Справа № 0907/2-7828/2011
Провадження № 22-ц/779/1045/2014
Головуючий у 1 інстанції Островський Л.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого: Соколовського В.М.,

суддів: Горблянського Я.Д.,
Беркій О.Ю.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, його
представника ОСОБА_3, позивача
ОСОБА_4, яка діє в інтересах
недієздатного ОСОБА_5, її представника
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_5, до
Івано-Франківської міської ради,
ОСОБА_2 про визнання права власності на
спадкове майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Івано-Франківського міського
суду від 12 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року ОСОБА_4, яка є опікуном
свого недієздатного чоловіка ОСОБА_5, в
інтересах останнього звернулась в суд
з позовом про визнання права власності
на спадкове майно. Позов мотивовано
тим, що її підопічний є спадкоємцем за
заповітом після смерті своєї матері
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та якій
на праві власності належав житловий
будинок по АДРЕСА_1. У встановлений
законом термін вона від імені свого
чоловіка подала заяву в нотаріальну
контору про прийняття спадщини, в
результаті чого була відкрита спадкова
справа, однак нотаріус відмовився
видати свідоцтво про право на спадщину,
мотивуючи це відсутністю документів на
вищевказаний будинок. Посилаючись на
наведене, просила визнати за її
підопічним ОСОБА_5 право власності на
спадкове майно, тобто на спірний
будинок.

Ухвалою суду до участі в справі в
якості співвідповідача залучено
ОСОБА_2, який є рідним братом ОСОБА_5 та
одним із спадкоємців.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 12 березня 2014 року позовні
вимоги задоволено частково. Визнано за
ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину
спадкового майна - житловий будинок по
АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій посилається на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
його висновків дійсним обставинам
справи. Зокрема, апелянт зазначає, що
суд не дав жодної оцінки його доводам
про відсутність між ним та його братом
ОСОБА_5 спору з приводу спадкового
майна та безпідставність в зв'язку з
цим позову. Вважає, що дружина брата
ОСОБА_4 неналежно виконує свій
обов'язок опікуна, докази з приводу
чого він надав у судовому засіданні. На
його думку, суд залишив поза увагою
доводи про те, що ОСОБА_4 своїми діями,
зловживаючи правом бути законним
представником, постійно шкодить
законним правам та інтересам свого
підопічного. У зв'язку з цим він
звернувся з адміністративним позовом
до органу опіки та піклування
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради та
ОСОБА_4 про визнання неправомірним
рішення засідання опікунської ради від
24.03.2010 року в частині залишення
опікунства за ОСОБА_4, визнання дій
останньої відносно підопічного
неправомірними та такими, що порушують
його права, а також про зобов'язання
органу опіки та піклування звернутися
до суду із заявою про звільнення ОСОБА_4
від повноважень опікуна. До розгляду
цієї адміністративної справи просив
суд зупинити провадження у даній
справі, однак суд ухвалою від 27.11.2013
року відмовив у задоволенні цього
клопотання. Вважає дану ухвалу
незаконною, оскільки у випадку
задоволення позову ОСОБА_4 втратить
право бути законним представником
ОСОБА_5, а, отже, і право звернення до
суду в інтересах підопічного та
розпорядження його майном. На думку
апелянта, суд дійшов неправильного
висновку, що будинок належить в рівних
частках йому та його брату, оскільки
заповіт, на який послався суд,
скасовано за заявою заповідача. Крім
того вважає неправильним висновок суду
в резолютивній частині про визнання за
ОСОБА_5 права власності на весь
житловий будинок як на половину
спадкового майна, оскільки спадкове
майно складається тільки з цього
будинку, а в мотивувальній частині суд
вказав, що даний будинок належить йому
та позивачу в рівних частках. З цих
підстав просив рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу
підтримали з наведених у ній мотивів та
просили задовольнити.

ОСОБА_4, яка діє в інтересах
недієздатного ОСОБА_5, та її
представник ОСОБА_6 заперечили проти
задоволення апеляційної скарги,
просили її відхилити, зазначивши, що
рішення суду є законним та
обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не
відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
спадкове майно після смерті ОСОБА_7,
тобто житловий будинок по АДРЕСА_1, на
підставі заповіту в рівних частках по
1/2 належить синам ОСОБА_5 та ОСОБА_2, а
тому за ОСОБА_5 слід визнати право
власності на 1/2 частину вказаного
будинку.

Проте колегія суддів не може
погодитись з таким висновком суду
першої інстанції, оскільки такий є
передчасним і встановлений з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Так, відповідно до статей 3, 59, 60 ЦПК
України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів; кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як вбачається із матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 (а.с.4), після
смерті якої відкрилася спадщина, що
складається із будинку по АДРЕСА_1,
право власності на який зареєстровано
за спадкодавцем, що підтверджується
довідкою з Івано-Франківського ОБТІ
від 16.10.2013 року №1176/01-21 (а.с.85). Документи
на вказаний будинок відсутні. За життя
ОСОБА_7 заповіла все своє майно в рівних
частках своїм синам ОСОБА_5 та
відповідачу ОСОБА_2, про що свідчить
заповіт серії ВСК478944 від 01.12.2005 року
(а.с.40). Однак даний заповіт було
скасовано заповідачем ОСОБА_7 по її
заяві №48748129 від 19.01.2010 року (а.с.36-37).
Інших заповітів спадкодавцем ОСОБА_7 не
складалося. Отже, за відсутності
заповіту спадкоємцями спадкодавця, в
даному випадку по закону, є два сини
померлої ОСОБА_7 - ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

У встановленому законом порядку
опікуном над недієздатним ОСОБА_5 було
призначено його дружину ОСОБА_4 (а.с.33),
яка і звернулась до суду із позовом в
інтересах свого чоловіка про визнання
права власності на спадкове майно.

ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_4, та
ОСОБА_2 прийняли спадщину, подавши
відповідні заяви у встановлений
законом строк до Першої
Івано-Франківської державної
нотаріальної контори (а.с.29, 42), де було
відкрито спадкову справу (а.с.29-49).
Свідоцтво про праву на спадщину
спадкоємцям видано не було. Інших
спадкоємців не має.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції відповідач ОСОБА_2
підтвердив, що спір між ним та братом
ОСОБА_5 з приводу спадщини після смерті
матері відсутній, оскільки він визнає
право брата на 1/2 частку спадкового
майна, тобто будинку.

Відповідно до статті 1296 ЦК України
спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину. Якщо спадщину прийняло
кілька спадкоємців, свідоцтво про
право на спадщину видається кожному з
них із визначенням імені та часток у
спадщині інших спадкоємців.
Відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Згідно ст.34 Закону України «Про
нотаріат» від 02.09.1993 року (з наступними
змінами та доповненнями), нотаріуси,
зокрема, вчиняють такі нотаріальні дії:
посвідчують правочини (договори,
заповіти, довіреності тощо); вживають
заходів щодо охорони спадкового майна;
видають свідоцтва про право на
спадщину.

Статтею 48, частиною 2 вказаного Закону
визначено, що на підтвердження права на
спадщину, права власності, посвідчення
фактів, що громадянин є живим, про
перебування його у певному місці, про
прийняття на збереження документів
видаються відповідні свідоцтва.

Стаття 49 названого Закону регламентує
відмову у вчиненні нотаріальних дій,
якщо: 1) вчинення такої дії суперечить
законодавству України; 2) не подано
відомості (інформацію) та документи,
необхідні для вчинення нотаріальної
дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим
нотаріусом або посадовою особою, яка
вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у
тому, що фізична особа, яка звернулася
за вчиненням нотаріальної дії,
усвідомлює значення, зміст, правові
наслідки цієї дії або ця особа діє під
впливом насильства; 5) з проханням про
вчинення нотаріальної дії звернулась
особа, яка в установленому порядку
визнана недієздатною, або
уповноважений представник не має
необхідних повноважень; 6) правочин, що
укладається від імені юридичної особи,
суперечить цілям, зазначеним у їх
статуті чи положенні, або виходить за
межі їх діяльності; 7) особа, яка
звернулася з проханням про вчинення
нотаріальної дії, не внесла плату за її
вчинення; 8) особа, яка звернулася з
проханням про вчинення нотаріальної
дії, не внесла встановлені
законодавством платежі, пов'язані з її
вчиненням; 9) в інших випадках,
передбачених цим Законом.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє
нотаріальні дії, не приймає для
вчинення нотаріальних дій документи,
якщо вони не відповідають вимогам,
встановленим у статті 47 цього Закону,
або містять відомості, передбачені
частиною третьою статті 47 цього Закону.

Нотаріусу або посадовій особі, яка
вчиняє нотаріальні дії, забороняється
безпідставно відмовляти у вчиненні
нотаріальної дії.

На вимогу особи, якій відмовлено у
вчиненні нотаріальної дії, нотаріус
або посадова особа, яка вчиняє
нотаріальні дії, зобов'язані викласти
причини відмови в письмовій формі і
роз'яснити порядок її оскарження. Про
відмову у вчиненні нотаріальної дії
нотаріус протягом трьох робочих днів
виносить відповідну постанову.

Статті 66, 67 Закону України «Про
нотаріат» від 02.09.1993 року (з наступними
змінами та доповненнями) визначають
строки та порядок видачі свідоцтва про
право на спадщину, зокрема, на майно, що
переходить за правом спадкоємства до
спадкоємців або держави, нотаріусом за
місцем відкриття спадщини видається
свідоцтво про право на спадщину. Видача
свідоцтва провадиться у строки,
встановлені цивільним законодавством
України. Свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, встановленому цивільним
законодавством, на ім'я всіх
спадкоємців або за їх бажанням кожному
з них окремо. Спадкоємці, які
пропустили строк для прийняття
спадщини, можуть бути за згодою всіх
інших спадкоємців, які прийняли
спадщину, включені до свідоцтва про
право на спадщину як такі, що прийняли
спадщину. Така згода спадкоємців
повинна бути викладена у письмовій
формі і подана нотаріусу до видачі
свідоцтва про право на спадщину. Про
видачу свідоцтва про право на спадщину
на ім'я неповнолітнього чи
недієздатного спадкоємця нотаріус
повідомляє органи опіки та піклування
за місцем проживання спадкоємця для
охорони його майнових інтересів.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції встановлено, що жоден із
спадкоємців та його представники, які
вчасно подали відповідні заяви про
прийняття спадщини, не подали до
нотаріальної контори, тобто нотаріусу,
заяв про видачу свідоцтв про право на
спадщину і належних та допустимих
доказів з приводу офіційної відмови
нотаріуса у видачі таких свідоцтв
сторонами до суду не подано.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пункті 23 Постанови від 30.05.2008,
№ 7 "Про судову практику у справах про
спадкування", якщо постійне проживання
особи зі спадкодавцем на час відкриття
спадщини не підтверджено відповідними
документами, у зв'язку із чим нотаріус
відмовив особі в оформленні спадщини,
спадкоємець має право звернутися в суд
із заявою про встановлення факту
постійного проживання зі спадкодавцем
на час відкриття спадщини, а не про
встановлення факту прийняття спадщини.
Свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження. Набуття
(надання) повної цивільної
дієздатності неповнолітньою особою не
є підставою для того, щоб вважати її
повнолітньою. У зв'язку із цим вона має
вважатися такою, що прийняла спадщину
відповідно до частини четвертої статті
1268 ЦК. Подання заяви про прийняття
спадщини особами, вказаними у частинах
третій, четвертій статті 1269 ЦК, слід
вважати їхнім правом, здійснення якого
не суперечить нормі частини четвертої
статті 1268 цього Кодексу.

Листом від 16.05.2013 року, №24-753/0/4-13 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про спадкування» Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ провів
узагальнення, в якому зазначив
слідуюче, що обставини, які входять до
предмета доказування (ч. 1 ст. 179
Цивільного процесуального кодексу
України (ЦПК) у зазначеній категорії
справ, можна встановити лише при
дослідженні документів, наявних у
спадковій справі. Належними доказами
щодо фактів, які необхідно встановити
для вирішення спору про право
спадкування, є копії документів
відповідної спадкової справи, зокрема,
поданих заяв про прийняття спадщини,
виданих свідоцтв про право на спадщину,
довідок житлово-експлуатаційних
організацій, сільських, селищних рад за
місцем проживання спадкодавця. Також
звернув увагу на наявність у
матеріалах справи обґрунтованої
постанови про відмову нотаріуса у
вчиненні нотаріальної дії, зокрема,
відмови у видачі свідоцтва про право на
спадщину. Отже, у разі якщо відсутність
умов для одержання в нотаріальній
конторі свідоцтва про право на
спадщину не підтверджена належними
доказами, а саме відмовою нотаріуса у
видачі свідоцтва про право на спадщину,
це може бути підставою для відмови у
позові, а не відмови у відкритті
провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК),
закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1
ст. 205 ЦПК) або залишення позовної заяви
без розгляду (ст. 207 ЦПК).

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
зробивши висновки, які не відповідають
обставинам справи та неправильно
застосувавши норми матеріального
права, ухвалив незаконне та
необґрунтоване рішення, яке, на
підставі ст.309 ЦПК України, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 12 березня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4, яка діє в
інтересах ОСОБА_5, до
Івано-Франківської міської ради,
ОСОБА_2 про визнання права власності на
спадкове майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.Ю. Беркій