Справа № 161/777/14-ц Провадження №
22-ц/773/938/14 Головуючий у 1 інстанції:
Пушкарчук В.П. Категорія: 51 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника
позивача ОСОБА_1, представника
відповідача Кумановського Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до приватного акціонерного
товариства (далі - ПАТ) «Луцьке АТП 10701»
про зміну формулювання причин
звільнення, стягнення розрахункових
коштів і середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди за апеляційною скаргою
позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького
міськрайонного суду від 25 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 21 травня 2013 року
він працював на посаді водія
автотранспортних засобів (категорія Д)
у ПАТ «Луцьке АТП 10701». 13 грудня 2013 року
він подав через канцелярію товариства
заяву про звільнення за власним
бажанням, в той же день отримав
обхідний лист і обійшов з ним
диспетчера, головного інженера,
механіка, начальника гаража,
бухгалтерію, директора та здав цей лист
в бухгалтерію. Директор товариства
поставив на заяві візу про його
звільнення з 13 грудня 2013 року.

Оскільки особи, яка займається кадрами,
на робочому місці не було, в
бухгалтерії йому сказали, що за
трудовою книжкою та розрахунковими
слід зайти у понеділок 16 грудня 2013 року.

16 грудня 2013 року він отримав трудову
книжку із записом про звільнення з
роботи за власним бажанням 13 грудня 2013
року, підписав облікову картку про те,
що отримав трудову книжку на руки. В
бухгалтерії підписав відомість про
отримання відпускних коштів.

Крім того, бухгалтер запропонувала
йому підписати відомості на отримання
зарплати за листопад 2013 року та
розрахункових всього на загальну суму
близько 2000 грн., сказавши при цьому, що
грошей він не отримає. Коли він
відмовився підписувати документи,
бухгалтер вирвала з його рук відомості
та трудову книжку.

З 17 грудня 2013 року він перебував на
лікарняному до 27 грудня 2013 року.

30 грудня 2013 року, прийшовши на
підприємство, він отримав на руки
трудову книжку із записом про те, що він
звільнений 16 грудня 2013 року на підставі
п. 5 ст. 40 Кодексу законів про працю (далі
- КЗпП) України.

Враховуючи викладене, просив визнати
незаконним запис у трудовій книжці від
16 грудня 2013 року про його звільнення
згідно п. 5 ст. 40 КЗпП України, змінити
формулювання причин звільнення із
«звільнений згідно п. 5 ст. 40 КЗпП
України» на «звільнений з посади водія
автотранспортних засобів (категорія Д)
за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП
України з 13 грудня 2013 року», стягнути з
ПАТ «Луцьке АТП 10701» на його користь
розрахункові кошти та кошти за
вимушений прогул, а також відшкодувати
завдану йому моральну шкоду в сумі 2000
грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 25квітня 2014 року позов задоволено
частково.

Постановлено визнати незаконним запис
у трудовій книжці ОСОБА_2 № 31 від 16
грудня 2013 року про його звільнення
згідно п. 5 ст. 40 КЗпП України.

Змінити формулювання причин
звільнення ОСОБА_2 з ПАТ «Луцьке АТП
10701» із «звільнений згідно п. 5 ст. 40 КЗпП
України» на «звільнений з посади водія
автотранспортних засобів (категорія Д)
за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП
України від 13 грудня 2013 року».

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
просить скасувати це рішення в частині
відмови у стягненні на його користь
коштів за вимушений прогул та
моральної шкоди, покликаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду цим
обставинам та недоведеність обставин,
що мають значення для справи, які суд
вважав встановленими.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 був прийнятий на посаду водія
автотранспортних засобів (категорія Д)
у ПАТ «Луцьке АТП 10701» 21 травня 2013 року,
що підтверджується трудовою книжкою (а.
с. 10).

Зі слів позивача та його представника
встановлено, що 13 грудня 2013 року ОСОБА_2
подав через канцелярію ПАТ «Луцьке АТП
10701» заяву про звільнення за власним
бажанням. Того ж дня отримав обхідний
лист, обійшов з ним: диспетчера,
головного інженера, механіка,
начальника гаража, бухгалтерію,
директора та здав зазначений обхідний
лист в бухгалтерію. Директор
товариства поставив на заяві візу про
його звільнення з 13 грудня 2013 року.
Оскільки особи, яка займається
кадрами, на робочому місці не було, в
бухгалтерії йому сказали, що за
трудовою книжкою та розрахунковим слід
буде зайти в понеділок 16 грудня 2013 року.
16 грудня 2013 року ОСОБА_2 отримав трудову
книжку із записом про звільнення з
роботи за власним бажанням 13 грудня 2013
року, підписав облікову картку про те,
що отримав трудову книжку на руки. В
бухгалтерії підписав відомість про
отримання відпускних коштів. Крім того,
бухгалтер сказала, що слід підписати
відомості на отримання зарплати за
листопад 2013 року та розрахункових,
всього на загальну суму близько 2000 грн.,
однак бухгалтер зазначила, що грошей не
отримає, на що ОСОБА_2 відмовився
підписувати відомості, до того часу,
поки йому не виплатять кошти. Після цих
слів, бухгалтер вирвала з його рук
відомості та трудову книжку. На вимогу
повернути трудову книжку бухгалтер
сказала, що так як він не захотів
підписувати «липові» відомості його
звільнять по статті.

Того ж дня ОСОБА_2 звернувся із заявою
на дії працівників ПАТ «Луцьке АТП 10701»
до Територіальної державної інспекції
з питань праці у Волинській області.

З 17 грудня 2013 року позивач перебував на
лікарняному до 27 грудня 2013 року.

27 грудня 2013 року, ОСОБА_2 прийшов ПАТ
«Луцьке АТП 10701» за своїми документами,
проте йому знову відмовили їх видати,
та сказали прийти на підприємство 30
грудня 2013 року, оскільки на ПАТ «Луцьке
АТП 10701» змінився директор і він не був
в курсі його звільнення, оскільки
документи підписував попередній
директор.

30 грудня 2013 року, прийшовши на
підприємство, ОСОБА_2 отримав на руки
трудову книжку із записом про те, що він
звільнений на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП
України.

Відповідно до цієї правової норми
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноважений ним
органом лише у випадку нез'явлення на
роботу протягом більш як чотирьох
місяців підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності, не рахуючи відпустки
по вагітності і родах, якщо
законодавством не встановлений
триваліший строк збереження місця
роботи (посади) при певному
захворюванні. За працівниками, які
втратили працездатність у зв'язку з
трудовим каліцтвом або професійним
захворюванням, місце роботи (посада)
зберігається до відновлення
працездатності або встановлення
інвалідності.

Такої правової підстави для звільнення
з роботи ОСОБА_2 у ПАТ «Луцьке АТП 10701»
не було.

В дійсності адміністрацією
відповідача звільнено позивача за
прогули згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України, про що зазначено в актах, в
доповідних і в наказі № 149/1-к від 16
грудня 2013 року (а. с. 19-26). При цьому в
трудовій книжці ОСОБА_2 під № 31
зроблено помилковий запис про його
звільнення згідно п. 5 ст. 40 КЗпП України
(а. с. 11).

Крім того, наказом відповідача № 61-К
від 22 квітня 2014 року у вищевказаний
наказ № 149/1-к від 16 грудня 2013 року були
внесені відповідні зміни щодо правової
підстави звільнення позивача (а. с. 49).

Такі неточності у записах представник
товариства пояснив відсутністю на
роботі працівника відділу кадрів.

Разом з тим, судом встановлено, що 13
грудня 2013 року між сторонами трудового
договору була досягнута домовленість
про звільнення з роботи ОСОБА_2 в цей
день за власним бажанням.

Така підстава розірвання трудового
договору з ініціативи працівника
передбачена ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 8 постанови № 9 від 06
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів», при
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за
згодою сторін) договір припиняється в
строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника. Сама по собі згода
власника або уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП
України, якщо не було домовленості
сторін про цю підставу припинення
трудового договору. В останньому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника (ст.
38 КЗпП України).

З цього випливає, що за відсутності
причин, які свідчать про неможливість
продовження працівником роботи,
сторони трудового договору вправі
домовитися про будь-який строк
звільнення після подання працівником
заяви про це в межах двотижневого
строку. За наявності такої
домовленості працівника можна
звільнити навіть у день подачі заяви
про звільнення.

Про те, що така домовленість між ОСОБА_2
та керівником ПАТ «Луцьке АТП 10701»
існувала, свідчить запис № 30 у трудовій
книжці позивача, згідно з яким він
звільнений з роботи за власним
бажанням, ст. 38 КЗпП України, наказ №
187-к від 13 грудня 2013 року (а. с. 10).

Таким чином, аналіз наведених обставин
справи в їх сукупності дав підстави
суду дійти висновку про те, що позивач
дійсно 13 грудня 2013 року подав заяву про
звільнення з роботи за власним
бажанням і адміністрацією
підприємства її було задоволено.
Подальші неточності, виправлення,
внесення змін в наказ суд розцінив як
небажання відповідача привести
виправлення своїх помилок у
відповідність з вимогами закону, а тому
в трудовій книжці слід змінити
формулювання причин звільнення.

Правовою підставою задоволення таких
вимог працівника є ч. 3 ст. 235 КЗпП
України, згідно з якою у разі визнання
формулювання причин звільнення
неправильним або таким, що не
відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов'язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону.

З врахуванням викладеного, давши вірну
правову оцінку обставинам справи в
означеній частині, суд обґрунтовано
задовольнив позов стосовно визнання
незаконним запису у трудовій книжці
ОСОБА_2 про його звільнення за п. 5 ст. 40
КЗпП України та стосовно зміни
формулювання причин його звільнення із
вказаної правової підстави на
звільнення за власним бажанням згідно
із ст. 38 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 у день звільнення 13 грудня 2013
року не працював, тому у відповідача не
було можливості провести в цей день
розрахунок. Сам позивач ствердив, що
поштою він отримав розрахункові кошти
в сумі 1460 грн. Отже відсутня
несвоєчасність виплати розрахункових.
Також, будучи звільненим з роботи 13
грудня 2013 року за власним бажанням і
отримавши розрахункові кошти, позивач
у трудових відносинах з товариством не
перебував, вимушений прогул не вчиняв,
а тому відсутні підстави для стягнення
середнього заробітку за час такого
прогулу. Позивачем не зазначено, в чому
полягає заподіяна йому моральна шкода,
якими саме неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір моральної шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Однак такі висновки суду не
відповідають обставинам справи і
зроблені з порушенням норм
матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 4 ст. 235 КЗпП
України власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку. У разі затримки видачі
трудової книжки з вини власника або
уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

ОСОБА_2 звільнений з роботи на підставі
ст. 38 КЗпП України 13 грудня 2013 року. В
цей день в його трудову книжку був
внесений відповідний запис про
звільнення. Однак всупереч наведеним
нормам трудового законодавства
відповідач не видав позивачу трудову
книжку у зв'язку з подальшими
незаконними діями щодо оформлення його
звільнення з роботи за прогул. Отже
трудова книжка не була видана ОСОБА_2 в
день його звільнення з вини ПАТ «Луцьке
АТП 10701».

Судом встановлено, що відповідач видав
трудову книжку позивачу 30 грудня 2013
року. При цьому роботодавець, який
зобов'язаний вести облік трудових
книжок, в тому числі шляхом реєстрації
часу їх видачі працівникам, не надав
суду жодного доказу на спростування
вказаної обставини.

Враховуючи наведене, з ПАТ «Луцьке АТП
10701» на користь ОСОБА_2 підлягає
стягненню середній заробіток за час
вимушеного прогулу у зв'язку із
затримкою видачі трудової книжки за
період з 14 грудня 2013 року по 30 грудня 2013
року включно.

З наданого підприємством
розрахункового листа ОСОБА_2
вбачається, що у зв'язку із позмінною
роботою заробітна плата йому
нараховувалася за кожний календарний
день відпрацьованого періоду. При
цьому його середньоденний заробіток
становить 43,60 грн. (а. с. 39). З таким
розрахунком розміру свого заробітку
позивач погодився. Тому сума, що
підлягає стягненню, становить 741 грн. 20
коп. (43,60 грн. х 17 днів).

Крім того, на підставі ч. 3 ст. 235 КЗпП
України ОСОБА_2 просив стягнути на свою
користь середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу по день
постановлення рішення суду.

Вказана вимога задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України,
якщо неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.

За змістом наведеної правової норми
саме на позивачеві лежить обов'язок
доведення того факту, що зазначене
відповідачем у трудовій книжці
неправильне формулювання причин
звільнення стало перешкодою для його
працевлаштування. Однак ОСОБА_2 не
надав суду жодних доказів на
підтвердження цієї обставини.

Крім того, у виданій позивачу 30 грудня
2013 року трудовій книжці був зроблений
запис про його звільнення згідно з п. 5
ст. 40 КЗпП України. Дана правова норма
передбачає можливість розірвання
трудового договору власником або
уповноваженим ним органом у випадку
нез'явлення на роботу протягом більш як
чотирьох місяців підряд внаслідок
тимчасової непрацездатності, не
рахуючи відпустки по вагітності і
родах, якщо законодавством не
встановлений триваліший строк
збереження місця роботи (посади) при
певному захворюванні. За працівниками,
які втратили працездатність у зв'язку з
трудовим каліцтвом або професійним
захворюванням, місце роботи (посада)
зберігається до відновлення
працездатності або встановлення
інвалідності.

Отже вказана правова підстава
звільнення з роботи не є
дискредитуючою, вона не пов'язана з
порушенням працівником трудової
дисципліни. Тому працівник повинен
довести належними і допустимими
доказами, що такий запис в його
трудовій книжці перешкодив йому
працевлаштуватися. Однак позивач цього
не зробив. Тому його вимога про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу після 30 грудня 2013
року (дня видачі йому трудової книжки)
не може бути задоволена у зв'язку з її
недоведеністю.

Що стосується позовної вимоги про
відшкодування моральної шкоди, то
приймаючи рішення про її часткове
задоволення, апеляційний суд виходить
з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Судом встановлено, що відповідач грубо
порушив трудове законодавство,
незаконно звільнивши позивача з роботи
за прогули, які той не вчиняв,
протиправно затримавши видачу
трудової книжки та внісши в неї
неправильні записи.

Такі дії відповідача безумовно
порушили законні права позивача і
вимагали від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, зокрема,
для відновлення справедливості та
призвели до моральних страждань, які
виразилися у його психологічних
переживаннях з приводу нехтування
підприємством вимогами закону та його
інтересами.

Враховуючи грубий характер допущених
ПАТ «Луцьке АТП 10701» порушень трудового
законодавства, ступінь його вини,
глибину душевних страждань ОСОБА_2, їх
тривалість, а також вимоги розумності і
справедливості, колегія суддів
визначає розмір грошового
відшкодування моральної шкоди в сумі
1000 грн.

У зв'язку з невідповідністю висновків
суду першої інстанції дійсним
обставинам справи та порушенням
вищенаведених норм матеріального
права при вирішенні позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, оскаржуване рішення в
цій частині слід скасувати і ухвалити
нове рішення про часткове задоволення
позову у відповідності зі ст. 309 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 25 квітня 2014 року в даній справі в
частині відмови в позові про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди скасувати і ухвалити в цій
частині нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного
товариства «Луцьке АТП 10701» на користь
ОСОБА_2 середній заробіток за час
вимушеного прогулу у зв'язку із
затримкою видачі трудової книжки в
період з 14 грудня 2013 року по 30 грудня 2013
року включно в сумі 741 (сімсот сорок
одна) грн. 20 коп.

Стягнути з приватного акціонерного
товариства «Луцьке АТП 10701» на користь
ОСОБА_2 на відшкодування заподіяної
йому моральної шкоди 1000 (одну тисячу)
грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: