АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5046/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Поштаренко О. В. Доповідач -
Каратаєва Л.О.Категорія
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Козлова С.П.,
Прозорової М.Л.

при секретарі - Кочержинській А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 10 квітня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання домоволодіння спільною
сумісною власністю, визнання договору
дарування недійним та скасування
державної реєстрації, -

в с т а н о
в и л а:

10 квітня 2014 року Самарським
районним судом м. Дніпропетровська
ухвалено рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_8, третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання домоволодіння спільною
сумісною власністю, визнання договору
дарування недійним та скасування
державної реєстрації.

Не погодившись з вказаним
рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі та стягнути з відповідачів
солідарно на його користь всі судові
витрати.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити
з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідно до свідоцтва про
укладення шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
13 січня 1979 року (а.с.6).

Згідно зі свідоцтво про право на
спадщину від 06 червня 1977 року ОСОБА_9
отримала у спадщину житловий саманний
будинок житловою площею 26,1 кв.м з
надвірними будівлями, розташованого на
земельній ділянці розміром 636 кв.м, що
знаходиться у АДРЕСА_1, зареєстровано в
реєстрі № 1256, № спадкової справи № 94
(а.с.7).

Рішенням виконавчого комітету
Самарської районної ради народних
депутатів № 403 від 26.05.1995 року дозволено
ОСОБА_5, яка проживає по АДРЕСА_1,
будівництво сараю розміром 4,0 х 3,0 м.
Узаконено за ОСОБА_5 самовільно
побудовану прибудову а-1 - 1, що
складається з приміщення І-8, І-І, І-7 пл.
13,1 кв.м., сарай «Е» розміром 2,46 х 4,26,
літню кухню «З» розміром 4,25 х4,10 кв.м.
перебудування у середені будинку
приміщення І-3 в житлове площею 11,1
кв.м.(а.с.23).

Відповідно до договору дарування
домоволодіння від 04.10.2008 року ОСОБА_5
подарувала ОСОБА_6 домоволодіння
АДРЕСА_1 (а.с.25).

Як в позовній заяві, так і в
апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається
на те, що за його власні кошти, а також
при його безпосередній участі,
домоволодіння АДРЕСА_1 було суттєво
перебудовано, внаслідок чого збільшило
свою вартість. Всі перебудови та
переобладнання були здійсненні під час
перебування позивача та відповідача у
шлюбі. Тому, спірне домоволодіння є
сумісною власністю подружжя. Про це між
ним та його дружиною було досягнуто
домовленості. Однак без його відома та
згоди дружина подарувала
домоволодіння невістці ОСОБА_6, чим
порушила його права.

У відповідності до ст. 20 Кодексу
про шлюб та сім'ю України, кожен з
подружжя користується в сім'ї рівними
правами і несе рівні обов'язки. Питання
виховання дітей та інші питання життя
сім'ї вирішуються подружжям спільно.

За змістом ст. 25 КпШС України, якщо
майно, яке було власністю одного з
подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним договором) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкта в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також і
визначена на час розгляду справи
ринкова вартість будинку не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна як об'єкта.

Проте, позивачем не було надано
суду належних доказів того, що за
рахунок його грошових та трудових
затрат істотно збільшилась вартість
спірного будинку. Також не надано
належних доказів, що за рахунок його
коштів проводився саме капітальний
ремонт будинку, а не поточний ремонт. Не
доведено, що будинок істотно
збільшився у своїй вартості саме
внаслідок здійснених за період шлюбу
поліпшень, проведення переобладнання
та ремонтних робіт у будинку, а не
тенденцій до загального подорожчання
об'єктів нерухомості, що відбулося
значне збільшення житлової площі
будинку, а не загальної та допоміжних
приміщень і споруд.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК кожна
сторона повинна довести ті обставин, на
які вона посилається в обгрунтування
своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України закріплено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено,
що обов'язок із доказування
покладається також на осіб, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси. Тобто,
процесуальними нормами встановлено як
право на участь у доказуванні, так і
обов'язок із доказування обставин при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, що
випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
позивач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
позивачем цього зроблено не було.

Оскільки позивачем не доведено,
що спірне домоволодіння є спільною
сумісною власністю його та
відповідачки ОСОБА_5, то відсутні
підстави як для звернення ОСОБА_4 з
позовними вимогами про визнання
договору дарування недійсним, так і для
їх задоволення.

За таких обставин, зайвим є
посилання суду першої інстанції на
застосування строку позовної давності,
оскільки позовні вимоги є недоведеними
по суті.

З урахуванням
наведеного рішення суду в частині
мотивів відмови в задоволенні позовних
вимог підлягає зміні на підставі ст. 309
ЦПК України з виключенням з його
мотивувальної частини висновку суду
першої інстанції про відмову в
задоволені зазначеного позову за
спливом строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 307 - 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 10 квітня
2014 року в частині мотивів відмови в
задоволенні позовних вимог змінити,
виключивши з його мотивувальної
частини висновок суду першої інстанції
про відмову в задоволені зазначеного
позову за спливом строку позовної
давності.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене у касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Судді: