АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4003/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шевцова Т. В. Доповідач - Кочкова
Н.О. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

15 травня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді
Кочкової Н.О.,

суддів - Максюти
Ж.І., Чубукова А.П.,

при секретарі -
Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний Банк «Надра», третя особа
ОСОБА_3 про визнання кредитного
договору, додаткових договорів та
договору поруки недійсними,
зобов'язання вчинити певні дії, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 04 березня 2014 року,
-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2012 року позивач звернувся
до суду з вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого посилався на те, що
він є споживачем фінансових послуг ПАТ
КБ «Надра». 22 серпня 2007 року між ним та
банком було укладено кредитний договір
автопакет №8/2007/840-К/1309-АП. Зазначений
договір укладений сторонами із
визначенням його змісту на основі
стандартної форми, запропонованої
Банком для будь-яких клієнтів-фізичних
осіб. Відповідно до умов Кредитного
договору Банк надав йому у тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості та платності
грошові кошти - кредит у сумі 11 485
доларів США 15 центів зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 13,9% річних. Кредитні кошти
надані йому на строк з 22 серпня 2007 року
по 20 серпня 2012 року зі щомісячним
погашенням кредитних зобов'язань у
сумі 267 доларів США 70 центів. Відповідно
до п. 1.1.3.2 кредитного договору комісія
за розрахунки склала 2% від суми кредиту
і відрахована Банком із суми кредитних
коштів при їх видачі. Відповідно до п
1.1.2. кредитного договору визначено ціль
надання кредитних коштів - на придбання
автотранспортного засобу та витрати,
пов'язані з державною реєстрацією
транспортного засобу. Головною вимогою
для надання кредиту була сплата
позичальником за автотранспортний
засіб власних коштів не менше, ніж 10%
від ціни автотранспортного засобу.

В якості забезпечення виконання
позичальником зобов'язань щодо
погашення кредиту, він передав в
заставу банку автомобіль марки ВАЗ 21154,
2007 року випуску, д/н НОМЕР_1. 22 січня 2007
року він уклав з Банком Додаткову
угоду, якою передбачено умови
проведення договірного списання у
рахунок погашення кредитної
заборгованості по договору №
8/2007/840-К/1309-АП від 22 серпня 2007 року.

Також на забезпечення виконання
боргових зобов'язань за кредитним
договором № 2Э07/Я40-КУ1309-АП від 22 серпня
2007 року, між банком та його дружиною
ОСОБА_3 22 серпня 2007 року було укладено
Договір поруки №2007/840-К/1309-АП, згідно
якого вона зобов'язалася солідарно
відповідати перед банком у повному
обсязі за своєчасне та повне виконання
його кредитних зобов'язань. Окрім
цього, при оформленні кредиту він
вимушений був понести додаткові
витрати у зв'язку із укладенням
договору з рекомендованою Банком
страховою компанією.

Вважає, що кредитний договір
№8/2007/840-К/1309-АП від 22 серпня 2007 року не
відповідає вимогам п. 3.1 Постанови НБУ
від 10 травня 2007 року N 168 про
затвердження «Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту». Банк, як фінансова установа,
що спеціалізується з надання
фінансових послуг, на стадії
підписання Кредитного договору
№8/2007/840-К/1309-АП від 22 серпня 2007 року
скористався тим, що споживачу
фінансових послуг ОСОБА_2 бракує знань,
необхідних для здійснення правильного
вибору фінансової послуги та оцінки
кредитних документів, переслідував
корисливі мотиви і ввів позичальника в
оману.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2
просив визнати недійсним з моменту
укладення Кредитний договір
№8/2007/840-К/1309 від 22 серпня 2007 року,
укладений між ним та ПАТ КБ «Надра»
внаслідок обману з боку відповідача;
визнати недійсною з моменту укладення
додаткову угоду №1 від 22 серпня 2007 року,
укладену на виконання кредитного
договору № 8/2007/840-К/1309-АП від 22.08.2007 року;
визнати недійсним з моменту укладення
договір поруки від 22 серпня 2007 року,
укладений між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3;
зобов'язати банк повернути йому збитки
у сумі 9 595,96 грн.; зобов'язати банк
прийняти від нього залишок коштів за
кредитним договором у сумі 20 024,4581 грн.
(том 1, а.с.2-14, том 2, а.с.10-17).

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 04 березня
2014 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання кредитного
договору, додаткових договорів та
договору поруки недійсними,
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовлено (том 2, а.с.61-69).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового рішення про
задоволення його позовних вимог (том 2,
а.с.72-80).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 22
серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ
«Надра», правонаступником якого є ПАТ
КБ «Надра» був укладений кредитний
договір № 8/2007/840-К/1309-АП, за яким Банк
надав позивачу кредит у розмірі 11485,15
дол. США на придбання
автотранспортного засобу, за умови
сплати 13,9% річних та 2% від суми кредиту
в якості комісії, яка сплачується
одноразово при видачі кредитних
коштів. Строк повернення кредиту - 20
серпня 2012 року. За отримані кредитні
кошти позивачем придбано автомобіль
ВАЗ 21154, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_2. На
забезпечення виконання зобов'язань за
вищевказаним кредитним договором
укладено договір застави автомобіля
ВАЗ 21154, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_2, який
належить на праві власності ОСОБА_2
Відповідач виконав свої зобов'язання
за кредитним договором належним чином,
що не заперечував позивач та
підтверджується заявою про видачу
готівки № 242 від 22 серпня 2007 року.

22 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_3
укладено договір поруки про повне та
належне виконання ОСОБА_2 зобов'язань,
що витікають із договору автопакет №
8/2007/840-К/1309-АП від 22 серпня 2007 року.

Пунктом п.2.2.1 кредитного договору від
22 серпня 2007 року визначено розмір
щомісячного платежу, який складається
з частки на повернення кредиту та
нарахованих відсотків, і дорівнює 267,70
доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1
інстанції посилався на те, що при
укладенні кредитного договору між
сторонами були дотримані всі
передбачені діючим законодавством
істотні умови договору, які обумовлені
їх згодою. Крім того, на момент
укладення договору обидві сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, їх виявлення відповідало
їхній внутрішній волі, було вільним, що
підтверджується власноручними
підписами учасників правочину та
печаткою фінансової установи. Форма і
зміст договору відповідають ст. 203 ЦК
України. Посилання позивача на
наявність умислу в діях банківських
працівників, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману не
підтверджені належними доказами.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права, оскільки згідно
із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк зобов'язується надати
грошові кошти позичальнику в розмірі
та на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Згідно ч. 1-3, 5, ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229
цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування. Обман -
це певні винні, навмисні дії сторони,
яка намагається запевнити іншу сторону
про такі наслідки правочину, які
насправді наступити не можуть.

За змістом зазначеної норми закону
правочин може бути визнаний таким, що
вчинений під впливом обману, у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення (п.
20 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними»). Згідно зі ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Проте, всупереч вищезазначеним вимогам
закону позивач не надав належних і
допустимих доказів на підтвердження
своїх доводів про наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких його введено в
оману та сам факт обману в розумінні ст.
230 ЦК України. Крім того, позивач не
заперечував, що добровільно погодився
на укладення кредитного договору та
вважав його для себе вигідним, до суду з
вищезазначеним позовом звернувся лише
липні 2012 року.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
кодексу інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Позивач не
заперечував, що на виконання умов
кредитного договору здійснював
щомісячні ануїтентні платежі у доларах
США, що також свідчить про відсутність
підстав для визнання вказаного
договору недійсним.

Крім того, ОСОБА_2 як на підставу для
визнання кредитного договору та
договору поруки недійсними посилався
на те, що під час укладання кредитного
договору банком було порушено його
права як споживача кредитної послуги,
зокрема: не виконана переддоговірна
робота з позичальником, що позбавило
його права заздалегідь ознайомитися з
інформацією про умови кредитування,
тому спірний договір значно погіршує
його становище, не відповідає вимогам
Закону України «Про захист прав
споживачів», а його подальше виконання
буде порушенням принципу
справедливості, а відтак недійсність
основного кредитного зобов'язання
тягне недійсність договору поруки та
додаткової угоди. Однак, із такими
доводами погодитись також неможливо.

Відповідно ч. 2 ст. 1056 ЦК Україна
позичальник має право відмовитися від
одержання кредиту частково або в
повному обсязі, повідомивши про це
кредитодавця до встановленого
договором строку його надання, якщо
інше не встановлено договором або
законом, а згідно п.6 ст. 11 України «Про
захист прав споживачів» позивач мав
право протягом чотирнадцяти днів
відкликати свою згоду на укладання
договору про надання споживчого
кредиту без пояснення причин, проте
позивач не скористався цим правом, що
свідчить про те, що він погоджувався з
усіма умовами договору та не вважав їх
такими, що порушують його інтереси або
є несправедливими.

Отже, укладаючи даний кредитний
договір, сторони з'ясували умови
договору, передбачили права та
обов'язки як кредитора, так і
позичальника. Відповідно до ст. 629 ЦК
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що кредитний договір не відповідає
вимогам постанови НБУ від 10 травня 2007
року № 168 «Правила надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування…» оскільки фактично
процентна ставка про кредиту складала
15,68%, а не 13,9%, як визначено кредитним
договором - не являються підставою для
скасування рішення суду, оскільки не
свідчить про наявність обману з боку
банку в момент підписання кредитного
договору, ці доводи, за наявності
підстав, можуть бути прийняті до уваги
при розгляді справи за позовом банку до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості.

Доводи апелянта про відсутність у
договорі періодичності сплати коштів
на погашення кредиту - спростовуються
2.2.3 кредитного договору, де вказано, що
позичальник вносить чергові
мінімальні платежі щомісячно до 18
числа (том 1, а.с.26).

Посилання ОСОБА_2 на відсутність
графіку погашення кредиту - не свідчить
про незаконність рішення, оскільки не
спростовує правильності висновків
суду про відсутність підстав для
визнання правочинів недійсними у
зв'язку з недоведеністю факту обману
та умислу в діях відповідача на момент
укладення договорів, оскільки і сума
щомісячного платежу, і період оплати
зазначені у самому договорі.

Доводи апеляційної скарги про те, що у
ОСОБА_2, як споживача фінансових
послуг, бракувало знань, необхідних для
здійснення правильного вибору
фінансової послуги та оцінки кредитних
документів, - не свідчить про наявність
обману з боку банку, оскільки
відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року N 9 «Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією із сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним».

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не
ухилявся і не ухиляється від виконання
кредитного договору - свідчить про
відсутність підстав для визнання його
недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не
спростовують правильність висновків
суду, оскільки зводяться до повторень
обставин справи, викладених у позовній
заяві, та цитування норм діючого
законодавства.

Судом 1 інстанції у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення, - не
встановлено, доводи апеляційної скарги
не спростовують правильність
висновків суду, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
є законним і обґрунтованим, і його слід
залишити без змін.

Крім того, апеляційний суд враховує, що
ОСОБА_3 до суду із позовом про визнання
недійсним договору поруки не
зверталась, хоча згідно із ч.1 ст. 3 ЦПК
України таке право належить саме їй, а
не ОСОБА_2

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ВІДХИЛИТИ.

Рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 04 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: