Головуючий суду 1 інстанції - Олійник
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 431/463/14-ц
Провадження № 22ц/782/1849/14
РІШЕННЯ

Іменем України

26 травня 2014 року
м.
Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів -Ступіної Я.Ю., Темнікової В.І.

при секретарі: Булгаковій М.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Старобільського районного
суд Луганської області від 01 квітня 2014
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
сільськогосподарського фермерського
господарства «Перлина Донбасу» про
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним, -

в с т а н о
в и л а:

У лютому 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до
сільськогосподарського фермерського
господарства «Перлина Донбасу» про
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним, в обґрунтування
якого вказав, що він є власником
земельної ділянки площею 8,78 га, яка
розташована на території
Калмиківської сільської ради
Старобільського району. 01.06.2010 року між
позивачем та відповідачем укладено
договір оренди зазначеної ділянки, в п.
8 якого передбачено, що договір
укладено строком на 10 років, тоді як при
підписання сторони домовлялися
укласти вказаний договір строком на 3
роки, тому позивач вважає, що
відповідач ввів його в оману стосовно
даної істотної умови договору та інших
умов, а саме щодо сплати пені за
несвоєчасне внесення орендної плати,
страхування об'єкта оренди,
передбачених пунктами 14, 33, 34, 35 цього
договору.

Також, позивач посилається на те, що
зазначений договір оренди земельної
ділянки є недійсним, оскільки в ньому
відсутні істотні умови, передбачені
статтею 15 Закону України «Про оренду
землі», а саме кадастровий номер
об'єкта оренди, умови передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.

Позивач просив суд визнати недійсним
договір оренди землі від 01 червня 2010
року, укладений між ОСОБА_2 та
сільськогосподарським фермерським
господарством «Перлина Донбасу»,
зобов'язати сільськогосподарське
фермерське господарство «Перлина
Донбасу» повернути ОСОБА_2 земельну
ділянку площею 8,78 га, яка розташована
на території Калмиківської сільської
ради Старобільського району, стягнути
з відповідача на користь позивача
судові витрати.

Рішенням Старобільського районного
суд Луганської області від 01 квітня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2 до
сільськогосподарського фермерського
господарства «Перлина Донбасу» про
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі, посилаючись на
порушенням судом норм процесуального
та матеріального права.

Сторони в судове засідання не
з'явилися, про час і місце повідомлені
належним чином і в установленому
законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що спірний договір оренди землі
сторонами укладено та зареєстровано 01
червня 2010 року, та з цього часу
виконується сторонами. З часу
підписання договору позивач був
ознайомлений з його умовами та мав
примірник договору, тоді як до суду
позивач звернувся у лютому 2014 року,
тому суд, керуючись ст. 261, 267 ЦК України,
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог з причини
пропуску позивачем строку позовної
давності, на застосуванні якого
наполягав відповідач.

Однак, проаналізувавши встановлені
судом першої інстанції обставини по
справі та матеріали справи у їх
сукупності апеляційний суд вважає, що
суд першої інстанції не в повній мірі
врахував те, що відповідно до статі 11
ЦПК України судом розглядаються
цивільні справи в межах заявлених
позовних вимог.

Предметом спору по даній справі в межах
заявлених позивачем вимог є визнання
недійсним договору оренди землі з
підстав введення позивача в оману щодо
строку дії договору оренди,
страхування об'єкту оренди, розміру
пені та з підстав недосягнення згоди
щодо всіх істотних умов, які
передбачені ст. 15 Закону України „Про
оренду землі" щодо кадастрового номеру,
умов передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки. Отже позивачем
зазначені дві підстави для визнання
договору оренди землі, які є різними.

Як вбачається із матеріалів справи,
згідно державного акту на право
приватної власності на землю від 14.04.1999
року серії ІІІ-ЛГ № 060593 ОСОБА_2 належить
земельна ділянка площею 8,78 га, яка
розташована на території
Калмиківської сільської ради
Старобільського району.

01 червня 2010 року між ОСОБА_2 та
сільськогосподарським фермерським
господарством «Перлина Донбасу»
укладено договір оренди землі, за
умовами якого ОСОБА_2, як орендодавець
передає, а СФГ «Перлина Донбасу», як
орендар приймає у строкове платне
користування земельну ділянку площею
8,78 га, яка розташована на території
Калмиківської сільської ради
Старобільського району. Договір
укладено строком на 10 років.

Згідно акту приймання-передачі ОСОБА_2
передає голові СФГ «Перлина Донбасу»
Птаховському І.Г. в оренду земельну
ділянку площею 8,78 га, яка розташована
на території Калмиківської сільської
ради Старобільського району.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог у зв'язку з пропуском строку
позовної давності суд першої інстанції
не звернув уваги на положення ч. 3 ст. 258
ЦК України, в редакції на час укладення
сторонами договору оренди землі, які
передбачають, що позовна давність у
п'ять років застосовується до вимог про
визнання недійсним правочину,
вчиненого під впливом насильства або
обману.

Законом України „Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства" від 20.12.2011 року, який
набрав чинності з 15.01.2012 року, частина
третя статті 258 ЦК України виключена.

Згідно п. 5 розділу II. Прикінцеві
та перехідні положення вказаного вище
закону протягом трьох років з дня
набрання чинності цим Законом особа
має право звернутися до суду з позовом
про: 1) визнання недійсним правочину,
вчиненого під впливом насильства
або обману; 2) застосування наслідків
нікчемного правочину; 3) визнання
незаконним правового акта органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи.

При цьому стосовно вимог,
передбачених підпунктами 1 та 2 цього
пункту, особа може звернутися до суду
лише за умови, якщо строк їх
пред'явлення, встановлений положеннями
Цивільного кодексу України, що діяли
до набрання чинності цим Законом, не
сплив на момент набрання чинності цим
Законом.

За положеннями частини першої
статті 58 Конституції України закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 5 ЦК України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності; якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинності ,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Отже з урахуванням положень ст. 58
Конституції України, ст. 5 ЦК України, п.
5 розділу II. Прикінцеві та перехідні
положення Закону України „Про
внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства" та приймаючи
до уваги те, що договір оренди землі
укладений ОСОБА_2 та
сільськогосподарським фермерським
господарством «Перлина Донбасу» 01.06.2010
року, який є підставою виникнення
правовідносин сторін, до правовідносин
з приводу визнання недійсним договору
оренди землі наслідок обману
застосуванню підлягає позовна
давність у п'ять років.

Як вбачається із матеріалів справи
позивач із позовом про визнання
недійсним договору оренди землі із
зазначених вище підстав звернувся до
суду у лютому 2014 року, тобто в межах
строку позовної давності, а тому у суду
не було достатніх правових підстав для
висновку про те, що позивачем пропущено
строк позовної давності.

Статтею 230 ЦК України встановлені
правові наслідки вчинення правочину
під впливом обману, відповідно до яких,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

За змістом зазначеної норми закону
правочин може бути визнано вчиненим
під впливом обману у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України. Такий
позов може бути задоволено, лише на
вимогу сторони, яка вчинила правочин
під впливом обману.

В п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 року зазначено, що правочин
визнається вчинений під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Позивачем, не зважаючи на вимоги ст. 60
ЦПК України про те, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, не було
надано суду доказів з приводу
наявність умислу в діях відповідача і
самого факту обману під час укладення
договору оренди землі стосовно строку
дії договору оренди, страхування
об'єкту оренди, розміру пені, суд же
згідно ст. 11 ЦПК України розглядає
цивільні права в межах заявлених
позовних вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Посилання позивача на те, що пункт 14
договору оренди передбачає пеню за
невнесення орендної плати у строки
зазначені пунктом 11 договору у розмірі
0,01% несплаченої суми за кожен день
прострочи, проте п. 2 ст. 231
Господарського кодексу України
встановлено, що за порушення строків
виконання зобов'язань застосовується
пеня у розмірі 0,1% вартості товарів
(робіт, послуг), з яких допущено
прострочення виконання за кожен день
прострочення, а за прострочення понад
тридцять днів додатково стягується
штраф у розмірі семи відсотків
вказаної вартості не заслуговують на
увагу, оскільки положення
Господарського кодексу України не
поширюються на правовідносини які
виникли між сторонами стосовно
невиконання умов договору оренди
землі. Між ОСОБА_2 та
сільськогосподарським фермерським
господарством «Перлина Донбасу» по
справі виникли договірні
правовідносини оренди землі, тому
відповідач при порушенні строків
сплати орендної плати несе
відповідальність у вигляді сплати пені
у розмірі визначеному у п. 14 договору
оренди.

Таким чином вимоги позивача про
визнання недійсним договору оренди
землі з підстав введення позивача в
оману щодо строку дії договору оренди,
страхування об'єкту оренди, розміру
пені задоволенню не підлягають.

Також суд дійшов помилкового висновку
про застосування строку позовної
давності щодо вимог про визнання
недійсним договору оренди землі з
підстав недосягнення згоди щодо всіх
істотних умов, які передбачені ст. 15
Закону України „Про оренду землі",
виходячи з наступного.

Відповідно до статті 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Посилання суду на те, що договір оренди
землі укладено 01 червня 2010 року,
виконується сторонами з 2010 року та з
часу підписання цього договору позивач
був ознайомлений з його умовами та мав
примірник договору є помилковим,
оскільки як встановлено матеріалами
справи позивач дізнався про порушення
свого права в грудні 2013 року та негайно
направив відповідачу заяву від 08
грудня 2012 року з приводу цього, а
відповідно до ч. 1 статті 261 перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. Отже
позивач про порушене своє право
дізнався лише в грудні 2013 року, тому до
суду із позовом звернувся в межах
строку позовної давності

Зазначені вище обставини свідчать про
те, що у суду не було достатніх
правових підстав для висновку про те,
що позивачем пропущено строку позовної
давності.

Звертаючись до суду із позовом про
визнання недійсним договору оренди
землі, як на підставу недійсності
позивач посилався на те, що договір
оренди землі не містить всіх істотних
умов, які передбачені ст. 15 Закону
України „Про оренду землі", а саме:
кадастрового номеру, умов передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.

На момент укладення 01 червня 2010 року
ОСОБА_2 та сільськогосподарським
фермерським господарством «Перлина
Донбасу», договору оренди землі ч. 1 ст.
15 Закону України "Про оренду землі" (у
редакції, яка була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин)
були зазначені істотними умовами
договору оренди землі: об'єкт оренди
(місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної
ділянки, яка передається в оренду;
умови збереження стану об'єкта оренди;
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві;
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Така істотна умова, як
кадастровий номер, на момент укладення
01 червня 2010 року договору оренди землі
в статті 15 Закону України „Про оренду
землі" була відсутня. Зміни до ст. 15
Закону України „Про оренду землі",
якими передбачено необхідність
зазначення в договорі оренди землі
такої умови, як кадастровий номер,
внесені законом України «Про Державний
земельний кадастр» від 07 липня 2011 року,
та зворотної дії в часі закон не має.
Отже зазначені вище зміни внесені до
статті 15 Закону України „Про оренду
землі" вже після укладення спірного
договору.

Таким чином, укладаючи 01 червня 2010 року
договір оренди землі між ОСОБА_2 та
сільськогосподарським фермерським
господарством «Перлина Донбасу» не
було необхідності узгоджувати й
зазначати в договорі кадастровий
номер, оскільки на момент укладення
договору такої умови статтею 15 Закону
України „Про оренду землі" не
передбачалося.

Колегія суддів з урахуванням положень
ч. 2 ст. 214, ст. 360-7 ЦПК України, враховує
правову позицію Верховного Суду
України за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення із
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, яка
викладена у постанові від № 6-162 цс 13 від
19.02.2014, відповідно до якої, вирішуючи
спір про визнання договору оренди
землі недійсним у зв'язку з відсутністю
в ньому передбаченої частиною першою
статті 15 Закону України "Про оренду
землі" істотної умови, застосуванню
підлягає стаття 15 даного Закону в
редакції, чинній на момент укладення
договору оренди, а не в момент його
державної реєстрації.

Також позивач посилався на те, що в
договорі оренди землі відсутні умови
передачі в заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного
кодексу України визначено право кожної
особи на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Отже, однією з обов'язкових умов
визнання договору недійсним є
порушення у зв'язку з його укладенням
прав та охоронюваних законом інтересів
позивача.

Таким чином, розгляд судом позовних
вимог про визнання недійсним
оспорюваного правочину вимагає
застосування загальних приписів
статей 3,15,16 ЦК, які передбачають право
кожної особи на судовий захист саме
порушеного права

Так, на момент укладення 01 червня 2010
року ОСОБА_2 та сільськогосподарським
фермерським господарством «Перлина
Донбасу», договору оренди землі ч. 1 ст.
15 Закону України "Про оренду землі" (у
редакції, яка була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин)
передбачала умови передачі у заставу
та внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Однак, заявляючи позов про визнання
недійсним договору оренди землі,
позивач в позовній заяві не зазначив у
чому полягає порушення його прав
відсутністю у договорі умови передачі
у заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки і
чому такі умови неможливо встановити
шляхом зміни умов договору в цій
частині, хоча п.36 договору оренди
земельної ділянки передбачає
здійснення зміни умов договору у
письмовій формі за взаємною згодою
сторін. Не були вони встановлені й під
час судового розгляду справи.

Колегія суддів з урахуванням положень
ч. 2 ст. 214 ЦПК України, враховує правову
позицію Верховного Суду України за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення із мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, яка викладена у
постановах від № 6-94 цс 13, № 6-78 цс 13 від
25.12.2013 року, відповідно до якої,
виходячи з того, що відповідно до
статті 15 ЦК України та статті 3 ЦПК
України у порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право, тому підлягає
встановленню, чи дійсно порушуються
права позивачів у зв'язку з відсутністю
в договорах оренди умов, передбачених
статтею 15 Закону України «Про оренду
землі», підлягає визначення їх
істотності, а також підлягає
з'ясуванню, в чому саме полягає
порушення законних прав позивачів.

Щодо посилання апелянта на висновок
Верховного суду України, який
міститься в постановах від 18 липня 2010
року, від 14 березня 2012 року, то в них
Верховний суд не висловлювався з
приводу обов'язковості встановлення
наявності порушення права позивача для
позитивного висновку про недійсність
договору оренди землі, оскільки таке
питання не виникало конкретно у цих
справах, позивачами в яких були
орендодавці.

Також колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що відповідно до
положень п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України „Про судове
рішення у цивільних справах", згідно
яких встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Судом першої інстанції зазначені
положення не були враховані, суд не
з'ясовував обставини справи стовно
заявлених позовних вимог, їх
обґрунтованості.

Оскільки заявлені позивачем вимоги є
необґрунтованими, то у суду першої
інстанції не було достатніх правових
підстав для відмови у позову у зв'язку з
пропуском позивачем строку позовної
давності.

Проаналізувавши обставини справи,
апеляційний суд вважає, що рішення суду
підлягає скасуванню відповідно до ст.
309 ЦПК України з ухваленням нового
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до
сільськогосподарського фермерського
господарства «Перлина Донбасу» про
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним відмовити за
необґрунтованістю.

Керуючись ст. 58 Конституції України, ст.
5 ЦК України, Законом України „Про
оренду землі", ст.ст. 303,309,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Старобільського районного суд
Луганської області від 01 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до сільськогосподарського
фермерського господарства «Перлина
Донбасу» про визнання договору оренди
земельної ділянки недійсним відмовити
за необґрунтованістю.

Рішення суду набирає законної сили
негайно після його проголошення, але
може бути оскаржене безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
його проголошення у касаційному
порядку.

Головуючий

Судді: