У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю
представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою Відкритого
акціонерного товариства «Сарненський
комбінат хлібопродуктів» на рішення
Сарненського районного суду від 11
квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного
товариства «Сарненський комбінат
хлібопродуктів» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

26 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до ВАТ «Сарненський
комбінат хлібопродуктів» про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Сарненського районного суду
від 11 квітня 2014 року позов задоволено. З
відповідача на користь позивачки
стягнено 43 116 грн. 22 коп. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 30 травня 2009
по 27 січня 2014 року.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ВАТ «Сарненський комбінат
хлібопродуктів» посилалося на те, що
ВАТ «Сарненський комбінат
хлібопродуктів», починаючи з 2009 року
знаходиться у процедурі припинення
юридичної особи. Порядок ліквідації
юридичної особи визначений ст. 111 ЦК
України. Для виплати грошових сум
кредиторам юридичної особи, що
ліквідується, встановлена спеціальна
черговість, яка визначена ст. 112 ЦК
України.

Місцевий суд прийшов до помилкового
висновку про те, що невиплата
заробітної плати позивачці мала місце
з вини відповідача.

Постановами державного виконавця від 25
травня 2009 року накладено арешт на
грошові кошти ВАТ «Сарненський
комбінат хлібопродуктів». Тому на
момент звільнення позивачки 29 травня
2009 року провести з нею розрахунок
підприємство не мало змоги.

Судом першої інстанції не враховано
того, що правовідносини, які виникли
між сторонами у даній справі,
регулюються нормами КЗпП України.
Після видачі судових наказів про
стягнення заробітної плати й звернення
цих наказів до виконання відносини
щодо виплати присудженої судом суми
регулюються Законом України «Про
виконавче провадження».

Відповідно до ст. 233 КЗпП України та
роз'яснень п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» для звернення до суду за
вирішенням трудового спору
встановлюється тримісячний строк, який
обчислюється з дня, коли працівник
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Крім того, оскільки відносно ВАТ
«Сарненський комбінат хлібопродуктів»
порушена справа про банкрутство,
кредиторські вимоги, у тому числі про
виплату заробітної плати, підлягають
розгляду господарським судом
Рівненської області в межах
провадження у справі № 5019/2076/12.

Покликаючись на ці обставини,
відповідач рішення місцевого суду
вважав незаконним та необґрунтованим і
просив апеляційний суд його скасувати
й ухвалити у справі нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу
позивачка рішення місцевого суду
вважала законним та обґрунтованим і
просила апеляційний суд залишити його
без змін, а подану апеляційну скаргу
відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки
визначає орган, який виносить рішення
по суті спору.

Таким чином, закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок -
виплатити всі суми, що належать йому; у
разі невиконання такого обов'язку з
вини власника або уповноваженого ним
органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність.

Місцевим судом встановлено, що
позивачка після переводу з ДП
«Сарнимлин» з 2 січня 2007 року
перебувала у трудових відносинах з ВАТ
«Сарненський комбінат
хлібопродуктів», а наказом № 50-к від 29
травня 2009 року з роботи була звільнена
на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

У день звільнення з роботи відповідач
не провів із позивачкою повного
розрахунку, зокрема, не виплатив їй
заборгованість із заробітної плати.

Судовими наказами Сарненського
районного суду від 8 травня 2009 року у
справі № 2н-161/2009 та від 26 червня 2009 року
у справі № 2-н-237/2009, які набрали
законної сили, з ВАТ «Сарненський
комбінат хлібопродуктів» на користь
ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по
нарахованій, але не виплаченій
заробітній платі в сумі 2911,71 грн. та 2256,54
грн.

Зі справи також видно, що починаючи з 2009
року ВАТ «Сарненський комбінат
хлібопродуктів» за рішенням власника
перебуває у процедурі припинення
юридичної особи.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 2 січня 2013 року
порушена справа № 5019/2076/12 про
банкрутство ВАТ «Сарненський комбінат
хлібопродуктів».

Конституційний Суд України у справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу
від 22 лютого 2012 року (справа № 1-5/2012)
роз'яснив, що в аспекті конституційного
звернення положення частини першої
статті 233 Кодексу законів про працю
України у взаємозв'язку з положеннями
статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід
розуміти так, що для звернення
працівника до суду із заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Верховний Суд України у п. 25 постанови
№ 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці" теж роз'яснив, що
непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку. Пропуск без поважних
причин тримісячного строку звернення
до суду є самостійною підставою для
відмови в позові, однак якщо суд
установить, що останній є
необґрунтованим, він відмовляє в його
задоволенні саме з цих підстав.

Із пояснень сторін вбачається, що
розрахунку із позивачкою відповідачем
не проведено до цього часу.

Відповідач не спростував доводів
позивачки про те, що факт знаходження
ВАТ «Сарненський комбінат
хлібопродуктів» починаючи з 2009 року за
рішенням власника у процедурі
припинення юридичної особи
перешкоджав йому виплатити ОСОБА_1
належну їй заробітну плату та що
непроведення з позивачкою протягом
майже п'яти років повного розрахунку,
що належав їй при звільненні, мало
місце не з його вини.

За змістом ст. ст. 116, 117 КЗпП України за
своєю сутністю середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
не належить до неустойки та не є
санкцією за невиконання грошового
зобов'язання. Це компенсаційна виплата
за порушення права на оплату праці, яка
нараховується у розмірі середнього
заробітку. У зв'язку з цим ч. 4 ст. 12
Закону України „Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" N 2343-12 щодо
мораторію на задоволення вимог
кредиторів у даному разі не
застосовується.

Доводи апелянта про те, що вимоги
позивачки підлягали розгляду
господарським судом Рівненської
області в межах провадження у справі №
5019/2076/12 про банкрутство, не
заслуговують на увагу, оскільки
провадження у цій справі було відкрито
2 січня 2013 року, тобто ще до 19 січня 2013
року, коли нова редакція Закону України
„Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" N
2343-12 набрала чинності.

Таким чином висновки місцевого суду
про наявність правових підстав для
задоволення позову та про його
обґрунтованість відповідають
фактичним обставинам справи і зібраним
у справі доказам, яким суд дав
об'єктивну оцінку.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін та виконавши
інші вимоги цивільного судочинства,
вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства «Сарненський
комбінат хлібопродуктів» відхилити.

Рішення Сарненського районного суду
від 11 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: