Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 415/3371/13-ц
Провадження № 22ц/782/1222/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - судді Соловей
Р.С.,

суддів Медведєва А.М., Пащенко
Л.В.

при секретарі Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 03 лютого 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи:
Реєстраційна служба Лисичанського
міського управління юстиції,
Лисичанське комунальне підприємство
«Бюро технічної інвентаризації», - про
визнання недійсною довіреності,
визнання правочину нікчемним,
скасування реєстрації,

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2013 року позивачка звернулась
до суду з позовом, вимоги якого в
подальшому уточнювала (а. с. 49 - 51, 69 - 71),
та, посилаючись на правові підстави
своїх вимог, просила визнати недійсною
довіреність ВС №632963 від 17.08.2005 р.,
видану нею на ім'я ОСОБА_4, визнати
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 12.04.2007 р., посвідчений
приватним нотаріусом Лисичанського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований у реєстрі за №298,
укладений між ОСОБА_4 за довіреністю
від 17.08.2005 р. від її (ОСОБА_3.) імені та
ОСОБА_2, нікчемним правочином;
скасувати державну реєстрацію права
власності на вказану квартиру за
ОСОБА_2, номер запису 172 в книзі 11 від
23.04.2007 р.; поновити державну реєстрацію
права власності на вказану квартиру за
нею як власником; скасувати постанову
старшого слідчого СВ Лисичанського МВС
України в Луганській області від 04.06.2010
р. про накладання арешту на вказану
квартиру.

Ухвалою Лисичанського міського суду
від 03.02.2014 р. позов ОСОБА_3 в частині
скасування постанови старшого
слідчого СВ Лисичанського МВС України
в Луганській області від 04.06.2010 р. про
накладання арешту на вказану квартиру
залишено без розгляду на підстави
заяви представника позивачки (а. с. 89).

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено.

Відповідач ОСОБА_2, не погодившись із
вказаним рішенням суду першої
інстанції, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати це рішення, як
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
і ухвалити нове рішення, яким відмовити
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у
повному обсязі.

У судове засідання не з'явились
відповідачі та представники третіх
осіб, але вони належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, тому їх неявка не перешкоджає
розгляду справи у відповідності до
положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників позивачки, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду має бути законним та
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно з законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не цілком
відповідає вказаним вимогам.

У справі встановлено наступні фактичні
обставини.

Квартира АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3,
за договором купівлі-продажу від 12.04.2007
р., посвідченим приватним нотаріусом
Лисичанського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрованим в
Державному реєстрі правочинів за
№2024860, була продана ОСОБА_4, який діяв
від імені ОСОБА_3 за довіреністю від
17.08.2005 р., посвідченою приватним
нотаріусом Лисичанського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрованою в реєстрі за №3950,
ОСОБА_2 (а. с. 9 - 10).

Право приватної власності на вказану
квартиру на підставі вказаного
договору купівлі-продажу
зареєстровано 23.04.2007 р. за ОСОБА_2 за
реєстраційним номером 5389094 (а. с. 11).

Згідно з угодою про позичку №143 від
07.04.2004 р. позивачка ОСОБА_3 отримала в
кредитній спілці «Надія» позичку в
сумі 6 000 грн. зі сплатою 54% річних за
користування кредитом та з кінцевим
строком повернення 07.04.2005 р. Угоду від
імені Кредитної спілки «Надія»
підписано головою правління ОСОБА_4 В
забезпечення виконання угоди про
позичку між сторонами було укладено
договір застави майна від 07.04.2004 р., за
яким заставленим майном є квартира за
вказаною вище адресою (а. с. 60 - 63).

Вказані вище фактичні обставини судом
першої інстанції встановлені
правильно та апелянтом вони не
заперечуються.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції керувався
приписами ст. ст. 203, 215, 216, 230 Цивільного
кодексу України та виходив з того, що
довіреність від 17.08.2005 р., якою ОСОБА_3
уповноважила ОСОБА_4 представляти її
інтереси, зокрема, у органах нотаріату
з питань відчуження належної їй
квартири АДРЕСА_1, зняття її з
реєстраційного обліку, була укладена
під впливом обману, що підтверджується
постановою Лисичанського міського
суду від 29.10.2012 р. у справі щодо ОСОБА_4
Суд також у мотивування свого рішення
зазначив, що ОСОБА_3 зареєстрована у
спірній квартирі та іншого житла не
має.

Колегія суддів погоджується з рішенням
суду першої інстанції в частині
визнання недійсною довіреності від
17.08.2005 р., оскільки воно у цій частині
відповідає встановленим фактичним
обставинам та нормам матеріального
права.

Згідно з довіреністю від 17.08.2005 р.,
посвідченою приватним нотаріусом
Лисичанського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрованою в
реєстрі за №3950, ОСОБА_3 уповноважила
ОСОБА_4 представляти її інтереси,
зокрема, у органах нотаріату з
відчуженням належної їй квартири
АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Суд у оскаржуваному рішенні
обґрунтовано послався як на доказ на
постанову Лисичанського міського суду
Луганської області від 29.10.2012 р., якою
ОСОБА_4 звільнено від кримінальної
відповідальності за ст. 190 ч. 1
Кримінального кодексу України у
зв'язку із закінченням строків
давності (а. с. 7). Вказаною постановою
встановлено, що ОСОБА_4, маючи умисел на
заволодіння чужим майном шляхом
обману, використовуючи довіреність ВС
№632963 від 17.08.2005 р., видану йому ОСОБА_3,
достовірно знаючи, що квартира
перебуває під заставою в КС «Надія» на
підставі договору застави, продав
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2, завдавши
потерпілій ОСОБА_3 шкоду в розмірі 14 174
грн., і таким чином вчинив шахрайство,
тобто заволодіння чужим майном шляхом
обману.

З пояснень відповідача ОСОБА_4 у
судовому засіданні в суді першої
інстанції 04.12.2013 р. вбачається визнання
ним позовних вимог позивачки, а також
те, що спірна квартира була передана
кредитній спілці у заставу у зв'язку з
отриманням позивачкою кредиту.
Обговорювалась можливість продажу
квартири у разі несплати суми кредиту,
і в такому разі отримані від продажу
квартири кошти були б внесені на
погашення кредиту. ОСОБА_4 також
пояснив, що за спірним договором
купівлі-продажу грошові кошти нікому
не передавались.

Отже, поясненнями відповідача ОСОБА_4
підтверджуються доводи позивачки про
те, що вона не мала наміру продавати
квартиру, оскільки іншого житла не
мала; вважала, що підписує довіреність
замість договору застави, оскільки так
їй пояснив ОСОБА_4 та запевнив, що
квартиру в неї ніхто не забере.
Представники позивачки в судовому
засіданні у апеляційному суді
пояснили, що кредит позивачка погашає,
лишилась непогашеною незначна сума.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає обґрунтованими висновки суду
першої інстанції щодо підписання
позивачкою спірної довіреності під
впливом обману та відсутності у неї
наміру продавати квартиру. Як
встановлено із справи, позивачка не
отримала грошових коштів за продаж
квартири, і при цьому продовжувала та
до цього часу продовжує сплачувати
заборгованість за кредитом. Обман з
боку відповідача ОСОБА_4 вбачається і з
наступних обставин. Для забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором було укладено договір
застави з переданням у заставу
кредитній спілці спірної квартири, і за
цим договором у разі невиконання
зобов'язань по погашенню кредиту
стягнення могло бути звернено на
квартиру. Не дивлячись на існування
договору застави, був укладений
договір купівлі-продажу квартири, і при
цьому грошові кошти від продажу на
погашення кредиту не внесені.

Доводи апелянта про те, що суд був
зобов'язаний застосувати позовну
давність до вимог позивачки, є
безпідставними.

По-перше, відповідно до положень ч. 3 - 5
ст. 267 ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

Натомість до ухвалення судом першої
інстанції оскаржуваного рішення жодна
із сторін у справі не заявляла про
застосування позовної давності.

Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено у справі, позивачка була
введена в оману відповідачем ОСОБА_4, не
знала про порушення свого права, а
постанова суду у кримінальній справі,
якою підтверджено вчинення шахрайства
ОСОБА_4 відносно позивачки була
ухвалена 29.10.2012 року.

Щодо позову ОСОБА_3 в іншій частині,
колегія суддів вбачає неправильне
застосування судом норм матеріального
права.

Апелянт, оспорюючи висновки суду
першої інстанції в цій частині,
зазначає, що він є добросовісним
набувачем та не порушував права
позивачки.

Як передбачено ч. 4 статті 303 ЦПК
України, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або
порушення норм процесуального права,
які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Позивачкою поставлено питання про
визнання спірного договору
купівлі-продажу квартири нікчемним
правочином, і судом першої інстанції
цей договір визнано нікчемним
правочином, з чим колегія суддів
погодитися не може.

Поняття недійсного правочину та
нікчемного правочину визначена у ст. 215
Цивільного кодексу України, відповідно
до ч. 1 якої підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 вказаної норми недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається. У випадках, встановлених
цим Кодексом, нікчемний правочин може
бути визнаний судом дійсним.

Прикладами нікчемних правочинів
можуть бути правочини у разі
недодержання вимоги закону про
нотаріальне посвідчення
одностороннього правочину або
договору (ст. ст. 219, 220 ЦК України),
правочин, який вчинено малолітньою
особою за межами її цивільної
дієздатності у разі відсутності
схвалення правочину батьками
(усиновлювачами) або опікуном (с. 221 ЦК
України).

За приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Позивачка оспорює в даному порядку
договір купівлі-продажу з посиланням
на укладення його під впливом обману.

Правові наслідки вчинення правочину
під впливом обману встановлені статтею
230 Цивільного кодексу України, яка не
визначає такий правочин як нікчемний.

Згідно з ч. 1 вказаної норми, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення, такий
правочин визнається судом недійсним.

Враховуючи положення вказаних норм
закону, підстави для визнання спірного
договору купівлі-продажу квартири
нікчемним правочином відсутні. Вимоги
про визнання цього правочину недійсним
позивачкою не заявлялись, отже,
розглядатись не можуть з огляду на
приписи ч. 1 ст. 11 ЦПК України, згідно з
якими суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог.

Щодо вимог позовної заяви про
скасування державної реєстрації права
власності на вказану квартиру за
ОСОБА_2 та про поновлення державної
реєстрації права власності на вказану
квартиру за власником ОСОБА_3, то вони є
похідними та можуть розглядатися в
залежності від визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири.

Враховуючи викладене вище, колегія
суддів відмовляє у задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу квартири нікчемним
правочином, скасування державної
реєстрації права власності на спірну
квартиру за ОСОБА_2 та про поновлення
державної реєстрації права власності
на квартиру на її ім'я.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
апеляційний суд скасовує рішення суду
першої інстанції і ухвалює нове
рішення або змінює рішення, якщо судом
першої інстанції порушено норми
процесуального права, порушено або
неправильно застосовано норми
матеріального права.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 03 лютого 2014 року
змінити.

Скасувати рішення в частині визнання
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 12.04.2007 р., укладеного між
ОСОБА_4 на підставі довіреності від
17.08.2005 р. від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
нікчемним правочином, в частині
скасування державної реєстрації права
власності на квартиру за вказаною
адресою за ОСОБА_2 та поновлення
державної реєстрації на квартиру за
вказаною адресою за ОСОБА_3.

Ухвалити у вказаній частині нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржено у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: