Справа № 2/257/873
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року Київський
районний суд м. Донецька у складі
головуючого судді Бурлаченко О.О.,

при секретарі Акименко Л.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3,
про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В :

Позивач просила визнати недійсним
договір дарування нежитлового
приміщення за адресою АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 24 серпня
2013 року за №6391, стягнути з відповідача
судові витрати, понесені позивачем в
сумі 243 грн.60 коп.

Представник позивача підтримала
позовні вимоги. Просила визнати
недійсним договір дарування
нерухомого майна, укладений1 між
відповідачем т ОСОБА_2, яка є також
боржником, та її батьком ОСОБА_3,
оскільки вважає, що даний договір був
укладений з мотивів ухилитись від
цивільної відповідальності.

Представник відповідача
заперечувала проти заявлених позовних
вимог.

Суд, заслухавши представників сторін,
дослідивши обставини та матеріали
справи, вважає, що позов підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено,
що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 03 червня
2005 року, посвідченого приватним
нотаріусом Донецького міського округу
ОСОБА_5 за реєстовим №8948 на праві
спільної часткової власності, а саме
67/100 частини належало ОСОБА_2, а 33/100
частини належало ОСОБА_4, придбали
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,2
кв. м'. згідно з Витягом про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
23.06.2005р. ОСОБА_2 і ОСОБА_4 володіли
квартирою у формі приватної спільної
часткової власності.

14 жовтня 2011 року між Відповідачем та
Третьою особою було укладено договір
купівлі продажу частини приміщення, а
саме, ОСОБА_4 від імені якої діяла
громадянка ОСОБА_1 з однієї сторони
продала 33/100 частини нежитлового
приміщення загальною площею 60,8 кв.м. на
першому поверсі житлового будинку літ.
А-3 за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2, тобто
відповідачу.

Через непорозуміння між Позивачем та
Відповідачем, в червні 2013 року
Позивачка звернулась із позовом до
Ленінського районного суду м. Донецька
«Про стягнення із відповідачки суми
боргу на підставі чого 17.06.2013 року
Ленінським районним судом м Донецька
було відкрито провадження по справі
№2/260/1399/2013 та в якості забезпечення
позову було винесено Ухвалу про
накладення арешту на нежитлове
приміщення за адресою АДРЕСА_1, що
належало на праві приватної власності
ОСОБА_2.

09.07.2013 року Відповідачка звернулась до
Апеляційного суду Донецької області із
Апеляційною скаргою на Ухвалу
Ленінського районного суду м Донецька
від 17.06.2013 року згідно до якої просила
суд скасувати ухвалу про забезпечення
позову.

20.08.2013 року Апеляційним судом Донецької
області ухвалу Ленінського районного
суду м. Донецька від 17 червня 2013 року
про забезпечення позову залишено без
змін.

Всупереч заборони відчуження спірного
майна, яка встановлена ухвалою
Ленінського районного суду м. Донецька
від 17 червня 2013 року та ухвали
Апеляційного суду Донецької області
від 20 серпня 2013 року між Відповідачем
та Третьою особою 24 серпня 2013 року було
укладено Договір Дарування згідно до
якого Відповідач - ОСОБА_2 (дарувальник)
передала, а Третя особа ОСОБА_3
(обдарований) прийняв безоплатно в дар
належне Дарувальнику на праві
приватної власності нежитлове
приміщення, на першому поверсі
житлового будинку літ. А-3, зо
розташоване за адресою: АДРЕСА_1,
реєстраційний номер об'єкта нерухомого
майна:1

Таким чином судом встановлено, що
відповідач, заборгувавши позивачу
значну суму, а саме 160 620 грн., після
накладання судом арешту на квартиру
відповідача, скориставшись
бездіяльністю державної виконавчої
служби, яка протягом 2 місяців
безпідставно не виконувала ухвалу
суду про арешт спірної квартири, з
метою уникнути цивільної
відповідальності та не бажаючи
сплачувати борг по рішенню суду, яке
набрало чинності, подарувала спірну
квартиру своєму батьку ОСОБА_3

Представник відповідача суду
підтвердила, що відповідач дійсно не
бажала сплачувати борг, а також не може
його сплатити, оскільки перебуває в
скрутному матеріальному становищі.
Представник відповідача не змогла
пояснити суду протиріччя в поведінці
відповідача, яка перебуваючи в
скрутному матеріальному становищі
прийняла суперечливе рішення по
відчужує єдиного майна, за рахунок
якого може бути повернутий її борг. Про
мотиви такої поведінки відповідача її
представнику не відомо. Тому суд вбачає
єдиний мотив відповідача - спробу
унеможливити виконання рішення суду
через відчуження нерухомого майна.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Дарунком можуть
бути рухомі речі, в тому числі гроші та
цінні папери, а також нерухомі речі.

Договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

В пункті 6 Договору Дарування зазначено
наступне «дарувальник стверджує, що
приміщення, нікому не продане, не
подароване, не відчужене іншим засобом,
під заставою (в тому числі податковою),
забороною (арештом) не перебуває,
судового спору щодо нього, а також прав
у третіх осіб як у межах, так і за межами
України немає, як внесок до статутного
капіталу інших юридичних осіб не
внесене.»

Таким чином, Відповідач не могла та не
мала права відчужувати спірне нерухоме
майно у зв'язку із накладеним арештом
на таке майно на час укладання Договору
Дарування.

05.12.2013 року Ленінським районним судом м.
Донецька за результатами розгляду
цивільної справи №2/260/1399/2013 за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів, ухвалено Рішення яким
суд вирішив стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 160
620 грн.. 61 коп. та судові витрати в сумі 1
606,21грн..»

21 січня 2014 року Апеляційним судом
Донецької області за результатами
розгляду апеляційної скарги
Відповідача на Рішення суду від 05.12.2014
року винесено Ухвалу згідно до якої суд
ухвалив наступне: «Апеляційну скаргу
відповідача ОСОБА_2 - відхилити. Рішення
Ленінського районного суду м. Донецька
від 05 грудня 2013 року залишити без змін.»

Згідно із вимогами ст..152, 153 ЦП К України
Позов забезпечується накладенням
арешту на майно або грошові кошти, що
належать відповідачеві і знаходяться у
нього або в інших осіб Заява про
забезпечення позову розглядається
судом, у провадженні якого перебуває
справа, в день її надходження без
повідомлення відповідача та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Про вжиття заходів забезпечення позову
суд постановляє ухвалу, в якій зазначає
вид забезпечення позову і підстави
його обрання, порядок виконання, розмір
застави, якщо така призначена. Копія
ухвали надсилається заявнику та
заінтересованим особам негайно після
її постановлення.

Ухвала про забезпечення позову
виконується негайно в порядку,
встановленому для виконання судових
рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення
позову не зупиняє її виконання, а також
не перешкоджає подальшому розгляду
справи.

Особи, винні в порушенні заходів
забезпечення позову, несуть
відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до вимог ст.,203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Ст.215 ЦК України Підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в
абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року N 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", відповідно до
ст. ст. 215 і 216 ЦК України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину, зокрема,
особою яка сплатила кошти за спірне
майно, яка є у справі позивачем.

Згідно ст. З ЦК України загальними
засадами цивільного законодавства є,
зокрема, справедливість,
добросовісність та розумність.

На підставі викладеного, керуючись
вимогами ст. ст. 203, 215,216, 717 ЦК України,
ст.. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України суд -

,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
нежитлового приміщення за адресою
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
24 серпня 2013 року за №6391.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судові витрати, понесені
позивачем в сумі 243 (двісті сорок три)
грн.60 коп.

Рішення може бути оскаржено в 10
денний строк до апеляційної інстанції
через районний суд.

Суддя: