АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/786/1445/14
Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко
Доповідач Корнієнко В. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Корнієнка В.І.,

Суддів: Винниченка Ю.М., Абрамова П.С.,

При секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засідання в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою прокурора
Октябрського району м. Полтави

на рішення Октябрського районного суду
м. Полтави від 02 грудня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання договору купівлі-продажу
дійсним та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 03 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі-продажу дійсним та
визнання права власності задоволено.

Визнано договір купівлі-проаджу
об'єкта незавершеного будівництва -
жилого будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, укладений 21 червня 2008
року між ОСОБА_1 ( покупцем ) та ОСОБА_2 (
продавцем ).

Визнано за ОСОБА_1 право власності на
незавершений будівництвом жилий
будинок, розташований на земельній
ділянці 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1

З рішенням суду не погодився прокурор
Октябрського району м. Полтави та подав
на нього апеляційну скаргу. В
апеляційній скарзі, посилаючись на
недотримання судом норм матеріального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Вказує, що суд дійшов невірного
висновку про можливість застосування
норм ст. 220 ЦК України для врегулювання
спірних правовідносин.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, приходить до
висновку про задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції вірно
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 21 червня 2008 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений
договір купівлі-продажу об'єкта
незавершеного будівництва - жилого
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1

Згідно вказано8о договору ОСОБА_1
придбав, а ОСОБА_2 продала належний їй
на праві приватної власності на
відповідно до договору
купівлі-продажу, посвідченого 23 квітня
1996 року державним нотаріусом Четвертої
полтавської державної нотаріальної
контори ( в реєстрі за № 1-1729 ) об'єкт
незавершеного будівництва.

Договір був укладений у простій
письмовій формі без нотаріального
посвідчення.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий
суд керувався нормами ч. 2 ст. 220 ЦК
України, згідно якої визначено
можливість визнання в судовому порядку
дійсним договору, щодо всіх істотних
умов якого сторони домовилися, і
відбулося їх повне або часткове
виконання, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення.

Окрім цього, суд першої інстанції
керувався нормами Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень».

Проте з таким висновком колегія суддів
не може погодитися за наступних
обставин.

Так, матеріалами справи
підтверджується, що незавершений
будівництвом об'єкт - жилий будинок
належав ОСОБА_2 на праві приватної
власності на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 23 квітня
1996 року державним нотаріусом Четвертої
Полтавської державної нотаріальної
контори та зареєстрованого
Полтавським міжміським бюро технічної
інвентаризації і реєстрі за № 1-1729.

Згідно пункту 4.4 Тимчасового положення
про порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно, затвердженого Наказом
міністерства юстиції України № 7/5 від 07
лютого 2012 року визначено, що у разі
здійснення наступних транзакцій з
об'єктом незавершеного будівництва
державна реєстрація права власності на
такий об'єкт проводиться відповідно до
вимог Положення та з урахуванням
особливостей, визначений пунктами 4.2 та
4.3 Положення.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України
об'єкт незавершеного будівництва
відноситься до нерухомих речей,
внаслідок чого для врегулювання
правовідносини з приводу таких
об'єктів власності застосовуванню
підлягають норми законодавства, якими
врегульовуються і правовідносини з
приводу об'єктів нерухомого майна.

Згідно ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку ( квартири ) або іншого
нерухомого майна укладається в
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

На час укладення договору
купівлі-продажу об'єкта незавершеного
будівництва - жилого будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме: 21 червня 2008
року, діяло Тимчасове положення про
порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно, затверджене Наказом
Міністерства юстиції України № 7/5 від 07
лютого 2012 року ( втратив чинність на
підставі Наказу Міністерства юстиції
№ 1844/5 від 14 грудня 2012 року ).

У відповідності до п. 1.4 вказаного
положення обов'язковій державній
реєстрації підлягають право власності
та інші речові права на нерухоме майно,
розміщене на території України, що
належить фізичним та юридичним особам,
державі в особі органів, уповноважених
управляти державним майном, іноземцям
та особам без громадянства, іноземним
юридичним особам, міжнародним
організаціям, іноземним державам, а
також територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування.

Право власності на об'єкт
незавершеного будівництва підлягає
державній реєстрації у разі
необхідності укладення правочину щодо
об'єкта незавершеного будівництва.

Звідси вбачається, що у разі укладення
21 червня 2008 року договору
купівлі-продажу щодо об'єкта
незавершеного будівництва, зокрема:
жилого будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1
та ОСОБА_2, перехід права власності на
даний об'єкт незавершеного будівництва
підлягав обов'язковій державній
реєстрації, що повинна була бути
проведена у порядку, визначеному
Положенням, з урахуванням
особливостей, встановлених у розділі IV
Положення.

Окрім того, ч.3 ст. 640 ЦК України
визначено, що договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
освідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України,
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Згідно ч.ч. 3,4 ст. 334 ЦК України ( у
редакції, чинній на час укладення
договору ), право власності на майно за
договором, який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання
законної сили рішенням суду про
визнання договору, не посвідченого
нотаріального, дійсним. Якщо договір
про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Таким чином, правочин, момент укладення
його пов'язується з державною
реєстрацією, зокрема, договір
купівлі-продажу нерухомого майна, не
може бути визнано дійсним на підставі
ч. 2 ст. 220 ЦК України, оскільки такий
правочин є неукладеним.

Такий висновок узгоджується з правовою
позицією ВССУ, висловленою у листі №
24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав» та у п.
8 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», згідно яких
визначено, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України
не застосовуються щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню і державної реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до ст.. 210 та ст..
640 ЦК України пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними,
а отже не створюють прав та обов'язків
для сторін.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку про
скасування рішення Октябрського
районного суду м. Полтави від 02 грудня
2013 року, з ухваленням нового про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, п. 4 ч.1 ст. 309, 314,
316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора
Октябрського району м. Полтави -
задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 02 грудня 2013 року -
скасувати. Ухвалити нове рішення

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення та
може бути оскаржено протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/
В.І. Корнієнко

Судді: /підпис/ Ю.М.
Винниченко /підпис/ П.С.
Абрамов

З оригіналом згідно: Суддя
апеляційного суду

Полтавської
області _______ В.І. Корнієнко