АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа 22-ц/796/5769/2014
Головуючий у 1 інстанції: Сальникова
Доповідач: Гаращенко
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Ратнікової В.М.,
Борисової О.В.

при секретарі - Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката
ОСОБА_2 на рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 13 березня 2014
р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
третя особа Голосіївський районний
відділ Державної міграційної служби
України в м. Києві, про визнання особи
такою, що втратила права користування
житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

28 січня 2014 р. ОСОБА_1 звернулась до суду
з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач обгрунтувала тим,
що вона спільно зі своїм сином проживає
в квартирі за адресою: АДРЕСА_1. За
данною адресою також зареєстрований її
колишній чоловік ОСОБА_3, відповідач по
справі, шлюб з яким було розірвано
22.12.2005 р.

З 2010 р. відповідач у спірній квартирі не
проживає, плату за користуванння
житловою площею не сплачує, будь-якої
участі в утриманні житла не приймає,
кореспонденції не отримує, речей
відповідача в квартирі немає.

На підтвердження свої доводів позивач
надала акти житлово-експлуатаційної
організації.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 13 березня 2014 р. в
задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції представник позивача
адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу.

В своїй скарзі він просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Свої вимоги обгрунтував тим, що судом
першої інстанції було порушено норми
матеріального та процесуального права,
суд застосував норми матеріального
права, які не повинні були бути
застосованніё висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи, а також не викликав свідків, про
виклик яких просила позивач.

В судовому засіданні позивач та її
представник підтримали апеляційну
скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну
скаргу не визнав, просив її відхилити
та залишити без змін рішення суду
першої інстанції. При цьому він
пояснив, що дійсно не проживає у
спірній квартирі приблизно з 2010 р., до
квартири навідується для побачення з
сином і надання йому допомоги. Вважає,
що не втратив права на проживання у
спірній квартирі.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення сторін та представника
ОСОБА_1, які з'явились у судове
засідання, допитавши свідків,
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 24 травня 2001 р. Харківською
районною у м. Києві адміністрацією було
видано ордер за № 023546 на сім'ю складом
з 3 осіб, на право зайняття жилого
приміщення площею 15,82 кв.м., яке
складається з 1 кімнати в ізольованій
квартирі за адресою АДРЕСА_1.

Квартира була видана на ім'я позивача
ОСОБА_1 її чоловіка ОСОБА_3 та сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач був вселений у спірне житло
як член сім'ї наймача (а.с.36).

Судова колегія встановила, що згідно
свідоцтва про розірвання шлюбу від
22.12.2005 р. шлюбу між сторонами було
розірвано, про що в Книзі реєстрації
розірвань шлюбів зроблено відповідний
актовий запис № 786.( а.с. 54)

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
Конституцією України (ст. 41), ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод , до якої Україна приєдналась 17
липня 1897 року відповідно до Закону від
17 липня 1997 року N 475/97-В Р «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 р.,
Першого протоколу тапротоколів № 2, №4,
№ 7 та № 11 до Конвенції" закріплено
принцип непорушності права власності,
який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд, зчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею незалежно від
волі інших осіб (статті 316,317,319 321 ЦК).

Суд першої інстанції вважав, що
оскільки позивач не є власником
спірного майна, то ї твердження про
порушення її прав є безпідставними.

Але з таким висновком суду першої
інстанції судова колегія погодитись не
може з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є підстави
допустити негайне виконання судового
рішення; чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції при вирішення вказаної
справи порушив норми матеріального
права та помилкового застосував до
спірних правовідносин норми закону які
не повинні були бути застосовані.

Згідно зі ст. 72 ЖК України позивачами по
справам про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловою площею можуть виступати
наймач, члени його сім'ї, в тому числі
ті, за якими зберігається право на
користування житлом як за тимчасово
відсутніми, або ті, що отримали броню
(ст. 73 - 75 ЖК).

Особи, які користуються жилою площею
тимчасово, тобто не мають самостійного
права на нього (піднаймачі, тимчасові
мешканці), не мають права на
пред'явлення такого позову.

Позивачем може бути також наймодавець
(житлово-експлуатаційна організація
тощо).

На підставі викладеного судова колегія
вважає, що висновок суду першої
інстанції не відповідає нормам
матеріального права, які регулюють
дані правовідносини і по суті суд
першої інстанції спір не вирішив.

За положеннями ч.ч. 1, 2, п. 3 ч. 3, ч. 5 ст. 71,
ст. 72 ЖК України при тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім'ї за ними зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Якщо наймач або члени його сім'ї були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за
тимчасово відсутнім наймачем або
членами його сім'ї понад шість місяців
у випадку тимчасового виїзду з
постійного місця проживання за умовами
і характером роботи або у зв'язку з
навчанням (учні, студенти, стажисти,
аспіранти тощо), у тому числі за
кордоном, - протягом усього часу
виконання цієї роботи або навчання. У
випадках, передбачених пп. 1-7 цієї
статті, право користування жилим
приміщенням зберігається за відсутнім
протягом шести місяців з дня
закінчення строку, зазначеного у
відповідному пункті. Визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного
Суду України № 2 від 12.04.1985 р. із змінами,
внесеними згідно з Постановами Плеунум
Верховного Суду України № 2 від 10.03.89 р.,
№ 13 від 25.12.92 р., № 15 від 25.05.98 р. п. 10
встановлено, що у справах про визнання
наймача такими, що втратив право
користування житловим приміщенням за
ст. 71 ЖК України необхідно з'ясувати
причину відсутності відповідача понад
встановлені строки.

На підтвердження позовних вимог
позивач надала суду акти про
непроживання відповідача у спірній
квартирі з 2010 р. Акти були складені у
складі комісії з мешканців квартир №
НОМЕР_1 ОСОБА_6, № НОМЕР_2 ОСОБА_7, №
НОМЕР_3 ОСОБА_8 та двірника ОСОБА_5, на
предмет не проживання ОСОБА_3.

Згідно з вказаними актами від 19 вересня
2013 р., 15.11.2013 р.,та 15.01.2014 р. комісія
встановила, що зі слів мешканецев і
сусідів ОСОБА_3 не проживає у спірній
квартирі з 2010 р.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Судова колегія на підставі наявних в
матеріалах справи доказів приходить до
висновку про те, що ОСОБА_3 фактично
втратив право на проживання у спірній
квартирі виходячи з наступного.

Як слід з пояснень самого ОСОБА_3 у
спірній квартирі він не проживає
приблизно з 2010 р., а тільки туди
навідується для зустрічі з сином та
надання йому фінансової допомоги.

ОСОБА_3 постійно проживає в іншому
місті, а збереження права на проживання
у спірній квартирі йому потрібно для
наявності прописки та права на
квартиру.

Квартиру покинув самовільно без
примусу з боку позивача або інших
обставин, так як вирішив проживати
самостійно, а також у зв'язку з
розлученням з дружиною.

На підтвердженя своїх пояснень ОСОБА_3
надав суду довідку з Південного
поштампту від 23.04.2014 р. про те, що за
період 2013-2014 р.р. він отримав два
рекомендованих листа у 2014 р., та у 2014 р.
ним передблачені періодичні видання:
Українській медичний часопис і Медична
газета «Здоров'я України».

Також ОСОБА_3 визнав, що не приймає
участі в оплаті комунальних платежів
по квартирі з 2011 р., так як надає свому
сину матеріальну допомогу і не в змозі
платити ще і за квартиру.

Допитані у судовому засіданні свідки
пояснили наступне.

Так свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона
проживає у спірному будинку, знає
сторін особисто, при цьому працює з
відповічаем на одній роботі і є його
підлеглою. Їй відомо про те, що ОСОБА_3
періодично проживає у спірній
квартирі.

Але до наданих показань судова колегія
відноситься критично, оскільки сама
ОСОБА_9 за її словами була запрошена до
квартири один раз, точну дату не
пам'ятає, є тільки сусідкою, дружніх
стосунків з сім'єю ОСОБА_1 ніколи не
мала, а, крім того, працює з ОСОБА_3 на
одній роботі та є його підлеглоюю.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона є
двірником у будинку, де проживають
сторони, але не пам'ятає з якого часу.
Акти про непроживання ОСОБА_3 підписала
на прохання ОСОБА_1

В квартирі ОСОБА_1 при складанні актів
не була присутня, але іноді бачить
ОСОБА_3 біля будинку. Обставини
взаємовідносин сторін їй невідомі.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона
працювала спільно із ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
у будинку НОМЕР_1 проживає з 1991 р. Є
подругою ОСОБА_1 та їй особисто відомо,
що у 2010 р. ОСОБА_1 почала робити у
спірній квартирі великий ремонт, на час
ремонту ОСОБА_3 забрав свої речі та
поїхав, але після ремонту в спірну
квартиру вже не повернувся.

Також на підтвердження непроживання
ОСОБА_3 у спірній квартирі суду з боку
сторони позивача були надані довідки
Голосіївського районного управління в
м. Києві та КП «ЖЕО-111» Голосіївського
району про те, що ОСОБА_3 не звертався з
заявами до вказаних установ з
будь-якими зверненями.

Осінюючи надані суду докази колегія
суддів прийшла до висновку, про те, що
ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі
АДРЕСА_1 з 2010 р., самостійно виїхав з неї
забравши свої речі і не проживає в ній
більше встановленого законом строку
без поважних причин і комунальні
платежі по квартирі не сплачує. ОСОБА_3
доказів поважності причин відсутності
у спірній квартирі або переїзду на інше
місця проживання ОСОБА_3 суду не надав.

Вказані обставини встановлені судом,
підтверджуються належними та
допустими доказами.

Керуючись ст.ст. 208, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- адвоката ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 13 березня 2014 р. - скасувати
та ухвалити нове рішення наступного
змісту.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням
квартирою АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена протягом 20 днів з дня
набрання нею законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді.