Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3225/14
Головуючий у 1 інстанції
Доповідач: Бєлка В.Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Ломейко В.О.

Осоцького
І.І.

При секретарі: Остащенко
О.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 28 травня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
суми боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з зазначеним позовом посилаючись
на те, що 20 грудня 2008 року між сторонами
було укладено договір позики. Згідно
умов договору, він зобов'язався
передати відповідачу кошти у сумі 175000
гр., які відповідач зобов'язалась
повернути до 20 грудня 2009 року. 20 грудня
2008 року він у присутності ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 передав відповідачу обумовлену
суму, про що у той же день була написана
розписка.

У встановлений у договорі строк
відповідач борг не повернула, тому
просив суд стягнути на його користь з
відповідача суму боргу 175000 грн.,
проценти за користування позикою у
сумі 42050 грн. 35 коп. та інфляцію у сумі
26950 грн.

У січні 2013 року позивач подав до суду
позов про стягнення боргу посилаючись
на те, що 20 грудня 2008 року між сторонами
було укладено договір позики. Згідно
умов договору, він зобов'язався
передати відповідачу кошти у сумі 86000
гр., які відповідач зобов'язалась
повернути до 20 грудня 2009 року. 20 грудня
2008 року він у присутності ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 він передав відповідачу
обумовлену суму, про що у той же день
була написана розписка.

У встановлений у договорі строк
відповідач борг не повернула, тому
просив суд стягнути на його користь з
відповідача суму боргу 86000 грн.,
проценти за користування позикою у
сумі 20664 грн. 75 коп. та інфляцію у сумі
13244 грн.

Зазначені позови ухвалою суду від
10.04.2013 року об'єднані в одне
провадження.

У листопаді 2013 року позивач подав заяву
про збільшення позовних вимог,
посилаючись на те, що сторонами не було
встановлено розмір процентів, тому їх
розмір має відповідати рівню облікової
ставки НБУ, та становить 109500 грн. 22 коп.
за двома договорами.

Посилаючись на зазначені обставини,
просив суд стягнути на його користь з
відповідача позику у сумі 175000 грн. з
урахуванням індексу інфляції у сумі 47425
грн., процентів за користування позикою
у сумі 73419 грн. 68 коп., загальна сума - 295844
грн. 68 коп.; та позику у сумі 86000 грн., з
урахуванням індексу інфляції у сумі 23478
грн., та процентів у сумі 36080 грн. 54 коп.,
загальна сума - 145558 грн. 54 коп. Також
позивач просив суд стягнути витрати за
проведення експертизи у сумі 4450 грн. 66
коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 28 травня 2014 року позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
позику у сумі 175000 грн. з урахуванням
індексу інфляції у сумі 47425 грн.,
процентів за користування позикою у
сумі 73419 грн. 68 коп., загальна сума - 295844
грн. 68 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
позику у сумі 86000 грн., з урахуванням
індексу інфляції у сумі 23478 грн., та
процентів у сумі 36080 грн. 54 коп.,
загальна сума - 145558 грн. 54 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судові витрати за проведення судової
експертизи у сумі 4450 грн. 66 коп. та на
користь держави судовий збір у сумі 3441
грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає,
що рішення суду постановлено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову відмовити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну
скаргу та матеріали справи, колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що 20.12.2008 року
між сторонами було укладено два
договори позики на суму 175000 грн. та 86000
грн., що підтверджується відповідними
письмовими розписками, згідно висновку
почеркознавчої експертизи № 87-13 від
16.08.2013 року підпис на зазначених
розписках належить боржнику ОСОБА_3

Однак з такими висновками погодитись
не можна, оскільки суд першої інстанції
залишив поза увагою та не надав ніякої
оцінки п. 2.5 зазначеної експертизи.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
/позикодавець/ передає у власність
другій стороні /позичальникові/
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів /суму позики/ або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладання
договору, але й факту передачі грошової
суми.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялись сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною /сторонами/.

Заперечуючи факт укладання між
сторонами договорів позики,
представник відповідача, заявив
клопотання про призначення судової
комплексної почеркознавчо-технічної
експертизи, яке було задоволено судом
першої інстанції, ухвалою від 10.07.2013
року.

Згідно висновків зазначеної
експертизи № 87-13 від 16.08.2013 року
встановлено, що підписи на розписках
від 20.12.2008 року належать саме
відповідачу ОСОБА_3

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції і виходив саме з вказаних
висновків експертизи, при цьому вважав,
що висновки комплексної судової
почеркознавчої експертизи не
допускають припущень, як доказ не
викликають сумніву в їх достатності та
допустимості.

Однак при цьому, суд першої інстанції
не звернув уваги на те, що зазначений
висновок містить п. 2.5, згідно якого в
договорі позики від 20.12.2008 року на суму
86000 грн. та договорі позики від 20.12.2008
року на суму 175000 грн., які містяться у
матеріалах справи, спочатку
виконувались підписи від імені ОСОБА_3,
потім - горизонтальна бланкова графа,
що є невід'ємною частиною самого
друкованого тексту, зазначених
розписок.

Таким чином, зазначеною експертизою
фактично встановлено, що підписи на
зазначених розписках нанесені ОСОБА_3
на чистий аркуш, а вже потім друкувався
зміст розписок. Саме тому, колегія
вважає, що за результатами дослідження
та оцінки експертного висновку, надані
позивачем розписки від 20.12.2008 року не є
належним доказом, підтверджуючим факт
укладання між сторонами відповідних
договорів позики.

Крім того, суд першої інстанції, не
надавши оцінки п. 2.5 висновків
експертизи від 16.08.2013 року, помилково
зазначив, що відповідач оспорювала
лише справжність її підпису на
договорах позики, а не факт
використання чистих листів з її
підписом, такий висновок суду
спростовується наявними в матеріалах
справи документах, зокрема, змістом
клопотання про призначення даної
експертизи, завою про перегляд
заочного рішення від 26 листопада 2013
року по цій справі і навпаки позивач, не
заперечуючи проти призначення
експертизи відносно справжності
підписів відповідача, заперечував про
питання, щодо часу виконання змісту
розписок, відносно їх підпису.

Так, з урахуванням наведених вище
обставин, колегія вважає, що вони
повністю спростовують факт підписання
відповідачем договорів позики від
20.12.2008 року і відповідно виникнення за
ними будь-яких зобов'язань, тому
рішення суду першої інстанції
відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 317 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 28 травня 2014 року по цій
справі скасувати та ухвалити нове
наступного змісту: «У задоволенні
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
суми боргу відмовити.»

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: