АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: 22ц/791/1558/14
Головуючий в суді І інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року червня місяця 03 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого: Чиркової К.Г.

Суддів: Пузанової
Л.В.

Фурман Т.Г.

при секретарі: Бараш Ю.М.

з участю адвокатів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення
Білозерського районного суду
Херсонської області від 09 серпня 2013
року в справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору дарування квартири, визнання
удаваним договору дарування грошових
коштів, припинення права власності на
частину нерухомого майна, визнання
права спільної сумісної власності на
квартиру та визнання права власності
на 1/2 частину квартири,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2011 року ОСОБА_7
звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору дарування квартири, визнання
удаваним договору дарування грошових
коштів, припинення права власності на
частину нерухомого майна, визнання
права спільної сумісної власності на
квартиру та визнання права власності
на 1/2 частину квартири, посилаючись на
те, що з 28.02.1986 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5.

У період шлюбу за спільною згодою
її чоловік придбав на підставі
договору купівлі - продажу від 09.04.2002
року квартиру АДРЕСА_1 та здійснив у ній
перепланування за кошти, які вона
надсилала із-за кордону, де тимчасово
перебувала на заробітках.

Повернувшись до України в 2006 році
дізналася, що за заявою чоловіка,
рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 09.12.2003 року її було
визнано безвісно відсутньою та на
підставі цього рішення 15.01.2004 року
розірвано шлюб між нею та ОСОБА_5

Проте, що 09.09.2011 року ОСОБА_5 без її згоди
подарував спірну квартиру ОСОБА_6, який
в установленому законом порядку
зареєстрував своє право власності на
дану квартиру, вона дізналася у вересні
2011 року коли висловила намір про
розподіл спірної квартири, а також
дізналася про укладення 09.04.2002 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договору дарування
грошових коштів у сумі 3000 грн. для
придбання квартири АДРЕСА_1 та
оформлення договору купівлі - продажу,
який вважає удаваним правочином.

Посилаючись на викладене, уточнивши в
ході судового розгляду справи позовні
вимоги позивач просила суд поновити
строк звернення до суду, визнати
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 09 вересня 2011 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, припинити право
власності ОСОБА_6 на 1/2 частину спірної
квартири, визнати зазначену квартиру
спільною сумісною власністю подружжя
та визнати за нею право власності на 12
її частину, визнати удаваним договір
дарування від 09 квітня 2002 року, за яким
ОСОБА_6 подарував ОСОБА_5 3000 грн.

Останнім рішенням Білозерського
районного суду Херсонської області від
09 серпня 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_7 право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Цивільна справа перевіряється в
апеляційному порядку вдруге.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6
просили скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

Зокрема, суд першої інстанції
задовольняючи частково позовні вимоги
позивачки не звернув уваги, що остання
не надала належних та допустимих
доказів, які б підтверджували факт
здійснення нею грошових переказів із -
за кордону та доказів того, що грошові
кошти були використані саме на
придбання спірної квартири.

Окрім того, судом застосовано закон,
який не поширюється на спірні
правовідносини, оскільки між ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 існують речові правовідносини
відносно спірної квартири, а тому
спосіб захисту є відповідний цим
правовідносинам закон щодо
витребування майна.

У письмових запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_7 її доводів не визнала,
рішення суду просить залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення суду в межах,
передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів дійшла висновку, що подана
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст.22 КпШС УРСР, який був
чинним на час набуття спірного майна,
майно нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен із подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно до ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Судом установлено та підтверджено
матеріалами справи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5
перебували в зареєстрованому шлюбі з
28.02.1986 року.

ОСОБА_7 визнано безвісно відсутньою за
заявою ОСОБА_5, рішенням Дніпровського
районного суду м. Херсона від 09.12.2003
року, яке скасовано 14.06.2006 року ухвалою
суду за заявою ОСОБА_7

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 розірвано
рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 06.04.2006 року.

За час перебування у шлюбі подружжям
було набуто право власності на
нерухоме майно, а саме: АДРЕСА_1, що
підтверджується договором купівлі -
продажу від 09.04.2002 року.

Рішенням Дар'ївської сільської ради,
Білозерського району, Херсонської
області від 12.09.2002 року ОСОБА_5 надано
земельну ділянку площею 8,0 кв.м. під
будівництво балкону біля зазначеної
квартири та в послідуючому узаконено
самовільне переобладнання цієї
трьохкімнатної квартири на
двокімнатну. 05.09.2011 року ОСОБА_5
зареєстрував право власності на спірну
квартиру.

09.09.2011 року ОСОБА_5 подарував спірну
квартиру ОСОБА_6, який в установленому
законом порядку зареєстрував своє
право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ст.ст. 63, 70
СК України дружина та чоловік мають
рівні права на володіння, користування
і розпорядженням майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або договором.

Враховуючи характер і суть
правовідносин, що склалися між
сторонами, як це вбачається із
наведених вище і встановлених судом
обставин, і зважаючи на те, що за
обставинами справи, спірна квартира
була придбана сторонами в період шлюбу
за спільні кошти та відчужена без згоди
позивачки, а ОСОБА_5 заперечуючи проти
позову не надав належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що
спірна квартира була придбана,
переобладнана за грошові кошти
отримані ним за договором дарування
від 09.04.2002 року, колегія суддів
погоджується із висновками суду першої
інстанції про наявність правових
підстав для визнання спірної квартири
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя та визнання за ОСОБА_7 права
власності на 12 її частину.

Висновки суду відповідають обставинам
справи в межах наданих доказів та
нормам матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини.

Доводи апелянтів щодо неправильної
оцінки судом зібраних у справі доказів
та невідповідність покладених в основу
рішення висновків суду фактичним
обставинам справи, позбавлені
правового обґрунтування і не були
підтверджені при розгляді справи, як
судом першої інстанції так і в ході
розгляду справи в апеляційному
порядку.

Разом із тим, колегія суддів вважає
такими, що заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги відносно того, що
суд першої інстанції визнавши за
ОСОБА_7 право власності на 12 частину
спірної квартири, залишив поза увагою
ту обставину, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_7
існують рівні майнові права на одну і
ту ж саму частину спірної нерухомості,
а тому рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання договору дарування
недійсними підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог із
наступних підстав.

Згідно до ч.3 ст.65 СК України для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово. Згода на
укладення договору, який потребує
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України
правочин щодо розпорядження спільним
майно, вчиненим одним із співвласників,
може бути визнаний судом недійсним за
позовом іншого співвласника у разі
відсутності у співвласника, який
вчинив правочин, необхідних
повноважень.

Згідно до ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах встановлених законом, такий
правочин може бути визнано судом
недійсним.

Статтею 216 ЦК України встановлено, що
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все те, що вона одержала на
виконання цього договору.

Оскільки ОСОБА_5 розпорядився спільним
майном без згоди іншого співвласника,
то ОСОБА_7 вправі оспорити вчинений ним
правочин відповідно до вимог ч.4 ст.369 ЦК
України, якою передбачено, що правочин
щодо розпорядження спільним майном,
вчинений одним із співвласників, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом іншого співвласника, як
правочин, що вчинений без необхідних
повноважень.

Враховуючи, що право ОСОБА_5 на
розпорядження належною йому частиною
квартири не обмежене, тому позовні
вимоги про визнання недійсним
договору дарування квартири
підлягають задоволенню частково,
відносно 12 її частини.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про визнання недійсним договору
дарування квартири, суд першої
інстанції зазначені вище норми
матеріального права безпідставно не
застосував, а тому прийшов до невірного
висновку відносно того, що такі позовні
вимоги не впливають на особисті права
та інтереси позивача.

Таким чином, зазначений висновок суду
є таким, що не відповідає обставинам
справи та нормам матеріального права, а
тому рішення суду підлягає скасуванню
з ухваленням нового про визнання
недійсним договору дарування від 09.09.2011
року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
щодо дарування 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1 з наведених вище підстав.

В іншій частині рішення суду не
оскаржено, а тому судом апеляційної
інстанції відповідно до положень ст.303
ЦПК України не перевірялося.

На підставі викладеного, ст.ст.203, 215-216
ЦК України, керуючись ст. ст.303, 307, 309, 316
ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду
Херсонської області від 09 серпня 2013
року в частині відмови у задоволенні
позову про визнання недійсним
договору дарування квартири скасувати
і ухвалити нове рішення.

Визнати недійсним договір дарування
від 09.09.2011 року, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 щодо дарування 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1.

В решті оскарженій частини рішення
суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів, шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: