укладанні
правочину предметом якого був житловий
будинок порушено імперативні норми,
які були обов'язковими для дотримання і
ігнорування яких тягне недійсність
правочину, тому позовні вимоги слід
задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст.208, 212-215, 218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу та державного акта на
земельну ділянку недійсним
задовольнити повністю

Визнати договір купівлі-продажу
житлового будинку,який розташований у
АДРЕСА_1 укладений на товарній біржі
«БА-БАНК» 18.09.2003 року №2-2888 між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 недійсним.

Визнати державний акт на право
власності на земельну ділянку, яка
розташована у АДРЕСА_1 та який виданий
на ім'я ОСОБА_2 серії ЯБ №893196,
зареєстрований у Книзі за № 1АА
72100323 від 23.11.2006 року площею 0,0600 га
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
та споруд за кадастровим номером
:02:035:0015- недійсним

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Херсонської області
через Голопристанський районний суд
Херсонської області шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя
А. А. Охтень