Номер провадження: 22-ц/785/5030/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого: судді
Парапана В.Ф.

Суддів:
Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.

При секретарі:
Горновій А.О.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Марфін Банк»
на заочне рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 10 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
«Марфін Банк», третя особа: ОСОБА_3, про
визнання договору поруки припиненим,-

в с
та н о в и л а:

У липні 2012р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
20.03.2008р. між ОСОБА_3 та ВАТ «Морський
транспортний банк» (правонаступником
якого є ПАТ «Марфін Банк») було
укладено кредитний договір №421/F.

В розрахунку сукупної вартості
кредиту, який є додатком до кредитного
договору, зазначено реальну процентну
ставку банку - 12,63% та абсолютне
значення подорожчання кредиту - 537 180,91
дол. США.

Майже через рік, 14.01.2009р. між ним та ВАТ
«Морський транспортний банк» було
підписано договір поруки №3735-С в
забезпечення виконання зобов'язань за
вищевказаним кредитним договором.

15.06.2009р. між ОСОБА_3 та ПАТ «Марфін Банк»
було укладено додаткову угоду №1 до
кредитного договору №421/F від 20.03.2008р.
Умовами зазначеної додаткової угоди
сторони збільшили розмір основного
зобов'язання, не повідомивши його про
це і він не надавав згоди на збільшення
своєї відповідальності на 162 831,80 дол.
США.

Посилаючись на ці обставини, позивач з
підстав, передбачених ст. 559 ЦК України
просив визнати припиненим з 15.06.2009р.
договір поруки №3735-С від 14.01.2009р.,
укладений між ним та відповідачем.

У запереченнях на позов від 06.11.2012р.
відповідач зазначав, що ніяких
додаткових угод про збільшення розміру
відсоткової ставки за користування
кредитом, не укладалось.

Заочним рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 10.12.2013р.
позов задоволено, визнано договір
поруки №3735-С від 14.01.2009р., укладений між
ОСОБА_2 та ВАТ «Морський транспортний
банк», правонаступником якого є ПАТ
«Марфін Банк», припиненим з 15.06.2009р.,
вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою суду від 24.03.2014р. у задоволенні
заяви відповідача про перегляд
заочного рішення відмовлено.

У апеляційній скарзі ПАТ «Марфін Банк»
просить заочне рішення суду скасувати
і ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, посилаючись на
відсутність правової підстави для
припинення дії договору поруки за
правилами ч.1 ст. 559 ЦК України.

У запереченнях на апеляційну скаргу
представник позивача, указуючи за
законність та обгрунтованість рішення
суду першої інстанції, просить
залишити його без змін.

Cторони в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилась, про
час слухання справи повідомлені
належним чином, тому та на підставі ч. 2
ст. 305 ЦПК колегія суддів вважає за
можливим розглянути справу у їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з огляду на таке.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що внаслідок
внесення до кредитного договору змін
додатковою угодою без згоди та
повідомлення поручителя відбулося
збільшення обсягу відповідальності
останнього, що відповідно до вимог ч.1
ст. 559 ЦК України є підставою для
припинення поруки.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду, оскільки він
відповідає вимогам закону та дійсним
обставинам справи.

За положеннями ч.1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Верховний Суд України у правовій
позиції (постанова Верховного Суду
України від 21 травня 2012р. №6-69цс11)
роз'яснив судам, що у випадку
невизнання кредитором права
поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК
України на припинення зобов'язання за
договором поруки, таке право підлягає
захисту судом за позовом поручителя
шляхом визнання його права на підставі
п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, виходячи із
загальних засад цивільного
законодавства і судочинства, права
особи на захист в суді порушених або
невизнаних прав, рівності
процесуальних прав і обов'язків сторін
(ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11,
15, 31 ЦПК України.

Суд обгрунтовано виходив із того, що
відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України до
припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання без
згоди поручителя, які призвели або
можуть призвести до збільшення обсягу
відповідальності останнього;
збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання виникає, зокрема у разі
встановлення нових умов щодо порядку
зміни процентної ставки в сторону
збільшення, розширення змісту
основного зобов'язання щодо
дострокового повернення кредиту та
плати за користування ним.

Разом з тим, помилковим є висновок
суду про те, що право поручителів
підлягають захисту шляхом припинення
договору поруки, тобто за п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК
України, оскільки це суперечить
положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу. Таке
право підлягає захисту судом за
позовом поручителя шляхом визнання
поруки припиненою.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції обгрунтовано виходив із
того, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК
України до припинення поруки
призводять такі зміни умов основного
зобов'язання без згоди поручителя, які
призвели до збільшення обсягу
відповідальності останнього, а за цією
справою саме те, що унаслідок укладання
15.06.2009р. між ОСОБА_3 та ВАТ «Морський
транспортний банк» додаткової угоди №1
до кредитного договору від 20.03.2008р.,
умовами якої сторони
реструктуризували заборгованість й
затвердили новий графік погашення й
змінили сукупну вартість кредиту,
зазначивши в розрахунку сукупної
вартості кредиту реальну процентну
ставку банку -12,81% та абсолютне
подорожчання кредиту - 700 012,71 доларів
США, замість первісного подорожчання
кредиту - 537 180,91 доларів США.

Ці висновки суду є правильними, вони
грунтуються на матеріалах справи та
вимогах закону, досліджені судом
належним шляхом й викладені у рішенні
суду.

Доводами апеляційної скарги ці
висновки суду не спростовано,
заперечення відповідача лише
зводяться до того, що відсоткова ставка
за користування кредитом залишилася
незмінною - у розмірі 11,9 відсотків
річних.

Рішення суду є правильним, воно
ухвалено у відповідності до положень
ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для
його скасування, як про це йдеться мова
у апеляційній скарзі, немає.

Відповідно з вимогами ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
суду без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції обставини
справи досліджено повно, а зібраним
доказам дана вірна оцінка.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Марфін Банк»
відхилити.

Заочне рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 10 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржена шляхом
подачі касаційної скарги протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської
області: В.Ф. Парапан

Р.Д.Громік

М.М.Драгомерецький