Головуючий суду 1 інстанції - Рудська
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 1207/6132/12
Провадження № 22ц/782/1409/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової В.А.,
Ступіної Я.Ю.,

за участю секретаря -
Булгакової М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
Луганського міського комунального
підприємства „Теплокомуненерго" на
ухвалу Жовтневого районного суду м.
Луганська від 27 лютого 2014 року за
заявою Луганського міського
комунального підприємства
„Теплокомуненерго" про поновлення
пропущеного строку для пред'явлення
виконавчого документу до виконання, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року Луганське міське
комунальне підприємство
«Теплокомуненерго» звернулося до суду
із заявою про поновлення строку для
пред'явлення виконавчого документа до
виконання, а саме судового наказу №
2-н-/1207/1811/12 від 19.06.2013р., а також про
доповнення судового наказу
інформацією стосовно
ідентифікаційного коду боржника.

Ухвалою Жовтневого районного
суду м. Луганська від 27 лютого 2014 року у
задоволенні заяви Луганського
міського комунального підприємства
«Теплокомуненерго» було відмовлено.

Не погодившись з даною ухвалою
суду, Луганське міське комунальне
підприємство «Теплокомуненерго»
звернулося до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
ухвалу Жовтневого районного суду м.
Луганська від 27 лютого 2014 року та
ухвалити нове судове рішення, яким
задовольнити заяву про поновлення
пропущеного строку та додання
інформації стосовно ідентифікаційного
коду боржника до виконавчого документа
в повному обсязі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права.

В судовому засіданні
представник Луганського міського
комунального підприємства
«Теплокомуненерго» доводи апеляційної
скарги підтримав, просив задовольнити
апеляційну скаргу, надавши пояснення
аналогічні змісту апеляційної скарги.

Боржники до судового засідання
не з'явилися, про час і місце розгляду
справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви
Луганського міського комунального
підприємства «Теплокомуненерго», суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України
«Про виконавче провадження», виконавчі
документи можуть бути пред'явлені до
виконання протягом одного року, якщо
інше не передбачено законом. За
приписами ч. 1 ст. 371 ЦПК України,
стягувачам, які пропустили строк для
пред'явлення виконавчого документу до
виконання з причин, визнаних судом
поважними, пропущений строк може бути
поновлено. Відповідно до п. 1 Постанови
№ 14 Пленуму Вищого Спеціалізованного
Суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 23 грудня 2011 року
«Про практику розгляду судами заяв у
порядку наказного провадження»,
наказне провадження є самостійним і
спрощеним видом судового провадження у
цивільному судочинстві при розгляді
окремих категорій справ, у якому суддя
в установлених законом випадках за
заявою особи, якій належить право
вимоги, без судового засідання і
виклику стягувача та боржника на
основі доданих до заяви документів
видає судовий наказ, який є особливою
формою судового рішення. Пунктом 11
зазначеної вище Постанови передбачено,
що враховуючи, що розділом II ЦПК
України процедура розгляду заяв у
наказному провадженні полягає у видачі
судового наказу, не може бути
застосовано наступні процесуальні
інститути: призначення справи до
судового розгляду; забезпечення
доказів; призначення експертизи;
передача справи до іншого суду за
підсудністю; заміна неналежної
сторони; зупинення провадження;
закриття провадження у справі;
залишення заяви без розгляду. Зміст
судового наказу повинен відповідати
вимогам ч. 1 ст. 103 ЦПК України. Частиною 2
ст. 103 ЦПК України, передбачено, що
судовий наказ має відповідати вимогам
до виконавчого документу, встановленим
ЗУ «Про виконавче провадження» та
обов,язково містити положення про дату
видачі судового наказу стягувачу, дату
набрання судовим наказом законної сили
та строк пред,явлення судового наказу
до виконання. Зазначені відомості
вносяться до судового наказу у день
його видачі стягувачу для пред,явлення
до виконання. Зазначені вимоги діючого
законодавства судом виконані в повному
обсязі при видачі судового наказу.

Також суд посилався на те, що п.п. 3
п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право з метою захисту інтересів
стягувана одержувати безоплатно від
органів, установ, організацій,
посадових осіб, сторін та учасників
виконавчого провадження необхідні для
проведення виконавчих дій пояснення,
довідки та іншу інформацію, у тому
числі конфіденційну. Тому суд дійшов
висновку, що розгляд питань, зазначених
в заяві МКП «Теплокомуненерго» про
зазначення у виконавчому документі
податкового ідентифікаційного номеру
боржника відповідно до вимог діючого
законодавства, провадиться в порядку
виконавчого провадження, а тому в
задоволенні заяви необхідно відмовити,
оскільки вона не ґрунтується на законі.
Також суд дійшов висновку про те, що не
підлягають задоволенню і вимоги про
поновлення пропущеного строку для
пред'явлення виконавчого документу для
виконання, оскільки стягувачем не
зазначено причини, через які ним не
було отримано виконавчий документ у
строки, передбачені законом та не
надано доказів, які підтверджують
поважність причин пропуску такого
строку.

Проаналізувавши встановлені
судом першої інстанції обставини по
справі, апеляційний суд вважає, що суд
правильно відмовив у задоволенні заяви
ЛМКП „Теплокомуненерго", виходячи з
наступного.

Як убачається з матеріалів
справи, судовий наказ про стягнення з
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в солідарному
порядку на користь ЛМКП
„Теплокомуненерго", заборгованості за
користування послугами центрального
опалення та постачання гарячої води за
період з 01.08.2008р. по 01.05.2012 року у розмірі
5408,76грн. було видано Жовтневим райсудом
м. Луганська 18 червня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК
України судовий наказ є особливою
формою судового рішення, що видається
судом за результатами розгляду вимог,
передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 статті 103 ЦПК
України у судовому наказі
зазначаються: дата видачі судового
наказу; найменування суду, прізвище та
ініціали судді, який видав судовий
наказ; ім'я (найменування) стягувача і
боржника, їх місце проживання або
місцезнаходження; посилання на закон,
на підставі якого підлягають
задоволенню заявлені вимоги; сума
грошових коштів, які підлягають
стягненню, а також розрахунковий
рахунок боржника (юридичної особи) в
установі банку, з якого повинні бути
стягнуті грошові кошти, якщо такий
повідомлений заявником; сума судових
витрат, що сплачена заявником і
підлягає стягненню на його користь з
боржника; відомості про порядок та
строки подання заяви про скасування
судового наказу.

Із системного аналізу даної норми
права вбачається, що Цивільний
процесуальний кодекс України не
передбачає зазначення у судовому
наказі ідентифікаційного номера
стягувача та боржника.

Отже, судовий наказ від 18 червня 2012
року, виданий Жовтневим райсудом м.
Луганська є таким, що відповідає
вимогам Цивільного процесуального
кодексу України.

Крім того, під час видачі
судового наказу у суду першої
інстанції не було можливості з'ясувати
у боржника ідентифікаційний номер,
оскільки відповідно до ч. 2 ст. 102 ЦПК
України видача судового наказу
проводиться без судового засідання і
виклику стягувача та боржника.

Згідно ч.2 ст. 103 ЦПК України судовий
наказ має відповідати також і вимогам
до виконавчого документа,
встановленого Законом України „Про
виконавче провадження". Частина 1 ст. 18
Закону України «Про виконавче
провадження» містить вимоги які
повинні зазначатися у виконавчому
документі. На час винесення судом
судового наказу даною нормою права
було передбачено, що у виконавчому
документі мають зазначатися: 1) назва і
дата видачі документа, найменування
органу, прізвище та ініціали посадової
особи, що його видали; 2) дата прийняття
і номер рішення, згідно з яким видано
документ; 3) повне найменування (для
юридичних осіб) або ім'я (прізвище,
власне ім'я та по батькові за наявності)
(для фізичних осіб) стягувача і
боржника, їх місцезнаходження (для
юридичних осіб) або місце проживання чи
перебування (для фізичних осіб),
ідентифікаційний код суб'єкта
господарської діяльності стягувача та
боржника за наявності (для юридичних
осіб), індивідуальний ідентифікаційний
номер стягувача та боржника за
наявності (для фізичних осіб -
платників податків), а також інші дані,
якщо вони відомі суду чи іншому органу,
що видав виконавчий документ, які
ідентифікують стягувача та боржника чи
можуть сприяти примусовому виконанню,
зокрема, дата народження боржника та
його місце роботи (для фізичних осіб),
місцезнаходження майна боржника,
рахунки стягувача та боржника тощо; 4)
резолютивна частина рішення; 5) дата
набрання законної (юридичної) сили
рішенням; 6) строк пред'явлення
виконавчого документа до виконання.
Таким чином, на той час
ідентифікаційний номер стягувача чи
боржника вказувався за наявності, а
інші дані, які ідентифікують стягувача
та боржника чи можуть сприяти
примусовому виконанню, вказувалися у
разі, якщо вони відомі суду чи іншому
органу, що видає виконавчий документ.
Зазначене свідчить про те, що
зазначення ідентифікаційного номеру
боржника у виконавчому документі на
час видачі судового наказу не було
обов'язковим.

Таким чином, судовий наказ від 18 червня
2012 року, виданий Жовтневим райсудом м.
Луганська є таким, що відповідає
вимогам статті 18 Закону України «Про
виконавче провадження» в редакції, яка
діяла на час його ухвалення судом.

Законом України „Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо вдосконалення та
спрощення процедури державної
реєстрації земельних ділянок та
речових прав на нерухоме майно" від 04.07.
2012 року були внесені зміни в ст. 18
Закону України "Про виконавче
провадження", а саме у пункті 3 частини
першої статті 18 Закону України "Про
виконавче провадження" були виключені
слова "за наявності", а після слів "(для
фізичних осіб - платників податків)"
пункт був доповнений словами "або номер
і серія паспорта стягувача та боржника
для фізичних осіб - громадян України,
які через свої релігійні або інші
переконання відмовилися від прийняття
ідентифікаційного номера, офіційно
повідомили про це відповідні органи
державної влади та мають відмітку в
паспорті громадянина України". Таким
чином ст. 18 Закону України «Про
виконавче провадження» стала містити
положення про необхідність зазначення
в виконавчому документі
ідентифікаційного коду боржника
тільки після вступу в дію Закону
України „Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
вдосконалення та спрощення процедури
державної реєстрації земельних
ділянок та речових прав на нерухоме
майно" від 04.07. 2012 року, а саме з 08.08.2012
року.

Як уже зазначалося раніше
судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95
ЦПК України є особливою формою
судового рішення, що видається судом за
результатами розгляду вимог,
передбачених статтею 96 цього Кодексу.
Внесення доповнень до рішення суду на
стадії видачі його копії судом, який
його постановив, не передбачено діючим
законодавством.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавчі
документи, в т.ч. судові накази
підлягають виконанню державною
виконавчою службою. П. 3 ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачено, що державний виконавець у
процесі здійснення виконавчого
провадження має право з метою захисту
інтересів стягувача одержувати
безоплатно від органів, установ,
організацій, посадових осіб, сторін та
учасників виконавчого провадження
необхідні для проведення виконавчих
дій пояснення, довідки та іншу
інформацію, у тому числі конфіденційну.

Як убачається з матеріалів справи
і це підтвердив представник ЛМКП
„Теплокомуненерго" в суді апеляційної
інстанції, ЛМКП „Теплокомуненерго" не
зверталося до державної виконавчої
служби з судовим наказом для його
виконання і судовим виконавцем не
виносилася постанова про відмову у
відкритті виконавчого провадження з
тих підстав, що судовий наказ не
відповідає вимогам виконавчого
документу.

Посилання апелянта на наказ №
512/5 від 02.04.2012р. „Про затвердження
Інструкції з організації примусового
виконання рішень", а також на наказ
Державної судової адміністрації
України та Державної податкової служби
України № 30/44 від 26.02.2013р.,яким було
затверджено Порядок надання судам
загальної юрисдикції інформації про
реєстраційні номери облікових карток
платників податків боржників та
стягувачів" є неправомірним, так як
вони регулює правовідносини, які
виникли після ухвалення судом
судового наказу від 18.06.2012р.

З урахуванням викладеного
апеляційний суд вважає, що суд першої
інстанції правомірно відмовив ЛМКП
„Теплокомуненерго" в задоволенні
заяви в частині доповнення судового
наказу інформацією стосовно
ідентифікаційного коду боржників.

Що стосується вимог про
поновлення строку для пред'явлення
судового наказу до виконання, то
апеляційний суд виходить з того, що
відповідно до ч. 3 ст.103 ЦПК України
судовий наказ складається і
підписується суддею у двох
примірниках, один з яких залишається у
справі, а другий скріплюється печаткою
суду і видається стягувачу після
набрання законної сили. В ч. 1 ст. 106 ЦПК
України зазначено, що у разі
ненадходження від боржника заяви про
скасування судового наказу протягом
трьох днів після закінчення строку на
її подання судовий наказ набирає
законної сили і суд видає його
стягувачеві для пред'явлення до
виконання.

Із системного аналізу
зазначених норм права вбачається, що
закон не зобов'язує суд направляти
стягувачу в обов'язковому порядку
судовий наказ, який набрав чинності,
тобто суд лише видає його за
зверненням стягувача.

Відповідно до ч. 1 ст.371 ЦПК
України стягувачам, які пропустили
строк для пред'явлення виконавчого
документа до виконання з
причин, визнаних судом

поважними, пропущений строк може бути
поновлено.

На копії судового наказу від
18.06.2012року, яка була видана ЛМКП
„Теплокомуненерго", стоїть відмітка
про те, що судовий наказ було видано 19.06.
2013 року, а також про те, що він набрав
чинності 11.07.2012 року. В матеріалах
справи також відсутні дані про те, що
Луганське міське комунальне
підприємство «Теплокомуненерго»
раніше зверталося до суду з заявою про
видачу йому судового наказу для
пред'явлення до виконання, не надані
такі докази також до апеляційної
скарги, навпаки під час розгляду справи
в суді апеляційної інстанції
представник Луганського міського
комунального підприємства
«Теплокомуненерго» пояснив, що до суду
за отриманням судового наказу до
червня 2013 року підприємство не
зверталося, оскільки із суду не було
повідомлення про видачу судового
наказу.

На наявність будь - яких інших
підстав для поновлення строку для
пред'явлення судового наказу для
виконання заявник не посилається.

Крім того, після отримання в
червні 2013 року судового наказу від
18.06.2012 року ЛМКП «Теплокомуненерго» так
і не звернулося до виконавчої служби з
заявою про примусове виконання цього
судового наказу і тільки в квітні 2014
року звернулися до суду з заявою про
поновлення строку для пред'явлення до
виконання судового наказу, зазначаючи
про те, що єдиною поважною причиною
пропуску строку є те, що в судовому
наказі не вказано ідентифікаційний код
боржників. За таких обставин те, що ЛМКП
«Теплокомуненерго» було б відмовлено
у відкритті виконавчого провадження з
цих причин, фактично є припущенням
заявника.

Таким чином, заявником не надано
суду доказів поважності причин
пропуску строку для пред'явлення
судового наказу до виконання.

За таких підстав апеляційний
суд вважає, що суд першої інстанції
правомірно відмовив заявнику в
задоволенні заяви про поновлення
строку для пред'явлення до виконання
судового наказу від 18.06.2012року.

При прийнятті остаточного рішення
по справі, апеляційний суд враховує
також те, що положення ч.2 ст. 222 ЦПК
України є загальною нормою права, тоді
як ст. 103 та 104 ЦПК України є
спеціальними нормами права, які
регулюють порядок видачі на
направлення судового наказу. Згідно п.11
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 14 від 23 грудня 2011 року „Про
практику розгляду судами заяв у
порядку наказного провадження" при
розгляді справ у порядку наказного
провадження не може бути застосовано
всі процесуальні інститути,
передбачені для розгляду справ в
порядку позовного провадження,
окремого провадження, тощо. Тобто,
тільки за відсутності у розділі II ЦПК
України спеціальної норми щодо
вирішення певного процесуального
питання, суд має право застосувати
загальні положення цього Кодексу, якщо
вони не суперечать суті наказного
провадження. Тому посилання
представника ЛМКП „Теплокомуненерго"
під час розгляду справи в апеляційній
інстанції на те, що суд згідно ч.2 ст. 222
ЦПК України повинен був направити
ЛМКП „Теплокомуненерго" судовий
наказ, є необґрунтованим. Більш того
заявник не посилався на це ні в заяві
про поновлення строку, ні в апеляційній
скарзі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК
України розглянувши скаргу на ухвалу
суду першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
ухвалу без змін, якщо судом першої
інстанції постановлено ухвалу з
додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 103, 103, 106, 303, 312, 319,
371 ЦПК України , колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Луганського
міського комунального підприємства
«Теплокомуненерго» відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного
суду м. Луганська від 27 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду набирає
законної сили негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення у касаційному порядку.

Головуючий :

Судді: