Номер провадження 22-ц/775/4813/2014
Головуючий у 1 інстанції Алтухова О.С.
Доповідач Біляєва О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого Біляєвої О.М.,

суддів Папоян В.В.,
Мальованого Ю.М.,

при секретарі Саєнко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа орган опіки та піклування
Ворошиловської районної у м. Донецьку
ради, про визначення місця проживання
дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа орган опіки та
піклування Ленінської районної у м.
Донецьку ради, про визначення місця
проживання дитини за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 23 квітня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 пред'явив у
суд позов до ОСОБА_2 про визначення
місця проживання малолітньої дитини,
посилаючись на те, що сторони є
батьками ОСОБА_3, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

З січня 2012 року подружжя мешкає окремо,
шлюб розірвано рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 28 жовтня 2013 року. Після
припинення сімейно-шлюбних відносин
дитина проживає з батьком, який створив
належні умови для її проживання та
виховання. Відповідач не згодна з тим,
що син проживає з позивачем.

ОСОБА_1 просив визначити місце
проживання малолітнього ОСОБА_3 з
батьком.

ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов,
мотивуючи тим, що проживання хлопчика з
матір'ю відповідає інтересам дитини.

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 23 квітня 2014 року
визначено місце проживання
малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1

У задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
звернулася до Апеляційного суду
Донецької області, з апеляційною
скаргою в якій просить скасувати
рішення і ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні первісного
позову та про задоволення
пред'явленого нею позову, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що при
ухваленні рішення судом дана
неправильна правова оцінка доказам;
безпідставно не задоволено клопотання
про перенесення у зв'язку з її хворобою
судового засідання, призначеного на 23
квітня 2014 року. Суд на порушення вимог
принципів 4 і 6 Декларації прав дитини
та ст. 3 Конвенції про права дитини
дійшов помилкового висновку, що
визначення місця проживання
малолітньої дитини з батьком не є
розлученням з матір'ю.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_4 підтримали
апеляційну скаргу з наведених у ній
мотивів.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та
представник органу опіки та піклування
Ворошиловської районної у м. Донецьку
ради ОСОБА_6 просили відхилити
апеляційну скаргу, рішення залишити
без змін.

Орган опіки та піклування Ленінської
районної у м. Донецьку ради про час і
місце розгляду справи повідомлений в
установленому порядку, просив
розглянути справу за відсутності його
представника.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення є порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

При ухваленні рішення суд першої
інстанції виходив з того, що сторони
створили всі необхідні умови для
проживання та нормального розвитку
дитини. Проте встановлені у справі
обставини дають підстави вважати за
доцільне визначити місце проживання
дитини з батьком, оскільки це
відповідає його інтересам розвитку та
умовам проживання.

Однак погодитись з таким висновком
суду не можна з огляду на наступне.

За вимогами статей 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При вирішенні спору суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Однак вказані вимоги судом першої
інстанції у повному обсязі дотримані
не були.

Частина 1 ст. 161 СК України встановлює,
що якщо мати та батько, які проживають
окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким
із них буде проживати малолітня дитина,
спір між ними може вирішуватися
органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
необхідно враховувати ставлення
батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 24 постанови від 12 червня 1998
року № 16 "Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України", вирішуючи спори між батьками,
які проживають окремо (в тому числі в
одній квартирі), про те, з ким із них і
хто саме з дітей залишається, суд
виходячи із рівності прав та обов'язків
батька й матері щодо своїх дітей
повинен постановити рішення, яке
відповідало б інтересам неповнолітніх.
При цьому суд враховує, хто з батьків
виявляє більшу увагу до дітей і турботу
про них, їхній вік і прихильність до
кожного з батьків, особисті якості
батьків, можливість створення належних
умов для виховання, маючи на увазі, що
перевага в матеріально-побутовому
стані одного з батьків сама по собі не є
вирішальною умовою для передачі йому
дітей.

У свою чергу, ч. 2 ст. 161 СК України чітко
визначено, що орган опіки та піклування
або суд не можуть передати дитину для
проживання з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини.

На рівні національного законодавства
встановлено перелік обставин, за
наявності яких малолітню дитину не
можуть передати для проживання разом з
матір'ю. Такими є: відсутність у матері
самостійного доходу; зловживання
матір'ю спиртними напоями або
наркотичними речовинами; аморальна
поведінка матері, яка може зашкодити
розвиткові дитини.

З матеріалів цивільної справи
вбачається, що після розлучення ОСОБА_1
та ОСОБА_2 їхній малолітній син ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, залишився проживати з
батьком.

З наданих сторонами доказів видно, що
як батько дитини, так і матір створили
належні житлові умови для виховання та
розвитку сина, характеризуються
позитивно, мають самостійний дохід.

Відповідно до принципу 6 Декларації
прав дитини, прийнятій Генеральною
Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року,
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона має, коли це
можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Тобто для розлучення малолітньої
дитини, яким є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
матір'ю необхідна наявність виняткових
обставин, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК
України.

Проте місцевим судом не встановлено і
не зазначено у своєму рішенні
виняткових обставин, які можуть бути
підставою для розлучення 7-річного сина
з матір'ю.

Задовольняючи первісний позов та
посилаючись зокрема на те, що до 01
квітня 2014 року ОСОБА_2 не мала
самостійного заробітку, суд не дав
оцінки трудовому договору, який
укладений 01 квітня 2014 року між ОСОБА_8
та ОСОБА_2, зареєстрований 02.04.2014 року у
Донецькому міському центрі зайнятості
(ас. 96 т. 2). Цим договором встановлена
оплата праці працівника у розмірі 2500
грн. на місяць.

Перевага в матеріально-побутовому
стані одного з батьків сама по собі не є
вирішальною умовою для передачі йому
дитини.

Крім того, суд не зважив, що під час
психологічного обстеження
малолітнього ОСОБА_3 на рисунку
останнього мама зображена першою та є
емоційно близькою (ас. 91 т. 1)

Ураховуючи, що при вирішенні спору суд
першої інстанції неправильно
застосував норми матеріального права й
порушив норми процесуального права,
апеляційний суд скасовує оскаржене
рішення й визначає місце проживання
малолітнього ОСОБА_3, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з матір'ю ОСОБА_2 У
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309, 314, 316 ЦПК
України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 23 квітня 2014 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визначення місця проживання дитини
відмовити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визначити місце проживання
малолітнього ОСОБА_3, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з матір'ю ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили рішенням апеляційного
суду безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді