Номер провадження 22-ц/775/4360/2014
Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Доповідач: Тимченко О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді:
Тимченко О.О.,

суддів:
Алексєєва А.В., Новосядлої В.М.,

при секретарі:
Козаку І.С.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Горлівки Донецької області від 19
березня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Центрально-Міського відділу державної
виконавчої служби Горлівського
міського управління юстиції, третя
особа - ОСОБА_4, про визнання правочину
дійсним, визнання права власності та
скасування арешту, -

В С Т А Н О В И
В:

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки від 19
березня 2014 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Центрально-Міського відділу державної
виконавчої служби Горлівського
міського управління юстиції, третя
особа - ОСОБА_4, про визнання правочину
дійсним, визнання права власності та
скасування арешту відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
позивачка ОСОБА_1 принесла апеляційну
скаргу, в якій ставить питання про
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи,
невідповідальність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначила, що судом
першої інстанції не було враховано, що
25 вересня 2012 року між нею та ОСОБА_4,
який діяв на підставі довіреності в
інтересах ОСОБА_2 (власника
транспортного засобу) було укладено
письмовий договір-купівлі продажу
автомобіля, тобто між сторонами було
досягнуто домовленості по всім
істотним умовами такого договору, а
тому на підставі положень ст. ст.208, 638, 655
ЦК України з моменту передачі
автомобіля вона набула права власності
на цей автомобіль. Також судом не
враховано вимоги ст. 209 ЦК України.
Судом не надано належної правової
оцінки поясненням свідків.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлялась належним чином,
про що свідчить телефонограма № 3/1497
(а.с. 92).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про свідчить телефонограма № 3/1498 (а.с.
93).

Представник відповідача
Центрально-Міського ВДВС Горлівського
міського управління юстиції в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, про що свідчить факсограма
(а.с.90-91).

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином
(а.с. 89).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність осіб,
що не з'явились, оскільки відповідно до
вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розгляду
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції залишенню без змін з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що
право власності на автомобіль НОМЕР_1,
2003 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2,
зареєстровано у МРЕВ м. Горлівки УДАІ
ГУ МВС України в Донецькій області
відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серія НОМЕР_3 за
ОСОБА_2 (а.с. 11-12).

Згідно довіреності, посвідченої 31
липня 2012 року приватним нотаріусом
Горлівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 у реєстрі за № 2755, ОСОБА_2
діючи на підставі усного договору
доручення уповноважив ОСОБА_4 з правом
передоручення бути його представником
в органах МРЕВ, ДАІ та всіх інших
установах, підприємствах та
організаціях незалежно від їх форми
власності чи підпорядкування з питань,
пов'язаних зі вчиненням правочинів
щодо продажу, міни за ціну та на умовах
за його розсудом належного на праві
власності, що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію ТЗ серія
НОМЕР_3, виданого 08 серпня 2003 року
Горлівським МРЕВ УДАІ ГУ МВС України в
Донецькій області, 2003 року випуску
автомобіля марки GAZ 2705 СПГ, шасі (кузов,
рама, коляска) № НОМЕР_4, реєстраційний
номер НОМЕР_2, зареєстрованого в ВРЕР м.
Горлівки при УДАІ ГУ МВС України в
Донецькій області (а.с. 42).

Згідно довіреності, посвідченої 25
вересня 2012 року приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 у реєстрі за № 778, ОСОБА_4,
діючий від імені ОСОБА_2, уповноважив
ОСОБА_7 бути його представником в
органах МРЕВ, ДАІ та всіх інших
установах, підприємствах та
організаціях незалежне від їх форми
власності чи підпорядкованості з
питань пов'язаних зі вчиненням
правочину щодо продажу, міни за ціну та
на умовах за його розсудом щодо
належного ОСОБА_2 автомобіля марки GAZ 2705
СПГ, 2003 року випуску, шасі (кузов, рама,
коляска) № НОМЕР_4, державний номерний
знак НОМЕР_2, на підставі свідоцтва про
державну реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_3,
виданого МРЕВ м. Горлівки 08 серпня 2003
року (а.с. 41).

Відповідно до розписки ОСОБА_4 отримав
25 вересня 2012 року від ОСОБА_7 гроші за
продаж ним автомобіля марки GAZ 2705 СПГ,
2003 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_2 у повному обсязі та
претензій не має (а.с. 45).

З заяви ОСОБА_4, нотаріально
посвідченої 24 вересня 2013 року
приватним нотаріусом Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_6 у
реєстрі за № 799, також вбачається, що
ОСОБА_4, діючий на підставі довіреності,
посвідченої приватним нотаріусом
Горлівського міського нотаріального
округу Донецької області 31 липня 2012
року за реєстровим № 2755, від імені
ОСОБА_2, що 25 вересня 2013 року отримав
гроші в повному обсязі від ОСОБА_7 за
автомобіль марки GAZ 2705 СПГ, 2003 року
випуску, шасі (кузов, рама, коляска) №
НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_2
та видав на її ім'я довіреність для
зняття з реєстраційного обліку та
представництва у відповідних органах,
підприємства та установах з питань
оформлення права власності на
автомобіль. Претензій матеріального
(грошового) характеру до ОСОБА_7 не має
(а.с. 43).

Ні розписки, ні нотаріально
посвідченої заяви не містять ціну
продажу автомобіля.

За актом огляду та тимчасового
затримання транспортного засобу від 13
вересня 2013 року, складеного
інспектором ДПС Державтоінспекції МВС
огляд та тимчасове затримання
автомобіля НОМЕР_1, 2003 року, державний
номерний знак НОМЕР_2, здійснено у
зв'язку з арештом Центрально-Міським
ВДВС Горлівського міського управління
юстиції (а.с. 17).

ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_8 та після
державної реєстрації змінила прізвище
на ОСОБА_8 (а.с.31-33)

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про визнання правочину
дійсним, визнання права власності, суд
першої інстанції виходив з того, що
отримання довіреності на
розпорядження спірним автомобілем не є
договором купівлі-продажу, тобто не
виникають передбачені законом
підстави для визнання права власності
на такий автомобіль, крім того,
позивачкою було придбано автомобіль за
довіреністю не у власника, а у особі в
розпорядженні якого він знаходився
також на підставі довіреності, якому і
були передані гроші за автомобіль, який
не був знятий з обліку в органах ДАІ та
залишився зареєстрованим за
відповідачем ОСОБА_2, останнім заява
про зняття з обліку автомобіля не
подавалася, така заява не надходила і
від ОСОБА_4, який також уповноважений
власником на такі дії, тобто в
установленому порядку відчуження
спірного автомобіля між його власником
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не проводилося.

Розглядаючи позовні вимоги в частині
скасування арешту та вилучення з
реєстру обтяжень рухомого майна усі
записи, що стосуються автомобіля та
відмовляючи у їх задоволенні суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що такі вимоги не можуть бути
предметом розгляду у суді разом з
питанням визнання права власності,
оскільки ці вимоги до ВДВС стосуються
питання виконання рішення суду у разі
задоволення вимог про визнання права
власності.

Такий висновок суду є вірним та
ґрунтується на вимогах матеріального
та процесуального права.

Згідно зі ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України
довіреність - це письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва її інтересів перед
третіми особами, ґрунтується на
договорі та визначає правовідношення,
в якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчиняти
правочини від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Відповідно до ст.240 ЦК України
представник зобов'язаний вчиняти
правочин за наданими йому
повноваженнями особисто; він може
передати своє повноваження частково
або в повному обсязі іншій особі, якщо
це встановлено договором або законом
між особою, яку представляють, і
представником, або якщо представник
був вимушений до цього з метою охорони
інтересів особи, яку він представляє.

Видачу генеральної довіреності чи
передоручення повноважень на
транспортний засіб, що був в
експлуатації та має особливості
цивільного обороту, без укладення
договору купівлі-продажу не можна
вважати договором, що укладений
відповідно до закону та допускає
перехід права власності до третіх осіб.

Відповідно до ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно із ст.ст. 638, 639 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Відповідно до ст.655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Пунктом 3 ч.1 ст.208 ЦК України, визначено,
що правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у 20 і більше разів
розмір неоподаткованого мінімуму
доходів громадян, крім правочинів,
передбачених частино 1 ст.206 цього
Кодексу, належить вчиняти у письмовій
формі.

За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Відповідно до п. п. 7, 8 постанови
Кабінету Міністрів України від 07
вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження
Порядку державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів» власники
транспортних засобів та особи, що
експлуатують такі засоби на законних
підставах, або їх представники (далі -
власники) зобов'язані зареєструвати
(перереєструвати) транспортні засоби
протягом десяти діб після придбання
(одержання) або митного оформлення, або
тимчасового ввезення на територію
України, або виникнення обставин, що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів.

Державна реєстрація (перереєстрація)
транспортних засобів проводиться на
підставі заяв власників, поданих
особисто, і документів, що
посвідчують їх особу, підтверджують
правомірність придбання, отримання,
ввезення, митного оформлення (далі -
правомірність придбання)
транспортних засобів, відповідність
конструкції транспортних засобів
установленим вимогам безпеки
дорожнього руху, а також вимогам, які
є підставою для внесення змін до
реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують
правомірність придбання транспортних
засобів, їх складових частин, що мають
ідентифікаційні номери, є засвідчені
підписом відповідної посадової особи,
що скріплений печаткою:
довідка-рахунок за формою згідно з
додатком 1, видана суб'єктом
господарювання, діяльність якого
пов'язана з реалізацією транспортних
засобів та їх складових частин, що
мають ідентифікаційні номери; договори
та угоди, укладені на товарних біржах
на зареєстрованих у Департаменті
Державтоінспекції бланках, договори
купівлі-продажу транспортних засобів,
оформлені в Державтоінспекції, інші
засвідчені в установленому порядку
документи, що встановлюють право
власності на транспортні засоби.

За таких обставин та враховуючи норми
чинного законодавство, колегія суддів
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що невірним буде визнання
дійсними договору купівлі-продажу та
право власності на автомобіль на
підставі виданих його власником
довіреностей іншим особам з правом
користування та повного розпорядження
автомобілем, а також і на підставі
розписок про отримання власником
(іншою особою) грошової суми за
проданий автомобіль, оскільки п.3 ч.1
ст.208 ЦК України передбачено вчинення
правочинів між фізичними особами у
письмовій формі на суму, що перевищує у
20 і більше разів розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян та постанови Кабінету
Міністрів України від 07 вересня 1998 року
№ 1388 «Про затвердження Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів», яка також
передбачає письмову форму договору
купівлі-продажу автомобілів та те, що
перед відчуженням транспортний засіб
повинен бути знятий з обліку в
підрозділі ДАІ, а тому доводи
апеляційної скарги в цій частині є за
своїм змістом неспроможними та не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть слугувати
підставою для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції вірно врахував та виходив з
того, що позивачка ОСОБА_1 мала право
користатися та розпоряджатися спірним
автомобілем на підставі нотаріально
посвідченої довіреності, а договір
купівлі-продажу автомобіля між
покупцем та продавцем (власником), як
це передбачено ст.ст. 208, 210 ЦК України і
Порядком державної реєстрації
укладений не був і згідно зі свідоцтвом
про реєстрацію транспортного засобу
він значиться зареєстрованим на ім'я
відповідача ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги на те, що між
сторонами укладено договір
купівлі-продажу автомобіля від 25
вересня 2012 року, тобто фактично було
досягнуто домовленості та погоджено
усі суттєві умови купівлі-продажу
автомобіля, зокрема щодо ціни, передачі
автомобіля у власність за своїм
змістом не спростовують висновків суду
першої інстанції, оскільки законом
встановлені особливості набуття права
власності на транспортні засоби.

Доводи апеляційної скарги відносно не
врахування судом першої інстанції
обставин, які свідчать про досягнення
домовленості та укладання 25 вересня 2012
року договору купівлі-продажу
автомобіля між ОСОБА_1, як покупцем та
ОСОБА_4, який дії від імені ОСОБА_2, як
продавця та надання копії
вищезазначеного договору лише до суду
апеляційної інстанції, у зв'язку з тим,
що такий договір знаходився у ОСОБА_4 та
неможливість його подання як доказу на
підтвердження позовних вимог до суду
першої інстанції є необґрунтованими
та повністю спростовуються
матеріалами справи.

Так, з копії договору купівлі-продажу
автомобіля від 25 вересня 2012 року,
вбачається, що у розділі договору «Інші
умови» закріплено, що договір укладено
у двох примірниках, дав з яких передано
сторонам (а.с. 79-80), а тому посилання
позивачки в апеляційній скарзі на
відсутність у неї зазначеного договору
на час подання позовної заяви та
розгляду справи у суді першої
інстанції, і його подання лише до суду
апеляційної інстанції, повністю
спростовує їх поважність.

Колегія суддів апеляційної інстанції
вважає, що суд першої інстанції в
достатньому обсязі встановив
обставини справи , надав всім доказам
належну правову оцінку, правильно
застосував матеріальний закон, вимоги
ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов
обґрунтованого висновку про
недоведення факту належності
позивачці на праві власності спірного
автомобіля, підтвердженням чого сама
по собі довіреність не може бути, що є
підставою для відмови у задоволенні
вимог про визнання за позивачем права
власності на цей автомобіль та зняття з
нього арешту в порядку ст. 60 Закону
України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.58 ЦПК України передбачено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги, що судом
першої інстанції допущено порушення
процесуальних прав при досліджені
доказів (показання свідків) по справі
за своїм змістом не є безспірними та
спростовуються перевіреними та
дослідженим матеріалами справи, з
яких вбачається, що заявлений
позивачкою свідок ОСОБА_9 був допитаний
у судовому засіданні 19 березня 2014 року
(а.с. 47-48) у відповідності до порядку
визначного ст.180 ЦПК України.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції дав оцінку всім
доказам наданим сторонами у справі.

Згідно ж ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до
компетенції суду апеляційної
інстанції не входять повноваження щодо
переоцінки доказів, досліджених судом
першої інстанції з додержанням
встановленого порядку.

Інші доводи апеляційної скарги
були предметом дослідження суду першої
інстанції, висновки суду вони не
спростовують.

Колегія суддів апеляційної інстанції
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
правовідносини, які склалися між
сторонами, надав їм належну оцінку, в
рішення суду повно відображені
обставини справи, що мають суттєве
значення для справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові
наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Оскаржуване рішення повністю
відповідає усім вимогам ст.ст.213-215 ЦПК
України та є законним і обґрунтованим.

З матеріалів апеляційної скарги та
змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що скарга є
необґрунтованою, оскільки викладені в
ній доводи не дають підстав для
висновків щодо їх незаконності і
неправильності, та не призвело або не
могло призвести до неправильного
вирішення спору.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК
України та роз'яснень що містяться у п.
18 постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що
законне, обґрунтоване та правильне по
суті й справедливе рішення суду не може
бути скасоване з одних лише формальних
міркувань, а тому апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 19 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: