АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 1910/1430/2012 Головуючий у 1-й
інстанції Радосюк А.В. Провадження №
22-ц/789/635/14 Доповідач - Кузьма
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Кузьми Р.М.

суддів - Жолудько Л. Д., Костіва О. З.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю сторін, їх представників

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Лановецького
районного суду від 15 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів в сумі 32895
Євро, що в еквіваленті до національної
валюти становить 340783, 20 грн., в тому
числі 8500 Євро (88057,68 грн.) основного
боргу, 24161,25 Євро (250303,95 грн.) процентів
за користування коштами та 233,75 Євро
(2421,58 грн.) три проценти річних від
простроченої суми. Посилаючись на те,
що 09 грудня 2009 року відповідач ОСОБА_1
взяла в неї в борг грошову суму в
розмірі 8500 Євро на придбання
нежитлових приміщень, які розташовані
в АДРЕСА_1 Тернопільська область, про що
написала відповідну розписку. Вказані
кошти відповідач ОСОБА_1
зобов'язувалася повернути не пізніше 01
січня 2012 року, однак кошти до даної дати
не повернула і в добровільному порядку
повертати їх відмовляється. На час
отримання коштів ОСОБА_1 перебувала в
шлюбі з ОСОБА_3 і використала вказані
кошти для інтересів сім'ї, а саме на
придбання вищевказаних нежитлових
будівель. Враховуючи те, що майно, яке
було придбане за позичені в неї кошти,
поділено між відповідачами в судовому
порядку, тому вона просить суд стягнути
в її користь борг з відповідачів в
рівних долях та покласти на
відповідачів судові витрати по справі.

Рішенням Лановецького районного суду
від 15 квітня 2014 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 136931
(сто тридцять шість тисяч дев'ятсот
тридцять одну) гривню 72 копійки боргу
за договором позики від 09 грудня 2009
року (в тому числі: 99151,25 грн. суми
основного боргу, 31583,52 грн. процентів за
користування грошовими коштами та 6196,95
грн. трьох відсотків річних від
простроченої суми) та 1369 гривень 31
копійку сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 3863
гривні 50 копійок сплаченого судового
збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати і ухвалити
нове, яким зменшити суму стягнення зі
ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 до 68 465 грн. 86
коп. за договором позики від 09.12.2009 року
та стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2
до 68 465 грн. 86 коп. за договором позики
від 09.12.2009 року, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права та неналежну
оцінку доказів, які мають значення для
справи.

Апелянт зазначає, що суд безпідставно
не прийняв до уваги те, що отримані
ОСОБА_1 кошти від ОСОБА_2 були
використані в інтересах сім'ї, що
підтверджується самою розпискою
ОСОБА_1 від 09.12.2009 року, де вказано
цільове використання позичених коштів
- придбання та оплата вартості
нежитлових приміщень, що розташовані в
АДРЕСА_1, договором купівлі-продажу
нежитлових будівель від 04.12.2009 року,
укладеного між Відкритим акціонерним
товариством "Укртелеком" та ОСОБА_1

Також рішенням Лановецького районного
суду від 01.03.2014 року з урахуванням
позовних вимог ОСОБА_3, за ним було
визнано право власності 1/2 частину
нежитлової будівлі - будівлі гаражів,
що знаходиться в АДРЕСА_1.

ОСОБА_2.в своїй апеляційній скарзі
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким зменшити суму
стягнення зі ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2
до 68 465 грн. 86 коп. за договором позики
від 09.12.2009 року та стягнути з ОСОБА_3 в
користь ОСОБА_2 до 68 465 грн. 86 коп. за
договором позики від 09.12.2009 року,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд
безпідставно не прийняв до уваги те, що
відповідачі могли заробити грошові
кошти, необхідні для оплати вартості
придбаного нерухомого майна, оскільки
факт праці відповідачів в період шлюбу
стверджується їхніми поясненнями,
наданими в судовому засіданні суді
першої інстанції та розрахунковими
листами, які наявні в матеріалах справи
і не підтверджуються дослідженими в
ході судового розгляду доказами, а тому
не відповідають дійсним обставинам
справи.

У судовому засіданні апелянти ОСОБА_1
та ОСОБА_2.а також їх представники
підтримали апеляційні скарги,
зіславшись на доводи, викладені в ній,
просять їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційної скарги
не визнав, вважаючи рішення суду
законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення учасників
процесу, ознайомившись з матеріалами
справи, доводами апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги підлягають до задоволення,
виходячи з наступних мотивів.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив із того,
що незаперечних доказів про те, що саме
отримані за договором позики кошти
були використані для сплати за
придбані за договором купівлі-продажу
нежитлові будівлі, укладеним 04 грудня
2009 року, не подано, позивач ОСОБА_2 є
матір'ю відповідача ОСОБА_1 і
відповідно обидві заінтересовані
стягненні грошових коштів з
відповідача ОСОБА_3, на розписці про
позику коштів відсутня письмова згода
відповідача ОСОБА_3, яка є єдиним
передбаченим законом доказом для даних
правовідносин, а тому в задоволенні
позову в частині стягнення грошових
коштів з відповідача ОСОБА_3 судом
відмовлено.

З таким висновком колегія суддів не
погоджується, оскільки він суперечить
діючому законодавству, зроблений на
неповно з'ясованих судом обставинах,
які мають значення для справи, що у
відповідності до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК України
є підставою для ухвалення нового
рішення.

Відповідно до ст.ст. 213, 215 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справі згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції не відповідає.

В силу вимог статей 11, 10, 60 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ч.1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048, ч.1 ст.1049 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей.
Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві кошти у такій
самій сумі, що були йому передані
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено,
що на підтвердження укладеного
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника.

З матеріалів справи вбачається, що 09
грудня 2009 року ОСОБА_1 згідно розписки
позичила ОСОБА_2 8500 Євро для придбання
та оплати вартості нежитлових
приміщень, що розташовані в АДРЕСА_1,
право на який вона отримала на аукціоні
з продажу об'єктів відповідно до
протоколу № 3 проведення аукціону, який
затверджено директором Тернопільської
філії ВАТ «Укртелеком» 30 листопада 2009
року. Борг зобов'язалась повернути в
строк не пізніше 01 січня 2012 року.

Такими чином, між позивачем ОСОБА_2 та
відповідачем ОСОБА_1 було укладено
договір позики.

Згідно ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Відмовляючи в задоволенні позову до
ОСОБА_3 суд першої інстанції врахував
те, що договір позики укладався
стосовно цінного майна і згода другого
з подружжя мала бути письмовою. Однак
судом не враховано те, що у
відповідності до ч.2 ст. 65 СК України
при укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового та безпідставно
відніс позичені кошти до цінного майна.

Крім цього суд невірно оцінив зібрані
по справі докази щодо використання
позичених коштів в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Вказані обставини підтверджені в суді
розпискою від 9 грудня 2009 року із змісту
якої вбачається, що позичені кошти
будуть використані для придбання та
оплати вартості нежитлових приміщень,
що розташовані в АДРЕСА_1.

Згідно п.2.2 договору купівлі-продажу
нежитлових будівель укладеного 4
грудня 2009 року між відкритим
акціонерним товариством "Укртелеком"
та ОСОБА_1, кошти за придбане майно мали
бути перераховані до 20 грудня 2009 року.

З наданих суду квитанцій вбачається, що
ОСОБА_1 9 грудня 2009 року здійснила
продаж 8500 Євро та провела оплату за
придбані будівлі.

Відповідно договору купівлі-продажу
нежитлових будівель укладеного 4
грудня 2009 року між відкритим
акціонерним товариством "Укртелеком"
та ОСОБА_1, остання придбала нежитлові
приміщення, що розташовані в АДРЕСА_1.

Рішенням Лановецького районного суду
від 1 березня 2013 року залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 16 квітня 2013
року придбані будівлі визнано спільним
майном подружжя та розділено між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_1 на даний час борг позивачу не
повернула, чим порушила взяті на себе
зобов'язання, в зв'язку з чим сума боргу
становить 8500 Євро, що становить 99151,25
грн., з розрахунку 1166,4854 грн. за 100 Євро,
згідно офіційного курсу НБУ станом на
11.02.2014 року.

Сума процентів за користування чужими
грошовими коштами становить 2707,58 Євро,
що становить 31583,52 грн. з розрахунку
1166,4854 грн. за 100 Євро, згідно офіційного
курсу НБУ станом на 11.02.2014 року.

Три відсотки річних за весь період
прострочення з 02.01.2012 року по 11.02.2014 року
(25 місяців) становлять 531,25 Євро, що
становить 6196,95 грн., з розрахунку 1166,4854
грн. за 100 Євро, згідно офіційного курсу
НБУ станом на 11.02.2014 року.

Згідно ст. 611, ч.1 ст. 625 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом. Боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо
один із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що апеляційні скарги
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід задовольнити
частково, рішення Лановецького
районного суду від 15 квітня 2014 року в
частині відмови від позову - скасувати
а в частині задоволені позову до ОСОБА_1
змінити. Ухвалити нове рішення, яким
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити
частково. Стягнути з ОСОБА_3 в користь
ОСОБА_2 68 465,86 грн. боргу за договором
позики та 684,65 грн. судового збору.
Зменшити суму стягнення з ОСОБА_1 в
користь ОСОБА_2 до 68 465,86 грн. та 684, 65 грн.
судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Лановецького районного суду
від 15 квітня 2014 року в частині відмови
від позову - скасувати а в частині
задоволення позову до ОСОБА_1 змінити.

Ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити
частково. Стягнути з ОСОБА_3 в користь
ОСОБА_2 68 465,86 грн. боргу за договором
позики та 684,65 грн. судового збору.

Зменшити суму стягнення з ОСОБА_1 в
користь ОСОБА_2 до 68 465,86 грн. та 684, 65 грн.
судового збору.

Рішення вступає в законну силу з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Р.М. Кузьма