Справа № 369/2106/14-ц
Провадження №2/369/1376/14
РІШЕННЯ

Іменем України

15.04.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі головуючої судді
Медвідь Н.О.

при секретарі
Ткаченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
застосування наслідків недійсності
правочину та стягнення коштів,-

В С Т А Н О
В И В:

Позивачі звернулися до суду з даним
позовом, посилаючись на те, що рішенням
колегії суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області по справі №369/7477/13-ц
від 26.11.2013 за позовом ОСОБА_3 було
визнано недійсною довіреність від
02.12.2011 , яка посвідчена приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 в частині
уповноваження ОСОБА_2 на укладення
від імені ОСОБА_3 договорів дарування
земельної ділянки, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку
за цією ж адресою ; недійним договір
дарування земельної ділянки від 05.10.2012 ,
кадастровий номер::02:003:0042, цільове
призначення для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, що
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1;
недійсним договір дарування
домоволодіння від 05.10.2012, земельної
ділянки кадастровий номер:
:02/003/0042, цільове призначення
призначення для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель цільове
призначення для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, що
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
недійсним договір дарування
домоволодіння від 05.10.2012 , що
зареєстрований в реєстрі правочинів
за № 2891 та посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_5 житлового будинку,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з
підстав передбачених ст.. 229 ЦК України
в результаті помилки через похилий вік
та стан здоров»я.

Оскільки довіреність від 02 грудня 2011
року, та договори дарування житлового
будинку та земельної ділянки від 05.10.2012
визнано недійсними внаслідок помилки
із-за похилого віку відповідачки
позивачі вимагають відшкодування
вартості робіт, послуг, які було
виконано відносно спірного житлового
будинку та земельної ділянки,що
належали відповідачеві.

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що
спірний будинок було побудовано в 1990
році, та складався із 3-х жилих кімнат,
прихожа, кухня, ванна, на спірній
земельній ділянці було побудовано
господарський блок, погріб, погрібник,
вбиральню, огорожу, криницю. Вартість
будівель та споруд станом на 2001 рік
відповідно до технічного паспорту
складала 32 540 гр., що позивачка ОСОБА_1
сплатила виконання наступних робіт
згідно із договорами підряду, № 21 від 15
травня 2008 року, який було укладено між
позивачем ОСОБА_1, як замовником, та ПП
«СПІВДРУЖНІСТЬ-КЕНТАВР», було
побудовано теплиці, веранду, навіс,
забезпечено зазначені споруди
опаленням, відповідно й прокладено
каналізаційні труби. Загальна вартість
склала 155 623 грн. 20 коп. Згідно із
Договору підряду № 22 від 01 серпня 2008
року, виконані будівельні роботи з
ремонту спірного будинку (внутрішні
роботи) - паркан, загальна вартість
договору складає 29 906,40 грн. Згідно із
Договором підряду № 23 від 01 вересня 2008
року, були виконані ремонтні,
будівельні роботи будинку - прибудова,
вартість договору складає 71 398,80 гр.
Згідно із Договором підряду № 17 від 01
серпня 2009 року,були виконані ремонтні,
будівельні роботи будинку - внутрішні
роботи - кухня. Загальна вартість
складає 23 386,80 гр. Згідно із договором
підряду №т 16 від 01 липня 2009 року були
виконані ремонтні, будівельні роботи
будинку - внутрішні роботи. Загальна
вартість 74 481 грн. 60 коп. Згідно із
Договором підряду № 18 від 01 вересня 2009
року, були виконані ремонтні,
будівельні роботи приватного будинку -
зовнішні роботи Загальна вартість 107
676,00 грн.

Згідно із Договором підряду № 19 від 01
жовтня 2009 року, були виконані ремонтні,
будівельні роботи хозблок. Загальна
вартість Договору складає 93 217, 20
гривень, а всього було витрачено на
будівельно-ремонтні роботи спірного
будинку за період 2008 - 2009 роки 555 690,00
гривень.

Крім цього, спірний житловий будинок
забезпечено опаленням та водопроводом.
Внаслідок самовільно збудованих та
переобладнаних приміщень збільшена
житлова площа на 18,5 кв. м., загальна
площа збільшена на 31,5 кв. м.

Самовільно збудовані та переобладнані
приміщення було узаконено у 2012 році
позивачем ОСОБА_2 на підставі
довіреності від 02 грудня 2011 року.

Крім цього, зазначили, що позивачкою,
було сплачено за договором дарування
житлового будинку: 5% - податок з доходів
фізичних осіб, 19 689 грн. 65 копійок.1%
державного мита від вартості житлового
будинку, тобто від 393 793,00 гр. 3 937,93 гр. 93
копійки., За договором дарування
земельної ділянки: 5% - податок з доходів
фізичних осіб 12 020,17 гр, 1% державного
мита від нормативної оцінки земельної
ділянки, що дорівнює 2 404,03 гр. 03 копійки.
Всього за договорами позивачкою було
сплачено податків та платежів у
розмірі 38 051,78 гривня 78 копійок.

Окрім цього ОСОБА_2 у 2011 році з
оформлення державного акту на право
власності на земельну ділянку
витрачено 16 000 грн.

Тому просили стягнути з відповідача
вартість виконаних ремонтних,
будівельних робіт спірного будинку у
розмірі 555 690 грн. на користь позивачки
ОСОБА_1, також суму податків та
платежів у розмірі 38 051,78 гр., збитки у
вигляді майнової шкоди в розмірі 359 510
грн. вартість проектно-вишукувальних
робіт у розмірі 16 000 грн. на користь
позивача ОСОБА_2,

В судовому засіданні представник
позивачів позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача позов не
визнала, посилаючись на те, що судом
визнані недійсними правочини, на
підставі яких майно відповідачки
незаконно вибуло з її власності , судом
також визнано недійсною довіреність,
на підставі якої ОСОБА_2 вчинив вказані
договори дарування від імені ОСОБА_3

Судом, встановлено що, а ні
довіреність, а ні правочини дарування
не відповідали внутрішній волі
власника майна - ОСОБА_3 Рішення
Апеляційного суду станом на
сьогоднішній день є чинним, вищою
інстанцією не скасовувалося та не
переглядалося.

Таким чином, відповідно до норм чинного
законодавства, ОСОБА_3 являється
законним власником вказаних будинку та
земельної ділянки, а факт того, що на
підставі недійсних правочинів майно
ОСОБА_3 незаконно вибуло з її власності
всупереч її волі - є встановленим та
потребує додаткового доказування.

Позовні вимоги вважає незаконними,
необґрунтованими, оскільки зазначені
будівельні (ремонтні) роботи були,
начебто, замовлені та оплачені ними в
період - з 15 травня 2008 року по 01 жовтня
2009 року, на підставі договорів, що
укладені між ними та ПП «Співдружність-
Кентавр» в цей самий період. Разом з
цим, із позовом позивачі звернулися в
березні 2014 року, тому вважає, що позовні
вимоги подані з пропуском строку, що
встановлений ЦК України.

Разом з цим, вважає, що правові
(законні) підстави для стягнення з
відповідача зазначених коштів
(збитків) взагалі відсутні.

В матеріалах справи відсутній доказ на
підтвердження виникнення у
відповідача обов'язку (зобов'язання)
щодо оплати вищезазначених робіт.
Зокрема, договір доручення між
позивачами та відповідачем на
проведення в її інтересах, за її згоди,
за рахунок її коштів та в її ж будинку
ремонтних робіт не укладався, а за
відсутності договору чи будь-якого
іншого документу, який би
підтверджував виникнення у
відповідача зобов'язання сплати
ремонтні роботи, що виконані
«Співдружність-Кентавр» та замовлені
позивачами, такі вимоги є
безпідставними.

Позивачі, висуваючи вимоги про
стягнення коштів, обґрунтовують такі
вимоги, у тому числі, в порядку ч.2 ст.229
ЦК України як такі, що є збитками
позивачів, що спричинені позивачам у
зв'язку з укладанням недійсних
правочинів через недбальство
відповідача. Проте, відповідно до ч.2 ст.
229 ЦК України, у разі визнання правочину
недійсним особа, яка помилилася в
результаті її власного недбальства,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки.

Але, як вбачається зі змісту рішення
Апеляційного суду Київської області
від 26 листопада 2013 року по справі №
22ц-780/6771/13, оспорювані правочини
(договори дарування) не відповідали
внутрішній волі відповідача, тому
підлягають скасуванню.
Тобто,твердження позивачів про,
начебто, допущення відповідачем
недбальства під час вчинення
правочинів суперечить дійсним
обставинам справи, що встановлені
рішенням суду. А від так - є
безпідставними.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, правочини дарування були
фактично вчинені між самими позивачами
(з боку обдарованої - позивачкою ОСОБА_1,
з боку дарувальника - позивача ОСОБА_2,
що діяв від імені відповідача за
довіреністю. А тому твердження про
«недбальство» відповідача під час
укладання договорів дарування не може
бути прийняте до уваги.

Крім того, для стягнення коштів на
підставі зазначеної статті необхідною
умовою, окрім, факту недбальства є ще й
такий важливий факт як наявність
збитків та існування
причинно-наслідкового зв'язку.

В коментарях до зазначеної статті 22 ЦК
України, зустрічається також таке
визначення поняття «збитки» :
обчислене в грошах будь-яке зменшення
наявного майна та інше ущемлення
майнового інтересу однієї особи,
заподіяне протиправними діями іншої
особи, яке складається з втрат наявного
та втраченої вигоди.

Таким чином, щоб називати збитками, ті
витрати, що начебто зробили Позивачі в
період - 2008 року - по 2009 рік, вони мають
надати доказ факту протиправної
поведінки з боку відповідача та доказ
причинно-наслідкового зв'язку між
витратами та протиправною поведінкою;
хоча укладення правочину під впливом
помилки, саме по собі не є протиправною
поведінкою.

Крім того, твердження позивачів не
мають логічного обґрунтування - адже
між фактом вчиненням правочинів
дарування в 2012 році та фактом оплати
ремонтних робіт (який ще потрібно
довести) в період з 2008-2009 року явно
відсутній як причинно-наслідковий так
і будь-який інший зв'язок.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК
України, у разі недійсності правочину
кожна із орін зобов'язана повернути
другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину.

Крім того, факт проведення окремих
будівельних робіт спростовується
планом БТІ на будинок. Так позивачами
до справи надані два плани БТІ на
будинок, перший датований 06.04.2001 , а
другий 16.10.2012. Обидва технічні паспорти
свідчать про те, що ті господарські
будівлі та споруди, що їх начебто
збудували позивачі в період з травня
2008 року по жовтень 2009 року за
договорами № 21,22,19 вже існували та були
побудовані з 1990 - ро 2002 рік, а саме:
веранда, навіс, горожа, госблок.

Також необґрунтованими та
безпідставними є вимоги щодо стягнення
на користь позивача коштів у розмірі
38051 грн. 78 коп., що сплачені нею за
оформлення договорів дарування. Окрім
того в матеріалах справи відсутні
докази витрат позивача ОСОБА_2, в
розмірі 16 000 грн. на проекто-
вишукувальні роботи із встановленням
меж земельної ділянки.

Суд вислухавши осіб, які приймали
участь у розгляді справи, вивчивши
матеріали справи, приходить до
висновку що, позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є
власником домоволодіння, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення Апеляційного
суду Київської області від 26 листопада
2013 року по справі № 22 ц-780/6771/13 за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2
визнано недійсним договір дарування
від 05.10.2012 , що зареєстрований в реєстрі
правочинів за № 2893 та посвідчений
приватним нотаріусом Києво -
Святошинського нотаріального округу
ОСОБА_5) земельної ділянки (кадастровий
номер :02:003:0042, цільове призначення
- для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
та споруд), що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1; визнано недійсним договір
дарування від 05.10.2012 , що зареєстрований
в реєстрі правочинів за № 2891 та
посвідчений приватним нотаріусом
Києво- Святошинського нотаріального
округу ОСОБА_5) домоволодіння, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, що
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Таким чином, судом визнані недійсними
правочини, на підставі яких спірний
будинок та земельна ділянка ОСОБА_3
незаконно вибули з її власності.

Судом також визнано недійсною
Довіреність, на підставі якої ОСОБА_2
вчинив договори дарування від імені
ОСОБА_3 Судом, встановлено що а ні
довіреність, а ні правочини дарування
не відповідали внутрішній волі
власника майна - ОСОБА_3 Рішення
Апеляційного суду є чинним на даний
час..

Вимагаючи стягнення з відповідачки
стягнення суми коштів, за сплачені
ними ремонтні роботи спірного будинку
представник позивачів наголошувала,
що позивачі понесли збитки на
загальну суму - 555 690,00 грн .

Також пояснювала що ці будівельні
(ремонтні) роботи були замовлені та
оплачені ними в період - з 15 травня 2008
року по 01 жовтня 2009 року, на підставі
договорів, що укладені між ними та ПП
«Співдружність- Кентавр».

Наполягаючи на позовних вимогах
позивачі посилаються на ст.229 ЦК
України та ст.. 216 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 229 ЦК України, у
разі визнання правочину недійсним
особа, яка помилилася в результаті її
власного недбальства, зобов'язана
відшкодувати другій стороні завдані їй
збитки.

Але, як вбачається з рішення
Апеляційного суду Київської області
від 26 листопада 2013 року по справі № 22
ц-780/6771/13, оспорювані правочини
(договори дарування) не відповідали
внутрішній волі позивача тобто
відповідачки , тому підлягають
скасуванню. Крім того, як вбачається з
матеріалів справи, правочини дарування
були фактично вчинені між самими
позивачами (з боку обдарованої -
позивачкою ОСОБА_1, з боку дарувальника
- позивача ОСОБА_2, що діяв від імені
відповідачки (власника майна) за
довіреністю. А тому твердження про
«недбальство» відповідача під час
укладання договорів дарування не має
під собою правового підґрунтя.

Крім того, для стягнення коштів на
підставі вказаною позивачами статті
необхідною умовою, окрім, факту
недбальства є також наявність збитків
та існування причинно-наслідкового
зв'язку, між діями відповідачки та
наявністю шкоди, але договори
дарування укладалися в 2012 році, а
оплата робіт, за які позивачі просять
стягнути кошти проводилися в період з
2008-2009 року, що свідчить про відсутність
причинного зв»язку , як однією з умов
для покладання відповідальності по
відшкодуванню шкоди на заподіювача
такої шкоди, тобто не встановлені ті
умови, які б давали підстави для
задоволення позову.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК
України, у разі недійсності правочину
кожна із орін зобов'язана повернути
другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину.

Тобто вимоги позивачів про
застосування наслідків недійсності
правочинів у вигляді стягнення коштів
у сумі 555 690,00 грн., як таких, які
відповідач повинна повернути в
результаті недійсності правочину, суд
знаходить необґрунтованими оскільки
договори на ремонтні роботи, які як
стверджують позивачі, в період з 2008
року - по 2009 рік, а довговори дарування
укладені 05.10.2012, тобто ще за довго до
укладання цих договорів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які на посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо них у
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, виникає спір. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішенням Апеляційного суду по справі
про визнання правочинів недійсними
встановлено що відповідач ОСОБА_3 не
бажала відчужувати своє майно в
інтересах онучки ОСОБА_1 , а тому
правочини дарування на користь ОСОБА_1
не відповідали внутрішній волі її.

Крім того, факт проведення окремих
будівельних робіт спростовується
планом БТІ на будинок. Як вбачається з
плану БТІ на будинок, від 06.04.2001, та
16.10.2012 господарські будівлі та
споруди, на які наголошують позивачі що
вони їх збудували позивачі в період з
травня 2008 року по жовтень 2009 року за
договорами № 21,22,19 вже існували та були
побудовані з 1990 - 2002 рік, а саме: веранда,
навіс, горожа, госблок.

Також необґрунтованими та
безпідставними є вимоги щодо стягнення
на користь позивача коштів у розмірі
38051 грн. 78 коп., що сплачені нею за
оформлення договорів дарування. Окрім
того в матеріалах справи відсутні
докази витрат позивача ОСОБА_2, в
розмірі 16 000 грн. на проекто-
вишукувальні роботи із встановленням
меж земельної ділянки.

Враховуючи зміст заявлених вимог, суд
приходить до висновку про необхідність
аналізу наступних правових норм та
рекомендацій Верховного суду України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Зважаючи на позицію Верховного Суду
України, викладену у Постанові Пленуму
«Про судове рішення у цивільній
справі» № 14 від 18 грудня 2009 року,
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Аналізуючи вище перелічені правові
норми та рекомендації Верховного суду
України в розрізі наданих суду
матеріалів, суд вважає, що перше, що
повинен був довести суду позивач, це
наявність у нього прав, свобод чи
інтересів, які були порушені, невизнані
чи оспорені відповідачем.

Проте позовні вимоги про повернення
коштів у сумі 555 690,00 грн., як таких, які
відповідач начебто отримала в
результаті укладання оспорюваного
правочину, у зв'язку із застосуванням
до неї наслідків недійсності
правочину, також стягнення коштів на
підставі ст.. 1166 ЦК України не
ґрунтуються на будь-яких доказах,
також нормах закону, оскільки
заявляючи про застосування наслідків
недійсності правочину, водночас
вимагають стягнути кошти на підставі
ст.. 1166 ЦК України.

Тобто як вбачається з тексту позовної
заяви, також в судовому засіданні ,
представником позивачів не зазначено
причини подання позову, тобто, які саме
права та/або інтереси позивачів
порушено відповідачкою.
Враховуючи
положення ст.. 216 ЦК України, яка
закріплює правові наслідки
недійсності правочину ст.. 229 ЦК
України в якій йдеться про правові
наслідки правочину , який вчинено під
впливом помилки , та ст.. 1166 ЦК України
в якій закріплено загальні підстави
відповідальності за завдану майнову
шкоду та на які посилається позивачі в
обґрунтування своїх вимог, суд вважає,
що у діях відповідачки відсутні
протиправність дій , та причинний
зв»язок з можливим порушенням прав та
законних інтересів позивачів, про що
зазначено вище, а тому факт порушення
прав їх відсутній..

Тобто, позивачі також їх представник в
судовому засіданні не довів ті
обставин на які посилалися як на
підставу позовних вимог, не надали
докази в обґрунтування своїх вимог, не
спростували тих обставин на які
посилалася представник відповідача в
обґрунтування своїх заперечень, що є
їх обов»язком відповідно до засад
змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК
України . При цьому суд створив всі
умови для змагального процесу ,
роз»яснював представнику позивачів її
права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх
сукупності, дійшов висновку про
необґрунтованість та недоведеність
вимог позивача, оскільки вони не
відповідають вимогам ст..ст.57-59 ЦПК
України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст.216, 229 ЦК України, ст. ст.ст. 10, 11,
209, 212-214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
застосування наслідків недійсності
правочину та стягнення коштів
відмовити.

Заходи забезпечення позову вжиті
ухвалою Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
14.04.2014 року шляхом накладення арешту
на житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 121, 2
кв. м, що належить ОСОБА_3, на земельну
ділянку, кадастровий номер
:02:003:0042, цільове призначення для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель та
споруд, площею 0,2496 га, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3
скасувати.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Києво-Святошинський протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: