Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2011/14
Головуючий у 1 інстанції: Рибалко Н.І.
Суддя-доповідач: Маловічко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 травня 2014 року
м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі

Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.

при секретарі: Свинаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 18 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи:
Орджонікідзевський районний відділ
Управління державної міграційної
служби України в Запорізькій області,
орган опіки та піклування районної
адміністрації міської ради по
Орджонікідзевському району
Запорізької міської ради, ОСОБА_7 про
усунення перешкод в користуванні
квартирою, зняття з реєстрації,
виселення з квартири без надання
іншого житла, вселення, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод в
користуванні квартирою, зняття з
реєстрації, виселення з квартири без
надання іншого житла, вселення.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його
батько - ОСОБА_8, після смерті якого
відкрилася спадщина, до складу якої
ввійшла квартира АДРЕСА_1. 06.02.2013р. ним
отримано свідоцтво про право на
спадщину за законом, відповідно до
якого він став одноосібним власником
цієї квартири. У квартирі
зареєстровані та проживають
відповідачі, які не є членами його
сім'ї, ніяких договорів найму на
квартиру з ним не укладали, на його усні
прохання добровільно звільнити
квартиру та знятися з державної
реєстрації відповідачі не реагують. У
зв'язку з вищевикладеним позивач
просив суд усунути йому перешкоди в
користуванні квартирою № 155 в будинку
23/67 по вул.Лермонтова/Перемоги в м.
Запоріжжя, виселити та зняти з
реєстрації відповідачів, вселити його
у спірну квартиру.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 18
березня 2014 року позовні вимоги
задоволено частково. Виселено ОСОБА_5,
ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1. Скасовано
реєстрацію ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 за
адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, оскарживши його в
частині відмовлених позовних вимог. В
скарзі, посилаючись на незаконність та
необгрунтованість рішення у вказаній
часині, неповне встановлення судом
обставин, які мають значення для
справи, порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду в оскаржуваній
частині скасувати та задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та
відповідач ОСОБА_4 є двоюрідни-ми
братом та сестрою.

Власником квартири АДРЕСА_1 є позивач
ОСОБА_2 згідно із свідоцтвом про право
на спадщину за законом від 06.02.2013 року,
зареєстрованим в реєстрі за № 994 (а.с.
146). Право власності на квартиру позивач
набув у порядку спадкування за законом
після смерті свого батька - ОСОБА_8, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Квартира перейшла у
власність ОСОБА_8 на підставі договору
дарування від 26.05.2005 року, укладеного
між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с 135). ОСОБА_7
квартира належала на праві приватної
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 09.08.1991р.

Судом також встановлено, що
відповідачі по справі - подружжя ОСОБА_3
та ОСОБА_4 разом з дітьми: ОСОБА_5, ОСОБА_6
з дозволу власника квартири ОСОБА_8,
який є дідусем ОСОБА_4, поселилися та
зареєструвалися в належній йому
квартирі АДРЕСА_1.

В 2004 році ОСОБА_7 покинув своє місце
проживання в спірній квартирі, а також
згодом виселився з неї ОСОБА_3 На
теперішній час в ній залишись
проживати відповідач ОСОБА_4 з
повнолітніми дітьми ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
неповнолітнім ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Відповідач ОСОБА_3 в квартирі не мешкає,
але залишився зареєстрованим в ній.

Згідно з довідкою МКП „Основаніє" № 1
від 10.01.2014р. за адресою: АДРЕСА_1
зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_10 ( а.с. 107).

Позивач як новий власник квартири
просив виселити всіх відповідачів із
належної йому квартири та зняти їх з
реєстраційного обліку, а також вселити
його в цю квартиру.

Задовольняючи позов про виселення
повнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та про зняття їх з
реєстраційного обліку у цій квартирі,
суд виходив із того, що вони не
відносяться до членів сім»ї власника,
договір найму з ним не укладали, тому їх
проживання в спірній квартирі є
перешкодою для власника здійснювати
свої передбачені законом права.
Відмовляючи в задоволенні позову в
частині виселення ОСОБА_3, суд послався
на те, що він добровільно виселився із
спірної квартири, тому підстав для його
виселення не мається, відтак
задовольнив позов тільки в частині
скасування реєстрації цього
відповідача у спірній квартирі.
Відмовляючи у вселенні позивача у
квартиру, суд вказував, що ним не
доведено, що відповідачами чиняться
будь-які перешкоди в цьому. У
задоволенні позовних вимог про
виселення та зняття з реєстрації
ОСОБА_4 та ОСОБА_10 відмовлено з тих
підстав, що ОСОБА_4 поселялась як член
сім»ї колишнього власника, а
виселенням неповнолітнього будуть
порушені його житлові права,
гарантовані Конституцією.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3
рішення суду в частині їх виселення та
зняття з реєстрації не оскаржили. Не
оскаржено також рішення суду в цій
частині позивачем ОСОБА_2 Тому колегія
у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК
України рішення суду в цій частині не
переглядала.

Доводи апеляційної скарги фактично
зводяться до того, що суд без повного та
всебічного з»ясування всіх обставин
справи захистив житлові права ОСОБА_4
та неповнолітнього ОСОБА_10, та порушив
передбачене Конституцією та законами
України його непорушне право
власності, здійснювати яке в повній
мірі перешкоджають йому незаконно
мешкаючи в квартирі вказані особи.

Дослідивши матеріали справи в межах
вказаних доводів апелянта, колегія
вважає їх необґрунтованими з огляду на
таке.

Позивач просив усунути йому перешкоди
в користуванні належною квартирою,
виселивши відповідачів та скасувавши
їх реєстрацію, посилаючись на вимоги
ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 391 ЦК
України, ст. 150 ЖК України.

Відповідно ст. 41 Конституції України,
ст. 317 ЦК України, кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до положення ст.150 ЖК УРСР,
громадяни, які мають у приватній
власності квартиру, користуються нею
для особистого проживання і проживання
членів сім»ї і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 була поселена в квартиру
АДРЕСА_1 ще в той час, коли власником
квартири був її дід ОСОБА_7, який вселив
її в квартиру як члена своєї сім»ї, про
що, зокрема, свідчить її прописка у цій
квартирі з 2000р., яка не може бути
здійснена без згоди власника житла.

Отже, вселення ОСОБА_5 у квартиру було
законним, тому у відповідності до вимог
ст. 156 ЖК України вона могла
користуватись квартирою нарівні із
дідом ОСОБА_7

Сам ОСОБА_7 до свого виселення із
квартири в 2004р., з якого в такому разі
відбулось припинення сімейних
відносин між ним та ОСОБА_4, та до
дарування квартири у 2005р. сину ОСОБА_8
питання про незаконність проживання
онуки в належній йому квартирі на
підіймав.

Отримавши в дар цю квартиру та
зареєструвавши право власності на неї,
обдарований ОСОБА_8 звертався з позовом
до суду у червні 2006р. про виселення
ОСОБА_4, але рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 30 березня 2006р.,
яке залишено без змін ухвалою
Верховного Суду України від 02 серпня
2006р., в задоволенні цього позову
відмовлено. Відмовляючи в позові суд
апеляційної інстанції послався на те,
що спірна квартира є житлом, тому не
можна було тільки у відповідності до
вимог ст. 391 ЦК України усувати
перешкоди новому власнику, виселяючи
особу, яка у законний спосіб набула
право користування житлом, тільки з тих
підстав, що припинились її сімейні
відносини з попереднім власником.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування ним, інакше як з
підстав і в порядку, передбачених
законодавством.

У відповідності до вимог ст. 156 ЖК
України припинення сімейних відносин з
власником будинку ( квартири) не
позбавляє їх права користування цим
житловим приміщенням. Право вимагати в
судовому порядку виселення колишніх
членів сім»ї власник житлового
приміщення має відповідно до ст. 157 ЖК
України, або з інших підстав,
передбачених житловим законодавством.

Вказане, зокрема, підтверджується
роз»ясненнями, наданими в пункті 34
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» N 5 від 07.02.2014, згідно з
якими під час розгляду позовів про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, судам
необхідно чітко розмежовувати
правовідносини, які виникають між
власником та попереднім власником
житла, і правовідносини, які виникають
між власником житла та членами його
сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а
також членами сім'ї попереднього
власника житла. Усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, зокрема
жилим приміщенням, шляхом зняття особи
з реєстраційного обліку, залежить від
вирішення питання про право
користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК), а саме від вирішення
однієї із таких вимог: про позбавлення
права власності на жиле приміщення; про
позбавлення права користування жилим
приміщенням; про визнання особи
безвісно відсутньою; про оголошення
фізичної особи померлою.

Таким чином, заявлення вимог новим
власником житла про усунення йому
перешкод в користуванні квартирою
шляхом виселення ОСОБА_4, яка набула
законне право користування квартирою
як член сім»ї попереднього власника,
тільки у відповідності до ст.ст. 317, 391
Цивільного кодексу України, не є
підставою для задоволення такого
позову без пред»явлення вимог про
втрату користування цим житлом у
відповідності до житлового кодексу.

Оскільки право дитини на користування
житлом є похідним від наявності такого
права у того з його батьків, з яким
мешкає дитина, то не мається правових
підстав і для виселення
неповнолітнього сина ОСОБА_4 - ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1

Тому на теперішній час з урахування
правових підстав заявленого позову,
суд обґрунтовано захистив права
неповнолітнього на житло, відмовивши в
його виселенні.

Що стосується вимог про вселення
позивача, то матеріали справи дійсно не
містять будь-яких доказів про факти
перешкоджання з боку ОСОБА_5 та
неповнолітнього ОСОБА_10 вселенню
ОСОБА_2 З пояснень позивача вбачається,
що перешкодою для вселення він вважає
саме мешкання відповідачів в належній
йому квартирі. Тому має можливість
вселитись до своєї квартири без
судового захисту.

Беручи до уваги викладені обставини,
колегія вважає апеляційну скаргу
необґрунтованою, тому у відповідності
до вимог ст. 308 ЦПК України вона
підлягає відхиленню із залишенням без
змін рішення суду в оскаржуваній
частині.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 18 березня 2014 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Воробйова І.А.