Ухвала

іменем україни

14 травня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за скаргою ОСОБА_3 на рішення
державного виконавця за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
Володимир-Волинського міського суду
Волинської області від 2 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 16 січня 2014 року,

встановила:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду зі скаргою, в якій просила
визнати постанову державного
виконавця від 20 листопада 2010 року
неправомірною.

Скаргу мотивовано тим, що постановою
заступника начальника відділу
державної виконавчої служби
Володимир-Волинського міськрайонного
управління юстиції від 20 листопада 2010
року на ОСОБА_3, як боржника виконавчого
провадження у справі про виселення,
накладено штраф у розмірі 170 грн за
невиконання законних вимог державного
виконавця.

Ухвалою Володимир-Волинського
міського суду Волинської області від 2
грудня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 16 січня 2014 року, відмовлено
у відкритті провадження.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати постановлені в справі
ухвали та передати справу для
продовження розгляду до суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 342 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом прийнято ухвалу з
додержанням вимог закону.

Відмовляючи у відкриті провадження у
справі, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, виходив із того, що оскаржувана
постанова державного виконавця про
накладення штрафу не підлягає розгляду
в порядку цивільного судочинства, а
може бути оскаржена за правилами
адміністративного судочинства.

Зазначений висновок відповідає
вимогам закону та матеріалам справи.

Закон України «Про виконавче
провадження» визначає загальні
правові основи організації та
діяльності державної виконавчої
служби, її завдання та компетенцію, а
також учасників виконавчого
провадження, закріплює їхні права та
обов'язки, у тому числі право
стягувачів і боржників та інших
учасників виконавчого провадження на
оскарження дій (бездіяльності)
державного виконавця та порядок цього
оскарження.

Згідно ч.1 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

З обставин справи вбачається, що
предметом спору є постанова державного
виконавця про накладення на боржника у
виконавчому провадженні ОСОБА_3 штрафу
за невиконання без поважних причин у
встановлений державним виконавцем
строк рішення, ухваленого в цивільній
справі.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 7
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах», що за
змістом пункту 7 частини другої статті
17 Закону про виконавче провадження
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, витрат на
проведення виконавчих дій та
накладення штрафу є окремими
виконавчими документами. У зв'язку із
цим справи щодо оскарження постанов
державного виконавця про стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу,
прийнятих у виконавчих провадженнях
стосовно примусового виконання
судового рішення у цивільній справі,
належать до компетенції
адміністративних судів.

Із наведено вбачається, що відмовляючи
у відкритті провадження у справі суди
діяли в межах діючого цивільного
процесуального законодавства.

Висновок суду відповідає вимогам
закону та матеріалам справи, а наведені
в касаційній скарзі доводи висновок
суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Оскільки під час розгляду справи
судами не були порушені норми
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи висновків суду не
спростовують, тому суд касаційної
інстанції згідно п.1 ч.1 ст. 342 ЦПК
України не знаходить підстав для
задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Володимир-Волинського міського
суду Волинської області від 2 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 16 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М.
Фаловська