Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 432/2929/13-ц
Провадження № 22ц/782/970/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової В.А.,
Ступіної Я.Ю.,

за участю секретаря - Булгакової
М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Стахановського міського
суду Луганської області від 04 лютого 2014
року за позовом ПАТ комерційний
банк „ПриватБанк" до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У квітні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, в
обґрунтування якого вказав, що
відповідно до кредитного договору №
LGXRRC07100037 від 23 травня 2007 року ОСОБА_2
отримала кредит у розмірі 20326,90 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитними коштами у розмірі 12% річних
на суму залишку заборгованості за
кредитом. Позивач зазначив, що
внаслідок неналежного виконання
відповідачкою обов'язків за договором
станом на 28.03.2013 року утворилася
заборгованість у розмірі 193358,29 грн., з
яких: 19819,53грн. - заборгованість за
основним кредитом, 64534 грн. -
заборгованість за відсотками за
користування кредитом, 10976,05 грн. -
заборгованість з комісії за
користування кредитом; 88344,98 грн. - пеня
за несвоєчасне виконання зобов'язань
за договором, нараховані штрафні
санкції відповідно до Умов та правил
надання банківських послуг: 500 грн. -
штраф /фіксована частина/, 9183,73грн. -
штраф / процентна складова/. Виходячи з
наведеного, ПАТ КБ „ПриватБанк" просив
суд ухвалити рішення, яким стягнути з
відповідачки на користь позивача суму
заборгованості за кредитним договором
№ LGXRRC07100037 від 23 травня 2007 року у
розмірі 193358,29 грн., а також понесені
ними при зверненні до суду з позовом
судові витрати у вигляді судового
збору.

Рішенням Стахановського міського
суду Луганської області від 04 лютого 2014
року позовні вимоги були задоволені.
Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 193 358,29
грн. в рахунок відшкодування
заборгованості за кредитним договором
№ LGXRRC07100037 від 23.05.2007 р., яка
складається з наступних сум: 19 819,53 грн.
заборгованість за кредитом; 64 534 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом, 10 976,05 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом, 88 344.98 грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором; 500 грн. - штраф
(фіксована частина), 9 183,73 грн. штраф
(процентна складова), а також 1 933.58грн. в
рахунок відшкодування витрат на сплату
судового збору.

Не погодившись з даним рішенням суду,
відповідачка звернулася до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову у повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Позивач звернувся до суду з
запереченнями на апеляційну скаргу, в
яких просив апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

В судовому засіданні представники
відповідачки підтримали доводи
апеляційної скарги, просили її
задовольнити, надавши пояснення,
аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник позивача не визнав доводи
апеляційної скарги просив її
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначені вимоги закону в повній мірі
судом виконані не були.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої
інстанції виходив з того, що 23.05.2007 р.
між сторонами у письмовій формі було
укладено договір, відповідно до якого
позивач прийняв на себе зобов'язання
надати позичальнику, в особі
відповідачки, строковий кредит в сумі 20
326,90 грн. на строк 36 місяців з 23.05.2007 р. по
23.05.2010 р. з умовами сплати за
користування кредитом відсотків у
розмірі 1,0% на місяць на суму залишку
заборгованості по кредиту, щомісячної
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 365,88 грн. та
єдиноразової винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 1
847,90 грн., а відповідачка, яка
виступила позичальником, прийняла на
себе зобов'язання повернути кредит,
сплатити відсотки, винагороду та
комісію зазначені в заяві та Умовах
строки, що підтверджено копією заяви
позичальника № LGXRRC07100037 від 23.05.2007р. При
цьому суд не прийняв до уваги доводи
представників відповідача з приводу
того, що означена заява позичальника не
є кредитним договором, оскільки заява
позичальника складена у письмовій
формі, а представниками відповідача не
спростований переконливими доказами
факт ознайомлення відповідачки зі
змістом заяви та факт її підписання.
Крім того заява позичальника містить
в собі назву документу; назву, адресу та
реквізити суб'єкта підприємницької
діяльності; прізвище, ім'я, по батькові
фізичної особи, яка отримує фінансову
послугу та її адресу; найменування
фінансової операції; розмір
фінансового активу, зазначений у
грошовому виразі, строки його внесення
та умови взаєморозрахунків; строк дії
договору; порядок зміни і припинення
дії договору; права та обов'язки сторін,
відповідальність сторін за
невиконання або неналежне виконання
умов договору; підписи сторін, тобто
містить всі відомості, притаманні
договору. Тому, суд дійшов висновку, що
в сенсі вимог абз.2 ч. 1 ст. 6 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" та абз. 4 ч.4 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів». ч.1 ст. 626 та ч.1 ст. 1054 ЦК
України, заява позичальника є
кредитним договором.

Також не були прийняті судом до уваги
доводи представників відповідача з
приводу того, що позивач не виконав
свої зобов'язання перед відповідачем і
23.05.2007 р. не передав їй гроші,
передбачені кредитним договором,
оскільки за умовами кредитного
договору відповідач доручила позивачу
гроші перерахувати на відповідні
поточні рахунки, що підтверджено
копією заяви позичальника. Судом було
встановлено, що позивач у повному
обсязі виконав прийняті на себе за
договором зобов'язання, і означені суми
перерахував на поточні рахунки,
визначені договором, що підтверджено
копіями меморіальних ордерів
відповідно № 03Н2 від 24.05.2013 р. та
№70524ВО№Н1 від 24.05.2013 р., копією договору
№ 211 від 23.05.2007 р. та копією квитанції на
внесок готівки в касу магазину. Доводи
представників відповідача з приводу
того, що надані представником позивача
копії документів не посвідчені
належним чином, а отже не можуть бути
прийняті судом як допустимі докази,
також не були прийняті судом до уваги,
оскільки, за клопотанням представників
відповідача, суду представником
позивача були надані всі оригінали
письмових доказів, які судом були
оглянуті і було встановлено, що копії,
які знаходяться у справі, повністю
аутентичні оригіналам документів.

Доводи представників відповідачки з
приводу того, що відповідачка не
отримала ні грошей, ні вікон, які мала
намір поставити за рахунок кредиту,
отриманого у позивача, також не були
прийняті судом до уваги, оскільки,
відповідно до положень ч.6 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
споживач має право протягом 14
календарних днів відкликати свою згоду
на укладання договору про надання
споживчого кредиту, навіть, без
пояснення причин, чого відповідачкою
зроблено не було.

Критично оцінив суд і доводи
представників відповідачки з приводу
незаконності вимог позивача про
стягнення заборгованості за кредитним
договором з підстав відсутності
відомостей про реєстрацію приватного
підприємця ОСОБА_5 та не залучення
останнього до участі у справі в якості
3-ї особи, оскільки, відповідно до
положень ч.1 ст. 35 ЦПК України 3-ті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмету спору, можуть вступити у
справу на стороні позивача або
відповідача до ухвалення судом
рішення, якщо рішення в справі може
вплинути на їх права та обов'язки щодо
однієї із сторін. Приватний
підприємець ОСОБА_5, який викликався
судом в судові засідання і був належним
чином повідомлений про дату, час і
місце судового розгляду справи,
клопотання про залучення його в якості
3-ї особи, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору, суду не
надав. Частина 2 зазначеної вище статті
визначає, що 3-ті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
можуть бути залучені до участі у справі
також за клопотанням сторін, інших
осіб, які беруть участь у справі. Однак
учасники судового засідання в тому
числі і представники відповідача, з
клопотаннями про залучення ПП ОСОБА_5 в
якості 3-ї особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору,
до суду протягом судового засідання не
зверталися. При цьому суд вважав, що
рішення суду по даній справі не може
вплинути на права та обов,язки ПП
ОСОБА_5, оскільки він не був стороною
кредитних правовідносин, які виникли
між позивачем та відповідачем. В нього,
на підставі договору № 211 від 23.05.2007 р.,
укладеного між ним та відповідачкою,
виникли інші правовідносини, а саме
правовідносини з надання послуг. При
цьому відповідачка, в разі невиконання
ПП ОСОБА_5 своїх зобов'язань, прийнятих
на себе за договором № 211 від 23.05.2007 р.,
не позбавлена права у встановленому
законом порядку захистити свої права, в
разі їх порушення ПП ОСОБА_5

Як зазначено вище, відповідачка за
кредитним договором прийняла на себе
зобов'язання погашати кредит у порядку
та строки відповідно до заяви
позичальника, сплатити відсотки за
користування кредитом, тощо, що
підтверджено копією зазначеної вище
заяви позичальника. В судовому
засіданні встановлено, що відповідач
неналежним чином виконувала прийняті
на себе зобов'язання по погашенню
кредиту та сплаті відсотків по ньому,
що підтверджено розрахунком
заборгованості (а.є.3-4), який суд оцінив
як допустимий доказ і поклав в основу
рішення в якості письмового доказу,
оскільки він виконаний у відповідності
до вимог діючого законодавства.
Відповідачка не надала суду
переконливих доказів з приводу того, що
прийняті на себе зобов'язання по
погашенню кредиту та сплаті відсотків
за його використання, вона виконала
перед позивачем у повному обсязі. Тому
факт неналежного виконання
відповідачкою прийнятих на себе
зобов'язань за кредитним договором,
який є предметом розгляду зазначеної
справи, суд вважав встановленим і
доведеним.

Доводи представників відповідача з
приводу того, що означений розрахунок
не може бути прийнятий судом як
допустимий доказ з тих підстав, що його
складено починаючи з 23.05.2007 р., а гроші
позивачем були перераховані тільки
24.05.2007 р. також не були прийняті судом до
уваги, оскільки нарахування позивач
почав тільки після порушення
відповідачем умов договору.

Па підставі викладеного суд дійшов
висновку, що вимоги представника
позивача з приводу стягнення з
відповідачки заборгованості за
кредитом, процентам по ньому та комісії
ґрунтуються на законі і підлягають
задоволенню у повному обсязі.

В той же час, при прийнятті рішення по
справі судом не були прийняті до уваги
Умови та правила надання банківських
послуг, які були надані до позовної
заяви, оскільки вони були введені в дію
пізніше, ніж сторони уклали договір і
переконливих доказів з приводу того, що
саме з цими Умовами відповідачка була
ознайомлена під час підписання заяви,
представник позивача суду не надав. При
цьому, в судовому засіданні було
встановлено, що відповідачка уклала
договір із закритим акціонерним
товариством комерційний банк
«ПриватБанк», що підтверджувалось
копією заяви позичальника, а надані
представником позивача Умови
розроблені публічним акціонерним
товариством комерційний банк
«ПРИВАТБАНК», що підтверджено
примірником Умов . Як публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПРИВАТБАНК», позивач був
зареєстрований 17.07.2009 р., тобто майже
через 2 роки, після укладання договору з
відповідачем, що підтверджено копією
свідоцтва про державну реєстрацію
юридичної особи серії А01№ 054809 від
17.07.2009 р., копією довідки АА № 241170 з
єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України та
копією Статуту. Тому, умови, надані
представником позивача на
підтвердження факту ознайомлення
відповідача з Умовами та правилами
надання банківського кредиту, не
визнані допустимим доказом. Крім того,
відповідно до заяви позичальника,
відповідач підтвердила своїм підписом
факт того, що вона ознайомилася з
Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам
(«Розстрочка»)(СТАНДАРТ), що
підтверджено копією заяви
позичальника, а не з Умовами та
правилами надання банківських послуг.

Оскільки з наведених вище підстав,
судом не прийнято як допустимий доказ
Умови, то не була і прийнята судом і
позовна давність, зазначена в п.1.7.31
Умов і визначена тривалістю у 50 років
бо, ознайомитися із зазначеними
Умовами під час підписання договору
відповідач можливості не мала,
оскільки розроблені вони були поспіль
2-х років після укладання договору між
сторонами. Не були прийняті до уваги
судом і доводи представників
відповідачки з приводу того, що позовна
давність для стягнення неустойки
визначається за законом тривалістю 1
рік, а позивач нарахував відповідачу
неустойку за більший період, оскільки
сторони у письмовій формі погодили
збільшення тривалості позовної
давності.

Однак, в судовому засіданні судом було
встановлено також те, що на час
укладення сторонами договору діяли
Умови надання споживчого кредиту
фізичним особам
(„Розстрочка")(СТАНДАРТ), ознайомлення
з якими підтвердила відповідачка своїм
підписом під час укладання договору.
Підписавши зазначений договір,
відповідач прийняла на себе
зобов'язання, у разі прострочення
платежу, сплатити банку пеню в розмірі
0,15% від суми простроченого платежу, але
не менш 1 грн. за кожен день прострочки
(п.5.1 Умов про надання споживчого
кредиту фізичним особам
(«Розстрочка»)(СТАНДАРТ). Оскільки
відповідачка прострочила виконання
зобов'язання, то вона повинна сплатити
позивачу пеню. Розрахунок пені, наданий
представником позивача до суду,
оцінено судом як допустимий і
покладено в основу рішення в якості
письмового доказу, оскільки оформлений
у відповідності до вимог
законодавства. Тому суд дійшов
висновку про те, що вимоги позивача в
частині стягнення з відповідача пені
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором в сумі 88 344.98
грн. ґрунтуються на законі і
підлягають задоволенню у повному
обсязі. Пункт 5.3 Умов падання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка»)(СТАНДАРТ) передбачає, що
при порушенні позичальником строків
платежів по будь - якому з грошових
зобов'язань, передбачених договором
більш ніж 30 днів, позичальник
зобов'язаний сплатити банку штраф в
розмірі 500 грн. + 5% від суми
заборгованості. Тому відповідачка
повинна сплатити позивачу також штраф
у розмірі 500грн. (фіксована частина)
+9183,73грн. ( процентна складова).

Приймаючи остаточне рішення по справі,
суд виходив також з того, що відповідно
до положень ч.3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків. А оскільки
заборгованість відповідача за
основним зобов'язанням (95 329,58 грн.)
практично співвідноситься з розміром
неустойки (98 028.71 грн.) і неустойка
тільки в 1,03 рази перевищує спричинені
відповідачем збитки, то законних
підстав для застосування положень ч.3
ст. 551 ЦК України не вбачається.

Проаналізувавши зазначені обставини
по справі у їх сукупності, суд дійшов
висновку, що вимоги позивача в частині
стягнення з відповідачки пені за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором в сумі 88 344,98 грн., а також,
вимоги позивача про стягнення з
відповідача штрафу (фіксованої
частини) в розмірі 500 грн. та штрафу
(процентна складова) в розмірі 9183, 73 грн.
підлягають задоволенню у повному
обсязі. Також підлягають задоволенню
вимоги про стягнення з відповідачки
заборгованості на суму 95 329,58 грн., яка
складається з наступного: 19 819,53 грн. -
заборгованість за кредитом; 64534 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; 10976,05 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом.

Проаналізувавши, встановлені
судом першої інстанції обставини по
справі, апеляційний суд вважає, що
рішення суду в такому вигляді не в
повній мірі відповідає вимогам закону,
виходячи з наступного.

Як було встановлено судом першої
інстанції і це підтверджується
матеріалами справи, між сторонами у
письмовій формі було укладено
кредитний договір, який складається з
заяви, що містить всі істотні умови
кредитування, яка була підписана обома
сторонами, а також з Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(„Розстрочка")(Стандарт) та Тарифів. При
цьому апеляційний суд враховує те, що
відповідачка своїм особистим підписом
в заяві підтвердила свою згоду з тим, що
ця заява разом з запропонованими
Приватбанком Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(„Розстрочка")(Стандарт) складає між
сторонами кредитно - заставний договір.
Більш того, як убачається з тексту
заяви, яка підписана відповідачкою,
вона була ознайомлена та згодна з
Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам
(„Розстрочка")(Стандарт), які були
надані їй у письмовій формі. Умови
укладеного між сторонами кредитно -
заставного договору не містять в собі
необхідності окремого підписання ще й
Умов обома сторонами договору,
оскільки вони є стандартними та
єдиними для всіх подібних договорів,
укладених під час дії даних умов і не
розроблюються для кожного договору
окремо.

Ніяких належних та допустимих доказів
того, що відповідачка не
ознайомлювалася з Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(„Розстрочка")(Стандарт), що їй було
невідомо про те, що заповнені з її слів
заява та анкета складають договір між
нею і банком, відповідачкою суду надано
не було. Пояснення ж самої відповідачки
чи її представників з цього приводу не
є належними доказами по справі, так як
враховуючи положення ст. 58,59 ЦПК
України про належність та
допустимість доказів, а також
положення ст.. 57 ЦПК України про те, що
доказом у справі є пояснення сторін,
третіх осіб та їх представників,
допитаних як свідків, пояснення
відповідачки та її представників в
даному випадку, які отримані не за
процедурою допиту свідків (ст. 184 ЦПК
України) не можуть використовуватися
як засіб доказування.

Зазначені обставини свідчать про те, що
доводи апеляційної скарги з цього
приводу не відповідають як матеріалам
справи, так і діючому законодавству,
яке регулює правовідносини, що виникли
між сторонами.

Однак, судом не було враховано те, що
відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. У відповідності до частини
1 статті 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як убачається з укладеного між
сторонами кредитного договору,
відповідачка отримала кредит у розмірі
20326,90 грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 1 % на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом строком на 36 місяці з
23.05.2007р. по 23.05.2010р. Відповідно до умов
укладеного договору позичальник
повинен був повертати грошові кошти
щомісячно у розмірі 1042,64 грн. в період з
17 по 23 число кожного місяця, тобто
договором фактично встановлений і
графік погашення заборгованості за
кредитним договором. Таким чином,
сторони встановили, як строк дії
договору, так і строки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів. Таким чином, графіком
платежів, який є складовою частиною
договору, погашення кредитної
заборгованості та строки сплати
чергових платежів визначено місяцями.
Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору. Строк виконання кожного
щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3
ст. 254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
та зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежу.
Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

Загальна позовна давність відповідно
до ст. 257 ЦК України дійсно
встановлюється у три роки. Але згідно
ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін, а
відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. Згідно ст. 252 ЦК України
строк визначається роками, місяцями,
днями та годинами. Термін визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати.
Відповідно до п. 5.5 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт), які були
надані представником позивача до суду
і які діяли на час укладення сторонами
кредитного договору, строк позовної
давності по вимогам про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки - пені,
штрафів за даним Договором,
встановлено сторонами тривалістю 5
років, а не 3, як зазначив суд в своєму
рішенні. Приймаючи рішення по справі,
апеляційний суд враховує також те, що
відповідачем була підписана заява про
те, що дана заява разом з Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт)
складає між ним і Банком договір, про що
свідчить підпис відповідача у заяві.
Тобто на час звернення позивача до суду
з позовом, строк позовної давності по
всім зобов'язанням ще не сплинув.

Як убачається з матеріалів справи, за
відповідачкою станом на 28.03.2013 року,
утворилася заборгованість у розмірі
193358,29 грн., з яких: 19 819,53 грн.
заборгованість за кредитом; 64 534 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом, 10 976,05 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом, 88 344.98 грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором; 500 грн. - штраф
(фіксована частина), 9 183,73 грн. штраф
(процентна складова), а також 1 933.58грн. в
рахунок відшкодування витрат на сплату
судового збору. Згідно розрахунку
заборгованості відповідачка має
заборгованість по сплаті з липня 2007
року. З вимогами про стягнення
заборгованості за кредитом банк
звернувся 30.04. 2013 року і просив
стягнути заборгованість станом на
28.03.2013 року.

Таким чином, враховуючи те, що позовна
давність у даному випадку за умовами
договору обчислюється окремо по
кожному простроченому платежу,
стягненню з відповідача підлягає
заборгованість в межах 5-річного строку
позовної давності, а саме з 30.04. 2008 року
по 28.03.2013 року. Таким чином, стягненню з
відповідачки на користь позивача
підлягає заборгованість за основним
кредитом у розмірі 14855,92грн. (
19819,53-4963,61грн.= 14855,92грн.), заборгованість
за відсотками за користування
кредитом у розмірі 60814,40грн. (
64534грн.-3719,60грн.=60814,40грн.),
заборгованість з комісії за
користування кредитом у розмірі 7317,60
грн. (10976,05грн.-3658,45грн.= 7317,60 грн.),
нарахована штрафна санкції: 500 грн. -
штраф (фіксована частина).

Що стосується штрафу (процентна
складова), то він підлягає стягненню у
розмірі 4149 грн. 40 коп., виходячи з
наступного. Згідно п. 5.3 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) при порушенні
позичальником строків платежів по будь
- якому з грошових зобов'язань,
передбачених договором більш ніж на 30
днів, позичальник зобов'язаний
сплатити банку штраф у розмірі 500грн.+ 5%
від суми заборгованості. Сума
заборгованості, яка підлягає стягненню
з відповідачки в межах строків
позовної давності, складає 82987,92грн.(
14855,92грн.+ 60814,40грн.+ 7317,60 грн. =
82987,92грн.).Таким чином, штраф ( процентна
складова), яка підлягає стягненню з
відповідачки становить 82987,92грн.: 100%х
5%=4149 грн. 40 коп.

При визначені суми пені, яка
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача, апеляційний суд
виходить з наступного.

Сума заборгованості за основним
кредитом, яка підлягає стягненню з
відповідачки, становить 14855,92грн., а
сума пені - 88 344,98 грн. Тому, враховуючи
те, що поняття обставин, які мають у
кожному конкретному випадку істотне
значення, є за діючим законодавством
оцінюючим поняттям, що застосування ч.3
ст. 551 ЦК України є правом суду та
враховуючи положення ст. 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду,
апеляційний суд вважає, що оскільки
сума нарахованих санкцій за неналежне
виконання умов договору у вигляді пені
є неспівмірною з сумою заборгованості
за основним кредитом, апеляційний суд
вважає можливим зменшити розмір пені
до 15000 грн. Таким чином, з відповідачки
на користь позивача підлягає стягненню
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 102637 грн. 32 коп., яка
складається з наступних сум: за тілом
кредиту 14855 грн.92 коп., по процентам за
користування кредитом 60814грн.40 коп., по
комісії за користування кредитом з 7317
грн.60коп., пені за несвоєчасність
виконання зобов'язання за договором 15000
грн. , штрафу (процентна складова) 4149
грн. 40 коп., штрафу ( фіксована частина)-
500грн.

З урахуванням викладеного, рішення
суду першої інстанції підлягає зміні
шляхом зменшення суми стягнутої з
ОСОБА_2 на користь ПАТ комерційний
банк „ПриватБанк" заборгованості за
кредитним договором № LGXRRC07100037 від 23
травня 2007 року з 193358 грн. 29 коп. до 102637
грн. 32 коп., яка складається з наступних
сум: за тілом кредиту з 19819грн. 53 коп.
до 14855 грн.92 коп. ,по процентам за
користування кредитом з 64534грн. до
60814грн.40 коп., по комісії за
користування кредитом з 10976 грн. 05 коп.
до 7317 грн.60коп., пені за несвоєчасність
виконання зобов'язання за договором з
88344 грн.98 коп. до 15000 грн. , штрафу (
процентна складова) з 9183 грн.73 коп. до 4149
грн. 40 коп., штрафу ( фіксована частина)-
500грн.

В зв'язку з цим з урахуванням положень
ст. 88 ЦПК України, підлягають також
частковому задоволенню і вимоги про
стягнення з відповідачки на користь
позивача судового збору, який було
сплачено позивачем при подачі позовної
заяви пропорційно задоволеній частині
позовних вимог, тобто у розмірі
1026,37грн. (102637 грн. 32 коп.: 100%=1026,37грн.).
Отже стягнута з відповідачки за
рішенням суду сума судового збору
підлягає зменшенню з 1933грн.58 коп. до
1026грн. 37 коп.

При прийнятті остаточного рішення по
справі, апеляційним судом враховується
правова позиція, висловлена Верховним
Судом України в постанові від 06
листопада 2013р. у справі № 6-116цс13 за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, оскільки згідно
ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд необґрунтовано вважав доведеною ту
обставину що позивач виконав своє
зобов'язання та перерахував гроші
приватному підприємцю ОСОБА_5, так як
сам ОСОБА_5 так і не прибув до суду (хоча
був повідомлений належним чином) та не
підтвердив факт отримання грошей від
банку, а також не підтвердив того, що
апелянт отримала від нього пластикові
вікна на придбання яких і був потрібен
кредит, що на думку відповідачки ПП
ОСОБА_5 не отримав від банку гроші, бо
якби банк перерахував ПП ОСОБА_5 гроші,
то він в обов'язковому порядку
повідомив би її про це для того, щоб
вона могла вимагати свої вікна від ПП
ОСОБА_5, але цього не сталося, не
заслуговують на увагу, так як
відповідачкою не було надано суду
жодного доказу на підтвердження своїх
заперечень проти позову в цій частині.
Навпаки, позивачем було надано
меморіальний ордер № 70524в03н1 від
24.05.2007р. про перерахування ПП ОСОБА_518479
грн. та меморіальний ордер № 03н2 від
24.05.2007р. про перерахування одноразової
комісії згідно кредитного договору у
розмірі 1847,90грн. Належних та допустимих
доказів того, що перерахування коштів
за цими меморіальними ордерами не
відбулося відповідачкою та її
представниками суду надано не було, а
їх пояснення з цього приводу не є
належними доказами по справі, так як
враховуючи положення ст. 58,59 ЦПК
України про належність та
допустимість доказів, а також
положення ст.. 57 ЦПК України про те, що
доказом у справі є пояснення сторін,
третіх осіб та їх представників,
допитаних як свідків, пояснення
відповідачки та її представників в
даному випадку, які отримані не за
процедурою допиту свідків (ст. 184 ЦПК
України) не можуть використовуватися
як засіб доказування. Доводи
представників відповідачки в суді
апеляційної інстанції про
невідповідність даних меморіальних
ордерів за формою діючому
законодавству, фактично є їх
суб'єктивним тлумаченням норм діючого
законодавства, яке не відповідає
дійсності. Те, що в наданих та належним
чином завірених позивачем копіях
меморіальних ордерів зазначено назву
позивача як ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК", а не
ЗАТ КБ „ПРИВАТБАНК" само по собі не
свідчить про підробку цих ордерів,
оскільки як пояснив в судовому
засіданні представник позивача, вся
документація в банку ведеться в
електронному вигляді. До 2009 року
позивач мав назву ЗАТ КБ „ПРИВАТБАНК",
а потім вона була змінена на ПАТ КБ
„ПРИВАТБАНК", але код залишився
незмінним, тому при роздруківці будь -
якого електронного документу на
паперовий носій, програма автоматично
видає ту назву банку, яка діє на час
роздрукування документу. На паперових
носіях документів, які засвідчували
банківські операції, здійснені в 2007
році, в банку не існує, тому надати
копії документів в іншому вигляді
позивач не має можливості, так як це
зумовлено електронною програмою
ведення рахунків клієнтів банку.

Не заслуговують на увагу також доводи
апеляційної скарги про те, що суд не
врахував того, що згідно ст. 258
Цивільного кодексу України для
неустойки, штрафу, пені передбачений
термін позовної давності у 1 рік, так як
п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), строк позовної давності по
вимогам про стягнення як кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, так і неустойки - пені,
штрафів за даним Договором,
встановлено сторонами тривалістю в 5
років, що не суперечить діючому
законодавству. Крім того, апеляційний
суд враховує і те, що сума пені зменшена
апеляційним судом з 88344 грн.98 коп. до
15000 грн.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст.526, 530, 627, 1056-1 ЦК України,
ст.ст. 303, 307, 309, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш ИЛ А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Стахановського
міського суду Луганської області від 04
лютого 2014 року змінити, зменшивши суму
стягнутої з ОСОБА_2 на користь ПАТ
комерційний банк „ПриватБанк"
заборгованості за кредитним договором
№ LGXRRC07100037 від 23 травня 2007 року з 193358
грн. 29 коп. до 102637 грн. 32 коп., яка
складається з наступних сум: за тілом
кредиту з 19819грн. 53 коп. до 14855 грн.92 коп.
,по процентам за користування кредитом
з 64534грн. до 60814грн.40 коп., по комісії за
користування кредитом з 10976 грн. 05 коп.
до 7317 грн.60коп., пені за несвоєчасність
виконання зобов'язання за договором з
88344 грн.98 коп. до 15000 грн. , штрафу
(процентна складова) з 9183 грн.73 коп. до
4149 грн. 40 коп., штрафу ( фіксована
частина)- 500грн., а також стягнуту суму
судового збору з 1933грн.58 коп. до 1026грн. 37
коп.

Рішення набирає законної сили
негайно після його проголошення, але
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після його
проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді