Справа № 265/957/14-ц
Провадження № 2/265/928/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Скоробогатько Г. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради
про визнання права власності на
кооперативну квартиру в порядку
спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із
позовом до Маріупольської міської ради
із вимогою визнати за нею в порядку
спадкування після смерті діда, ОСОБА_2,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, право
власності на 1/4 частку кооперативної
квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що
в ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько, ОСОБА_3, а
вона мешкала фактично зі своїми дідом
та бабусею, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які
перебували у шлюбі. При цьому за ОСОБА_4
була зареєстрована в Маріупольському
БТІ АДРЕСА_1 на підставі довідки
житлово-будівельного кооперативу.
Оскільки після смерті дідуся
позивачки, ОСОБА_2, відкрилась спадкове
майно на 1/2 частки вказаної квартири,
придбаної під час шлюбу діда та бабусі,
то позивачка повинна була успадкувати
1/4 частку вказаної квартири, бо її
батько до цього часу вже помер. Вважає,
що вона фактично прийняла спадщину, бо
постійно мешкала із дідусем на момент
його смерті та була малолітньою особою
у той час. Натомість при зверненні
позивачки до нотаріальної контори їй
було відмовлено у реєстрації її
спадкових прав за відсутності
правовстановлюючого документа на
вказану квартиру. Оскільки позивачка
бажає оформити свої спадкові права,
тому просила суд визнати за нею право
власності в порядку спадкування після
смерті ОСОБА_2 на 1/4 частку квартири
АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачка
збільшила розмір заявлених позовних
вимог, на підставі чого просила суд
визнати за нею право власності в
порядку спадкування на квартиру
АДРЕСА_1 в цілому.

В судовому засіданні позивачка надала
суду пояснення аналогічні тим, що
викладені у позовній заяві, та на
задоволені позову наполягала у повному
обсязі.

Представник позивача, який діє на
підставі договору, в судовому
засіданні повністю підтримав доводи
ОСОБА_1, вказуючи, що позивачкою були
доведені обставини справи, а остання на
законних підставах набула право
власності на кв. АДРЕСА_1.

Представник відповідача,
Маріупольської міської ради, яка діє на
підставі довіреності, ОСОБА_5, у
судовому засіданні заперечувала проти
задоволення позовних вимог,
посилаючись на те, позивачкою не було
доведено набуття нею права власності
на кв. АДРЕСА_1 в порядку спадкування, бо
у передбачений законом спосіб за час
свого життя спадкодавець не
зареєстрував право власності на спірне
майно.

За наданими суду письмовими
запереченнями представник відповідача
вказувала, що спадкодавці належними
чином за вказаною справою не
зареєстрували своє право власності на
кв. АДРЕСА_1 в установленому законом
порядку, тому спадкоємець, позивачка,
не може набути право власності на
спірне нерухоме майно в порядку
спадкування, бо право на таке майно
підлягає державній реєстрації й
виникає вже після проведення такої
реєстрації.

Дослідивши письмові докази, суд вважає,
що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України
(2003 року) право власності та інші речові
права на нерухомі речі, обмеження цих
прав, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації. Порядок проведення
державної реєстрації прав на
нерухомість та підстави відмови в ній
встановлюються законом.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України (2003 року)
права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

За ст. 3 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (в редакції від 1
січня 2013 року) державна реєстрація прав
є обов'язковою, права на нерухоме майно
та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Положення ст. 328 діючого Цивільного
кодексу України (2003 року) передбачають,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5
вбачається, що суди повинні мати на
увазі, що законом може бути
встановлений інший момент (підстава)
набуття права власності. Зокрема, у
разі повного внесення пайових внесків
за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю
або приміщення, надані члену житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства.

За положеннями ст. 15 Закону України
«Про власність» (1991 року), який діяв до
набрання чинності Цивільного кодексу
України (2003 року), передбачалось, що
член житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в користування,
набуває права власності на це майно.

В п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 вересня 1987 року № 9
«Про практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи» зазначалось, що згідно із
ст. 15 Закону України «Про власність»
член ЖБК, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, надану йому
в користування, набуває право
власності на квартиру і вправі
розпоряджатись нею на свій розсуд.

Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК
України (2003 року), де зазначено, що в
разі викупу квартири член
житлово-будівельного кооперативу стає
власником квартири.

Суд встановив за матеріалами справи, що
за реєстраційним свідоцтвом
Маріупольського БТІ від 25 червня 1992
року, реєстр № 34946 кооперативна
квартира АДРЕСА_1 (житловою площею 43,4
кв. м., загальною площею 60 кв. м.)
зареєстрована за ОСОБА_4 на праві
власності на підставі довідки ЖБК
«Волна-2» від 2 червня 1992 року, що також
підтверджується копією технічного
паспорту на вказану квартиру (а. с. 10,
11-13).

Вказане також було підтверджено
відомостями Маріупольського БТІ
станом на 31 грудня 2012 року, де
зазначено, що за ОСОБА_4 зареєстрована
кв. АДРЕСА_1, що також підтверджено
висновком про реєстрацію
домоволодіння (а. с. 30-32).

Відповідно до довідки ЖБК «Волна-2»
вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та
мешкає у теперішній час у АДРЕСА_1. Крім
того у довідці вказано, що повна
вартість пайових внесків за АДРЕСА_1 в
розмірі 6864 рублів була сплачена ОСОБА_4
(а. с. 34).

За «Інструкцією про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української
РСР», затвердженою заступником
Міністра комунального господарства
Української РСР від 31 січня 1966 року, що
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин, реєстрацію проводили
Бюро технічної інвентаризації
виконкомів місцевих рад. Однак
квартира, як відокремлений об'єкт
нерухомості, не входила на той момент
до об'єктів, що підлягали такій
реєстрації органами БТІ, бо до таких
об'єктів відносилися будинки та
домоволодіння з окремим порядковим
номером по вулиці, провулку, площі.

Враховуючи викладене, суд встановив, що
на момент набуття права власності
ОСОБА_4 на спірну кооперативну квартиру
законодавством України не була
передбачена державна реєстрація
такого права власності.

Суд при цьому зазначає, що виникнення
права власності на нерухоме майно не
залежало від державної реєстрації
такого права до набрання чинності
Цивільним кодексом України (2003 року) та
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (2004 року), а
законодавцем у 1992 році не визначалось
необхідності отримання власником
кооперативної квартири
правовстановлюючого документа на
відповідне нерухоме майно.

Таким чином суд не може погодитись з
доводами представника Маріупольської
міської ради щодо необхідності
обов'язкової державної реєстрації
спадкодавцем права власності на спірну
кв. АДРЕСА_1.

Згідно з ст. 16 Закону України «Про
власність», що діяв у момент виникнення
спірних правовідносин, вбачалось, що
майно, нажите подружжям за час шлюбу,
належить їм на праві спільної сумісної
власності.

На підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, яка діяла у момент
набуття права власності на кв. АДРЕСА_1,
зазначалось, що майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

З витягу з державного реєстру актів
цивільного стану вбачається, що 11
лютого 1958 року Жовтневим відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Маріупольського міського
управління юстиції в Донецькій
області, актовий запис № 160, був
зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, після чого дружині було
присвоєно прізвище - ОСОБА_4 (а. с. 7).

Таким чином в судовому засіданні було
встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2
правомірно набули право власності в
рівних частках на кооперативну кв.
АДРЕСА_1 згідно діючого на той момент
законодавства України.

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 2
листопада 2013 року Орджонікідзевським
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Маріупольського міського управління
юстиції в Донецької області, ОСОБА_2
помер ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис № 699
(а. с. 14).

З витягу з державного реєстру актів
цивільного стану вбачається, що
ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3, актовий
запис № 5 від 4 січня 1960 року
Орджонікідзевського відділу державної
реєстрації актів цивільного стану
Маріупольського міського управління
юстиції в Донецькій області, батьками
якого зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а. с.
8).

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 2
листопада 2013 року Орджонікідзевським
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Маріупольського міського управління
юстиції в Донецької області, ОСОБА_3
помер ІНФОРМАЦІЯ_3, актовий запис № 928
від 11 вересня 1991 року (а. с. 9).

Зі свідоцтва про народження, виданого
відділом реєстрації актів цивільного
стану Орджонікідзевського
райвиконкому міста Маріуполя
Донецької області, актовий запис № 28
від 9 січня 1990 року, вбачається, що
ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1,
батьками якої зазначені ОСОБА_3 та
ОСОБА_7 (а. с. 6).

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 20
червня 2012 року Орджонікідзевським
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Маріупольського
міського управління юстиції в
Донецької області, ОСОБА_7 померла
ІНФОРМАЦІЯ_6, актовий запис № 827 від 20
червня 2012 року (а. с. 43).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
УРСР, який діяв на момент спірних
правовідносин, часом відкриття
спадщини визнавався день смерті
спадкодавця.

На підставі ст. 529 ЦК УРСР при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є в рівних частках діти,
дружина і батьки померлого. При цьому
онуки і правнуки спадкодавця є
спадкоємцями за законом, якщо на час
відкриття спадщини немає в живих того з
їх батьків, хто був би спадкоємцем, та
вони успадковують порівну в тій частці,
яка належала б при спадкоємстві за
законом їх померлому родителю.

Згідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв. Прийнята спадщина визнається
належною спадкоємцеві з моменту
відкриття спадщини.

За п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнавалось, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном, що повинно
бути вчинено протягом 6 (шести) місяців
з дня відкриття спадщини.

На підставі п. 113 «Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України», затвердженої
Наказ Міністерства юстиції України від
14 червня 1994 року № 18/5, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин, зазначалось, що доказом
вступу в управління чи володіння
спадковим майном можуть бути, крім
іншого, довідка житлово-будівельного
кооперативу про те, що спадкоємець
безпосередньо перед смертю
спадкодавця проживав разом з ним.

Відповідно до довідки ЖБК «Волна-2»
вбачається, що ОСОБА_2, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, був зареєстрований та
мешкав по АДРЕСА_1, з яким на момент його
смерті була зареєстрована та фактично
мешкала ОСОБА_4. Крім того у довідці
вказано, що разом із ОСОБА_2 на момент
його смерті фактично мешкали без
реєстрації ОСОБА_7, невістка померлого,
та ОСОБА_1, онучка померлого (а. с. 15).

Згідно п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30
травня 2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування» у разі смерті
члена житлово-будівельного
кооперативу, який повністю вніс
пайовий внесок за квартиру, вона
включається до складу спадкового
майна.

За п. 12 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 2008 року № 7
«Про судову практику у справах про
спадкування» для оформлення права на
спадщину закон не вимагає рішення суду
про визначення частки спадкодавця.

Таким чином суд розглядом справи
встановив, що ОСОБА_1 за правом
представлення після смерті свого
батька, ОСОБА_3, який був сином ОСОБА_2,
набула права на спадкування спадщини,
що залишилась після смерті ОСОБА_2, який
помер в ІНФОРМАЦІЯ_2, та яка складалась
з 1/2 частки кв. АДРЕСА_1, бо на момент
смерті спадкодавця фактично мешкала із
ним, що свідчить про те, що позивачка
фактично вступила у володіння
спадковим майном.

Разом із тим ОСОБА_4 також набула права
на зазначене спадкове майно після
смерті свого чоловіка, ОСОБА_2, бо була
на момент смерті спадкодавця
зареєстрована разом із ним.

Враховуючи, що розглядом справи суд
встановив, що на підставі ст. 529 ЦК УРСР
спадкоємцями першої черги після смерті
ОСОБА_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_4, то останні в
рівних частках успадкували право
власності на 1/2 частку кв. АДРЕСА_1 після
смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно до постанови від 20 листопада 2013
року державний нотаріус 4-ї державної
нотаріальної контори міста Маріуполя,
Одерій Г. В., за спадковою справою щодо
майна померлого ОСОБА_2 у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом на кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_1 після
смерті ОСОБА_2 відмовив на підставі
того, що відсутній правовстановлюючий
документ на спірне майно та з огляду на
те, що у шестимісячний строк після
смерті ОСОБА_2 позивачка не звернулась
до нотаріальної контори. З вказаної
постанови також вбачається, що ОСОБА_4
звернулась до нотаріальної контори у
2004 році із заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_2, що було
підтверджено відповіддю нотаріальної
контори від 24 лютого 2014 року 4-ї
державної нотаріальної контори міста
Маріуполя (а. с. 16, 36).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» в разі відмови
нотаріуса в оформленні права на
спадщину особа може звернутися до суду
за правилами позовного провадження.

Враховуючи перелічене суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають задоволенню шляхом
визнання за нею права власності на 1/4
частку кв. АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_2

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 2
листопада 2013 року Орджонікідзевським
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Маріупольського
міського управління юстиції в
Донецької області, ОСОБА_4 померла
ІНФОРМАЦІЯ_7, актовий запис № 1310 від 14
жовтня 2013 року (а. с. 22).

Відповідно до заповіту від 26 липня 2013
року, посвідченого приватним
нотаріусом, ОСОБА_9, реєстр № 1635 від 26
липня 2013 року, вбачається, що ОСОБА_4
заповідала усе належне їй майно ОСОБА_10
(а. с. 52, 53).

Однак за відомостями приватного
нотаріусу, ОСОБА_9, від 23 квітня 2014 року
вбачається, що після смерті ОСОБА_4 була
відкрита спадкова справа та з заявою
про прийняття спадщини за заповітом
звернулась ОСОБА_10, яка натомість у
встановлений законом відкликала свою
заяву, відмовившись від спадщини. При
цьому із заявою про прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_4 також звернулась
ОСОБА_1 (а. с. 55).

Згідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець
за заповітом або за законом може
відмовитися від прийняття спадщини
протягом строку, встановленого ст. 1270
цього Кодексу, який за цією нормою для
прийняття спадщини встановлюється
тривалістю у 6 (шість) місяців з часу
відкриття спадщини.

Згідно до постанови від 23 квітня 2014
року приватний нотаріус, ОСОБА_9, у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом на кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_1 після
смерті ОСОБА_4 відмовив на підставі
того, що відсутній належним чином
оформлений та зареєстрований за
спадкодавцем правовстановлюючий
документ на вказану квартиру (а. с. 56).

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

На підставі ст. 1296 ЦК України
спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину.

За ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який
прийняв спадщину, у складі якої є
нерухоме майно, зобов'язаний
звернутися до нотаріуса за видачею
йому свідоцтва про право на спадщину на
нерухоме майно.

На підставі п. 27 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» отримання
спадкоємцем, який прийняв спадщину,
свідоцтва про право на спадщину
відповідно до ст. 1296 ЦК України є
правом, а не обов'язком спадкоємця.

Виходячи з переліченого суд дійшов
того, що 3/4 частки кв. АДРЕСА_1 входять до
складу спадкового майна, що залишилось
після смерті ОСОБА_4, бо остання набула
на законних підставах право власності
на 3/4 частки зазначеної квартири, та
право власності на зазначене спадкове
майно успадкувала ОСОБА_1

Таким чином позивачка набула спадкові
права на нерухоме майно спадкодавців,
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, набуте останніми
свого часу на законних підставах, тому
суд вважає можливим визнати за ОСОБА_1
право власності на кооперативну кв.
АДРЕСА_1 в цілому в порядку спадкування
за законом.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 213-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської
ради про визнання права власності на
кооперативну квартиру в порядку
спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2,
право власності на 1/4 частку
кооперативної квартири АДРЕСА_1
(житлова площа - 43,4 кв. м., загальна площа
- 60 кв. м.).

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7,
право власності на 3/4 частки
кооперативної квартири АДРЕСА_1
(житлова площа - 43,4 кв. м., загальна площа
- 60 кв. м.).

Рішення суду може бути оскаржено у
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення, а учасниками процесу, що
не були присутні при проголошенні, -
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя