Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 421/2951/13-ц
Провадження № 22ц/782/1944/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого судді
Назарової М.В.

суддів Іванової
І.П., Фарятьєва С.О.

при секретарі
Івасенка І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Первомайського міського
суду Луганської області від 27 лютого 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Первомайськвугілля» про визнання
протиправними наказів про
застосування дисциплінарного
стягнення, поновлення на роботі,
виплату заробітної плати за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В
И Л А :

У липні 2013 року позивач звернувся до
суду із вказаним позовом, який
неодноразово уточнював, та просив
визнати незаконними та скасувати
накази № 600 від 10.10.2012 року, №728 від
03.12.2012 року в.о. директора Лисенка М.А.
Відокремленого підрозділу Шахта
«Карбоніт» Державного підприємства
«Первомайськвугілля» про накладення
на нього дисциплінарних стягнень у
вигляді догани; визнати незаконними та
скасувати наказ № 702 від 05.07.2013 року
«Про скасування наказу № 83 від 25.01.2013
року «Про скасування дисциплінарного
стягнення» та наказ № 741 від 08.07.2013 року
«Про скасування наказу № 84 від 25.01.2013
року «Про скасування дисциплінарного
стягнення» в.о. директора
Відокремленого підрозділу Шахта
«Карбоніт» Державного підприємства
«Первомайськвугілля» Лисенко М.А.
стосовно нього, ОСОБА_2; визнати
незаконним та скасувати наказ № 919 в.о.
директора Відокремленого підрозділу
Шахта «Карбоніт» Державного
підприємства «Первомайськвугілля»
Ільіна В.К. від 02.08.2013 року про
звільнення йього, ОСОБА_2, з посади
майстра дільниці технологічного
комплексу поверхні Відокремленого
підрозділу Шахта «Карбоніт»
Державного підприємства
«Первомайськвугілля» згідно п. 2 ст. 41
Кодексу законів про працю України;
поновити його на попередньому місці
роботи - на посаді майстра дільниці
технологічного комплексу поверхні
Відокремленого підрозділу Шахта
«Карбоніт» Державного підприємства
«Первомайськвугілля»; стягнути з
Державного підприємства
«Первомайськвугілля» на його користь
заробітну плату за час вимушеного
прогулу з 11.07.2013 року по 19.07.2013 року, з
02.08.2013 року по 19.09.2013 року в сумі 34369,72
грн.; стягнути з відповідача на його
користь спричинену моральну шкоду у
розмірі 20000 грн.; допустити негайне
виконання рішення суду в частині
поновлення його на роботі на посаді
майстра дільниці технологічного
комплексу поверхні Відокремленого
підрозділу Шахта «Карбоніт»
Державного підприємства
«Первомайськвугілля» та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Підставами позову зазначав те, що
працював на підприємстві відповідача,
і з 19.10.2012 р. його переведено майстром
виробничої дільниці Техкомплексу
підприємства відповідача на поверхні.

10.10.2012 р. наказом № 600 за невиконання
посадової інструкції 09.10.2012 р. на нього
накладено дисциплінарне стягнення -
оголошено догану.

03.12.2012 р. наказом № 728 за порушення вимог
Посадової інструкції для майстра
дільниці ПТК 30.11.2012 р. на нього знов
накладено дисциплінарне стягнення у
вигляді догани та направлення до
учбового пункту шахти для повторного
навчання без відриву від виробництва.

Накладаючи обидва дисциплінарних
стягнення, відповідач в порушення ч.1,
ч.4 ст. 149 КЗпП України не зажадав від
нього письмових пояснень, про
накладення дисциплінарних стягнень
керівництвом його не повідомляли та не
знайомили.

Дізнавшись про існування зазначених
наказів із власних джерел, він 11.01.2013 р.
та 16.01.2013 р. звертався до Первомайського
міського суду з позовами про
скасування наказів № 600 від 10.10.2012 р. та
№ 728 від 03.12.2012 р. про накладення на
нього дисциплінарних стягнень, проте
відповідач по справі добровільно
скасував накази, а саме: наказом № 83 в.о.
директора ВП шахта «Карбоніт» ДП
«Первомайськвугілля» Лисенка М.А. від 25
січня 2013 р. скасовано наказ № 600 від
10.10.2013 р., наказом № 84 в.о. директора ВП
шахта «Карбоніт» ДП
«Первомайськвугілля» Лисенка М.А. від 25
січня 2013 р. скасовано наказ № 728 від
03.12.2012 р. через відсутність у наказах
конкретних порушень та не з'ясування
питань, чи входять ці порушення до кола
його посадових службових обов'язків.

Без встановлення нових обставин щодо
порушень, в.о. директора ВП шахта
«Карбоніт» ДП «Первомайськвугілля»
Лисенко М.А. безпідставно видав нові
накази: наказ № 702 від 05.07.2013 р., яким
скасовує свій же наказ № 83 від 25.01.2013 р.
«Про скасування дисциплінарного
стягнення» стосовно нього та наказ № 741
від 08.07.2013 р., яким скасовує свій наказ №
84 від 25.01.2013 р. «Про скасування
дисциплінарного стягнення» стосовно
нього. Із вказаними наказами його також
ознайомлено не було.

Разом з тим, скасовуючи накази № 83 та №
84 від 25.01.2013 р. наказами № 702 та № 741 від
липня 2013 р., відповідач фактично
притягнув його до дисциплінарної
відповідальності за порушення
трудової дисципліни, які мали місце 9
жовтня 2012 р. та 30.11.2012 р., тобто після
спливу передбаченого ст. 148 КЗпП
України строку для накладення
дисциплінарного стягнення.

11 липня 2013 р. в.о. директора ВП шахта
«Карбоніт» ДП «Первомайськвугілля»
Лисенко М.А. видав наказ № 542-к про
звільнення його з посади за
систематичне порушення своїх трудових
обов'язків згідно з п.3 ст.40 КЗпП
України.

Після звернення позивача до суду із
позовом про визнання протиправними
наказів про застосування
дисциплінарних стягнень та поновлення
на роботі, відповідач в особі в.о.
директора ВП шахта «Карбоніт» ДП
«Первомайськвугілля», не дочекавшись
рішення суду, 18 липня 2013 р. видав наказ
№ 802, яким скасував наказ № 542-к від
11.07.2013 р. «Про звільнення» його згідно з
п. 3 ст. 40 КЗпП України та його допущено
до роботи на займаній посаді до
звільнення.

02.08.2013 року відповідач в особі в.о.
директора Лисенко М.А. ВП Шахта
«Карбоніт» ДП «Первомайськвугілля»
видав Наказ № 919 про звільнення
позивача з посади майстра дільниці
технологічного комплексу поверхні ВП
Шахта «Карбоніт» ДП
«Первомайськвугілля» згідно п. 2 ст. 41
КЗпП у зв'язку із втратою довіри. При
цьому, в наказі відповідач посилається
тільки на одне порушення - виявлення
перевантаження вугіллям залізничного
вагону на 5560 кг, яке станом на
теперішній час залишається
недоведеним.

Діями відповідача через порушення
законних прав та інтересів при
звільненні йому спричинено моральну
шкоду, яка виявилась у тому, що через
незаконне накладення на нього
дисциплінарних стягнень він втратив
душевний спокій, став дратівливим, йому
доводилось проходити додатково курс
навчання без відриву від виробництва,
через що його вільний час, який він
звичайно використовував на свою
родину, значно зменшився, він почав
втрачати сон, оскільки через винесені
стосовно нього догани відчував
суб'єктивне ставлення з боку
керівництва підприємства, турбувався
про подальше життя та збереження
робочого місця, у зв'язку із чим був
вимушений докладати додаткових зусиль
для організації свого життя.

Оскаржуваним рішенням суду першої
інстанції позовні вимоги ОСОБА_2
задоволені частково: визнано
незаконними та скасовані накази по
шахті «Карбоніт» ДП
«Первомайськвугілля» № 702 від 05.07.2013 р.
«Про скасування наказу № 83 від 25.01.2013 р.
«Про скасування дисциплінарного
стягнення», наказ № 741 від 08.07.2013 р. «Про
скасування наказу № 84 від 25.01.2013 р. «Про
скасування дисциплінарного
стягнення»; стягнуто з Державного
підприємства «Первомайськвугілля»,
93200, Луганська обл., м.Первомайськ,
вул.Куйбишева, 16, на користь ОСОБА_2, ІПН:
НОМЕР_1, на відшкодування моральної
шкоди 500 грн. /п'ятсот гривень/; в
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено; стягнуто з
Державного підприємства
«Первомайськвугілля» судовий збір у
сумі 229,40 грн. на користь Держави.

В апеляційній скарзі апелянт просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні його позовних вимог про
поновлення на раніше займаній посаді,
виплаті заробітної плати за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, як незаконне та
необгрунтоване та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги повністю.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які брали участь у розгляді
справи, розглянувши справу у межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів вважає апеляційну скаргу такою,
що не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
законним і обґрунтованим є рішення,
коли суд виконав всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом на основі повного і всебічного
з'ясування обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що
встановлені судом обставини у повному
обсязі відповідають матеріалам справи,
оскільки судом встановлено, що згідно
записів у трудовій книжці ОСОБА_2 17.01.2012
р. прийнятий у ВП шахта «Карбоніт» ДП
«Первомайськвугілля» начальником
виробничої дільниці Техкомплекс на
поверхні, 17.05.2012 р. переведений
заступником начальника виробничої
дільниці Техкомплекс на поверхні,
19.10.2012 р. переведений майстром
виробничої дільниці Техкомплекс на
поверхні, а 11.07.2013 р. звільнений за ст. 40
п. 3 КЗпП України за систематичне
невиконання своїх обов'язків; 18.07.2013 р.
запис про звільнення за ст. 40 п.3 КЗпП
України анульовано /а.с. 36/.

Також матеріали справи свідчать про те,
що позивач притягався відповідачем до
дисциплінарної відповідальності, а
саме: 10.10.2012 р. згідно з наказом № 600
ОСОБА_2 оголошена догана за невиконання
п.7.3 і на підставі п.4.23 Посадової
інструкції заступника начальника
дільниці технологічного комплексу
поверхні за те, що 09.10.2012 р. не
відзвітував перед директором шахти про
роботу дільниці /а.с. 6/; а 03.12.2012 р. згідно
з наказом № 728 позивачу оголошено
догану за грубе порушення Посадової
інструкції для майстра дільниці ПТКЕ з
посиланням на те, що майстри ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 30.11.2012 р. не обстежили робочі
місця на початку зміни, не провели на
робочих місцях інструктажі по ТБ та ОП,
не провели виміри газу метану, ОСОБА_2
не знає правил перевірки
інтерферометра ШИ-11 на справність,
правил виміру газу метану і
вуглецевого газу на робочому місці і не
знає, яким приладом виміряється вміст
окису вуглецю /а.с. 5/.

Наказом № 83 від 25.01.2013 р. скасований
наказ № 600 від 10.10.2012 р. /а.с. 86/.

Наказом № 84 від 25.01.2013 р. скасований
наказ № 728 від 03.12.2012 р. /а.с. 20/.

Виданню наказів № 83 та № 84 передувало
звернення ОСОБА_2 до суду з позовами про
скасування наказів про накладення
дисциплінарних стягнень, обидва позови
ОСОБА_2 суд залишив без розгляду на
підставі його заяви /а.с. 21, 22/.

05.07.2013 р. в.о. директора шахти «Карбоніт»
наказом № 702 скасував наказ № 83 від
25.01.2013 р. /а.с. 87/ та 08.07.2013 р. наказом № 741
скасував наказ № 84 від 25.01.2013 р. /а.с. 136/.

11.07.2013 р. наказом № 542-к ОСОБА_2 був
звільнений за систематичне порушення
своїх трудових обов'язків за ст.40 п. 3
КЗпП України /а.с. 9-11/.

Судом першої інстанції вірно зроблений
висновок про те, що скасувавши накази №
83 та № 84, відповідач фактично притяг
ОСОБА_2 до дисциплінарної
відповідальності з порушенням строку
накладення дисциплінарних стягнень,
оскільки відповідно до вимог ст. 148 КЗпП
України дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

Оскільки проступки були вчинені, як
зазначено в наказах, 09.10.2012 р. та 30.11.2012
р., станом на 05.07.2013 та 08.07.2013 р.
відповідно закінчився граничний строк
для притягнення ОСОБА_2 до
дисциплінарної відповідальності.

Тому висновок суду про те, що
скасування в судовому порядку наказів
від 05.07.2013 р. № 702, від 08.07.2013 р. № 741 буде
достатнім і належним способом захисту
порушених прав позивача, ґрунтується
на вимогах закону та матеріалах справи.

Також вірно зауважено, що скасування
самих наказів № 600 та № 728 без
скасування наказів № 84 та 85 від 25.01.2013 р.
не є логічним, оскільки втрачається
логічний зв'язок між всіма існуючими
наказами з цього питання.

Як пояснив в суді апеляційної
інстанції апелянт ОСОБА_2, він фактично
згоден з висновками суду у наведеній
частині і не оспорює їх.

Таким чином, власно апелянт не
погоджується з рішенням суду про
відмову у задоволенні його позову про
поновлення на роботі як незаконно
звільненого працівника, стягнення
середнього заробітку за час вимушено
прогулу, у том разі і за період з 11.07.2013
року по 18.07.2013 року, та розміру
стягнутої моральної шкоди.

В цій частині судова колегія зауважує
наступне.

Відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України
крім підстав, передбачених статтею 40
КЗпП, трудовий договір з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
можу бути розірваний також у випадках
винних дій працівника, який
безпосередньо обслуговує грошові
кошти або товарні цінності, якщо ці дії
дають підстави для втрати довір'я до
нього з боку власника або
уповноваженого ним органу.

За цією підставою можуть бути
звільнені працівники, які
безпосередньо обслуговують грошові,
товарні або культурні цінності.

Для розірвання трудового договору по
пункту 2 статті 41 КзпП потрібно
наявність наступних умов: 1) працівник
безпосередньо обслуговує грошові,
товарні або культурні цінності (прийом,
зберігання, транспортування, розподіл
і т.д.); 2) винна дія працівника; 3) втрата
довіри до працівника з боку власника
або уповноваженого їм органа.

У п. 28 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.1992 N 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
зазначається, що безпосереднім
обслуговуванням грошових і товарних
цінностей є їх прийняття, збереження,
транспортування, розподіл тощо. Особи,
які безпосередньо їх обслуговують, це
переважно особи, які займаються
прийманням, збереженням,
транспортуванням і розподілом
матеріальних цінностей.

Для звільнення на цій підставі не має
значення, у якому розмірі на цих
працівників може бути покладена
матеріальна відповідальність за шкоду,
заподіяну організації при виконанні
трудових обов'язків. Таким діями
зокрема можуть бути використання
довіреного майна працівником в
особистих цілях, обважування,
отримання плати за послуги без
оформлення відповідних документів,
порушення правил з проведення операцій
з матеріальними цінностями тощо. Вина
працівника визначається тим, що
працівник передбачав чи повинен був
передбачити негативні наслідки своїх
дій. Якщо вини працівника немає, то
звільнення на цій підставі
недопустиме. Форма вини може бути
умисна або необережна.

Неправомірні дії працівника не
обов'язково повинні носити
систематичний характер. Для звільнення
достатньо і одноразового порушення, що
дає власнику або уповноваженому ним
органу підставу розірвати з
працівником трудовий договір у зв'язку
з втратою до нього довір'я.

Згідно з пункту 2 статті 41 КЗпП
звільнення працівників у зв'язку з
втратою довіри не є дисциплінарним
стягненням. Тому в разі звільнення на
цій підставі не повинні додержуватися
вимоги, встановлені статтями 148 - 149 КЗпП
щодо порядку застосування
дисциплінарних стягнень.

Розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктом 2 статті
41 КЗпП, може бути здійснено лише за
попередньою згодою профспілкового
органу відповідно до частини 1 статті 43
КЗпП.

Для втрати довіри не обов'язково, щоб
шкода була нанесена, досить, щоб
працівник своїми діями створив
можливість для заподіяння шкоди.

Згідно з посадовою інструкцією майстра
дільниці Технологічного комплексу
поверхні ВП шахта «Карбоніт» ДП
«Первомайськвугілля», з якою ОСОБА_2
ознайомлено належним чином, він
забезпечує оперативне керівництво
вантажно-розвантажувальними роботами
у зміну, забезпечує встановлений
технологічний режим з випуску вугілля,
забезпечує навантаження вугілля у
залізничні вагони й інші транспортні
засоби у відповідності з Правилами
перевезень, забезпечує облік
відвантаження вугілля, витрати
матеріалів, керує усіма роботами в
зміну на дільниці, несе
відповідальність за незабезпечення
встановленого технологічного режиму
по випуску /а.с. 118-120/.

05.02.2013 р. з ОСОБА_2 був укладений договір
про повну матеріальну
відповідальність, у якому зазначено, що
майстер дільниці Техкомплекс виконує
роботу, пов'язану зі зберіганням
матеріалів цінностей (вугільної
продукції) та приймає на себе повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження ввірених
йому матеріальних цінностей /а.с. 117/.
Правомірність укладення такого
договору ніким не оспорюється, а крім
того, його укладення відповідає
вимогам Переліку посад і робіт, що
заміщуються чи виконуються
працівниками, з якими підприємством,
установою, організацією можуть
укладатися письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження цінностей,
переданих їм на збереження, обробку,
продаж (відпуск), перевезення або
застосування в процесі виробництва,
затвердженому постановою Державного
комітету Ради Міністрів СРСР з праці та
соціальних питань і Секретаріатом
Всесоюзної центральної ради
професійних спілок від 28 грудня 1977 р.
№447/24, яка діє на території України
відповідно до постанови Верховної Ради
України від 12 вересня 1991 р. №1545-ХІІ «Про
порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства
Союзу РСР"

Тому з огляду на посадову інструкцію,
договір про повну матеріальну
відповідальність та фактичні
обставини справи, суд прийшов до
вірного висновку, що ОСОБА_2 був
працівником, який безпосередньо
обслуговував товарні цінності.

Так само правильний є і висновок суду
про те, що винні дії ОСОБА_2 полягають у
тому, що він після оформлення всіх
документів на відпуск вугілля, після
того, як ці документи були передані
перевізнику, допустив перевантаження
залізничного вагону на 5660 кг. Вчинення
таких винних дій підтверджено
допитаними в суді свідками,
доповідними посадових осіб, яким стало
відомо про цей факт /а.с. 101-106, 109-113/,
актом розслідування факту
перезавантаження вагону /а.с.116/, актом
про вивантаження горної маси з
залізничних вагонів, актом про
переваження горної маси /а.с. 70-71/.

На думку суду, неточність у зазначенні
маси вугілля у деяких документах,
самого факту перевантаження більш, ніж
на 5 тон, не спростовує, а посилання
ОСОБА_2 на те, що горна маса була
вивантажена з кількох вагонів, не
знайшли свого підтвердження в суді.

Перевантаження вагону на 5660 тон могло
призвести до втрати підприємством цієї
маси вугілля, оскільки вона не була
зазначена в документах, перевантаження
вагону більше допустимої норми могло
потягти за собою претензії з боку
залізниці та негативні наслідки у
вигляді штрафних санкцій. Своїми діями
ОСОБА_2 створив умови для заподіяння
шкоди.

Відповідач мав підстави для втрати
довіри до ОСОБА_2, оскільки з огляду на
те, що він виконував обов'язки
начальника, заступника начальника
виробничої дільниці Техкомплекс, а вже
потім майстра, то йому мало бути
достовірно відомо про негативні
наслідки перевантаження залізничного
вагону. Підставою для втрати довіри
стало також безвідповідальне
ставлення до посадових обов'язків
після того, як на факт перевантаження
вагону йому було прямо вказано.

Як пояснив в суді апеляційної
інстанції ОСОБА_2, він не заперечує, що
після завантаження вагону № 65333247
вантажопідйомністю 69 т і підписання
ним відповідних супровідних
документів на цей вантаж у кількості
саме 69 т, в вагон мало місце
довантаження вугільної маси; саме до
його обов'язків входило
проконтролювати відповідність
навантаження вагону заявленій
кількості, але особисто він не зробив
цього, хоча повинен був.

До доводів апеляційної про те, що не
встановлено перевантаження вагону,
судова колегія ставиться критично,
адже вказане спростовується всією
сукупністю доказів по справі, а, крім
того, із пояснень самого ОСОБА_2, які він
дав безпосередньо після зазначених
подій 01.07.2013 року, вбачається, що
особисто він вночі 01.07.2013 року викидав
вугілля з вагону, оскільки той був
перевантажений, і було скинуто загалом
2,5-3 тони, у той час, коли допустима норма
перевантаження складає 500 кг.

Зважаючи на вищезазначене, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що під час прийняття 02 серпня
2013 року рішення про звільнення
позивача за пунктом 2 частини 1 ст. 41
КЗпП України, роботодавець
обґрунтовано прийшов до висновку про
те, що винні дії ОСОБА_2 як працівника,
який безпосередньо обслуговує грошові
або товарні цінності, дають підстави
для втрати довір'я до нього з боку
власника або уповноваженого ним
органу.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення середнього заробітку за
період з 11.07.2013 р. по 19.07.2013 р., то суд
першої інстанції також вірно
встановив, що відповідач вірно провів
розрахунок з позивачем за цей період.

Як є необґрунтованими і позовні вимоги
ОСОБА_2 про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з
огляду на те, що підстав для поновлення
його на роботі немає.

Доводи апеляційної скарги про
неправильне визначення розміру
стягнутої моральної шкоди не
спростовують правильних висновків
суду про часткове задоволення позову в
цій частині, адже судом правильно з
посиланням на застосування до спірних
правовідносин вимог ст. 237-1 КЗпП
України, ст. 23 ЦК України враховано, що в
даному випадку йдеться про притягнення
позивача 05.07.2013 р. та 08.07.2013 р. до
дисциплінарної відповідальності з
порушенням визначеного законом строку
та звільнення його за систематичне
порушення своїх трудових обов'язків, а
в цьому разі з урахуванням обставин
справи, того, що відповідач самостійно
поновив позивача на роботі, правильно
визначено про відшкодування моральної
шкоди у сумі 500 грн.

Підстав для скасування рішення суду в
цій частині за доводами апеляційної
скарги немає.

Зважаючи на викладене, доводи апелянта
про незаконність та необґрунтованість
рішення суду слід вважати такими, що не
заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, порушень процесуального
законодавства при розгляді справи та
прийнятті рішення не встановлено, тому
підстав для скасування рішення колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Первомайського міського суду
Луганської області від 27 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий:

Судді: