Справа № 459/259/14
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/3707/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.,

за участі судового секретаря:
Брикайло М.В.,

представника Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві в м.Червонограді Фарович
Н.В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 27 березня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
про стягнення моральної шкоди
спричиненої внаслідок професійного
захворювання, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням частково
задоволено позов ОСОБА_3 до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області про стягнення
моральної шкоди спричиненої внаслідок
професійного захворювання. Судом
постановлено стягнути з Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Львівської області в користь ОСОБА_3 11
000 гривень моральної шкоди. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Це рішення суду оскаржив відповідач,
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області. В апеляційній
скарзі просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
внаслідок неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи. Стверджує,
що судом не враховано те, що позивач не
звертався до них із заявою щодо
розгляду питання про призначення
виплат у зв'язку з спричиненням
моральної шкоди. Також стверджує, що
наявності одного тільки висновку про
стійку втрату працездатності в
результаті професійного захворювання
є недостатньо для того, щоб вважати
доведеним факт заподіяння моральної
шкоди позивачу. Останнім не
представлено суду належних доказів на
підтвердження негативного впливу
професійного захворювання на його
душевний стан (а.с. 88-90).

Позивач в судове засідання не з'явився,
подав заяву про слухання справи у його
відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника Фонду Фарович
Н.В., дослідивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що така задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних і душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності та справедливості.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.4.1
мотивувальної частини рішення
Конституційного Суду України №1-рп/2004
від 27.01.2004 р. передбачено, що ушкодження
здоров'я, заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
працездатності, спричиняють йому
моральні та фізичні страждання.

Як вбачається з п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України №6 від 27.03.1997 р.
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» право на
отримання потерпілим страхових
виплат настає з дня встановлення йому
МСЕК стійкої втрати працездатності.

Судом та матеріалами справи
встановлено, що протягом 1978 - 2005 років
ОСОБА_3 працював на підприємствах ДП
«Львіввугілля» електрослюсарем на
підземних роботах.

Згідно довідки обласної МСЕК №3 серії
ЛВА-2 № 009363 та довідки серії ЛВА-1 №136863
від 28.09.2005 року, ОСОБА_3 з 12.07.2005 року
встановлено III групу інвалідності та 55%
(п'ятдесят п'ять ) відсотків втрати
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням, безтерміново (а.с. 16-17).

Положеннями п.3 ст.34 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності" в редакції закону, яка
діяла на момент встановлення позивачу
вперше стійкої втрати працездатності,
було передбачено відшкодування
моральної шкоди Фондом соціального
страхування від нещасних випадків та
професійних захворювань України.

На час спірних правовідносин діяли як
ч.3 ст.34 Закону України від 23 вересня 1999
року "Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності", так і ст.9 Закону
України "Про охорону праці" (в ред.
Закону від 21 листопада 2002 року №229-ІV),
згідно з якою відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України.

Згідно п.п."є" п.1 ч.1 ст.21 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві і професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності"(в редакції чинній на
час спірних правовідносин) передбачено
надання позивачу соціальних послуг і
виплат, у тому числі відшкодування
моральної шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Пунктом 27 ст. 77 Закону України від
20.12.2005 р. «Про державний бюджет України
на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України
«Про державний бюджет України на 2007
рік» зупинено дію абзацу 4 ст.1,
підпункту «є» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.28 та ч.3
ст.34 Закону України від 23.09.1999 р. "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності", якими обов'язок
відшкодування моральної шкоди
покладено на Фонд соцстраху.

Крім того, Законом України від 23.02.2007 р.
№717-У «Про внесення змін до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності», що
набрав чинності 30.03.2007 р., виключено
частину третю ст.34 Закону №1105 -ХІУ, яка
передбачала право потерпілого на
відшкодування моральної шкоди.

Саме з цього часу, застраховані
громадяни, які потерпіли на
виробництві від нещасного випадку або
професійного захворювання, позбавлені
права на відшкодування моральної шкоди
за рахунок Фонду соціального
страхування, яке вони мали відповідно
до положень первинної редакції цього
Закону.

Рішенням Конституційного Суду України
від 08.10.2008 р. у справі №1-32/2008 зазначені
зміни до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
визнано такими, що відповідають
Конституції України (є
конституційними) з огляду на те, що
право цих громадян на відшкодування
моральної шкоди не порушено, оскільки
ст.1167 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України їм
надано право відшкодовувати моральну
шкоду за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця).

Таким чином, потерпілі мають право на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду соціального страхування,
якщо стійку втрату працездатності у
зв'язку з травмою на виробництві або
професійним захворюванням вперше
встановлено у період з 1 квітня 2001 р. по
31 грудня 2005 року, тобто, під час дії
законодавчих актів, які надавали
потерпілим таке право. Відтак
потерпілі не мають права на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок нещасного випадку
на виробництві та професійного
захворювання, за рахунок Фонду
соцстраху не підлягають задоволенню їх
вимоги про відшкодування моральної
шкоди у разі, якщо встановлення МСЕК
стійкої втрати працездатності
потерпілому мало місце після 1 січня 2006
року.

При вирішенні питання про право ОСОБА_3
на відшкодування моральної шкоди суд
першої інстанції вірно виходив із
вимог статей 21, 28, 34 Закону №1105 -Х1У в їх
сукупності, яким було передбачено
право на отримання потерпілим
страхових виплат у разі настання
стійкої втрати працездатності, у тому
числі виплати компенсації за моральну
шкоду, яке виникає у особи з дня
встановлення їй стійкої втрати
працездатності вперше висновком МСЕК.

Встановивши, що ОСОБА_3 вперше
встановлено 55 відсотків втрати
професійної працездатності обласною
МСЕК 28.05.2005 року (а.с.16), суд першої
інстанції правомірно стягнув моральну
шкоду з Відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань у м.
Червонограді, оскільки право
відшкодування моральної школи виникло
у позивача до 1 січня 2006 р. Доводи
апеляційної скарги про те, що моральна
шкода підлягає стягненню з
роботодавця, є безпідставними.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року "Про судову практику по
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (із відповідними
змінами), розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховуються характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках.

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
що шкоду здоров'ю ОСОБА_3 було завдано в
результаті його роботи в шкідливих
умовах праці на підприємствах ДП
«Львіввугілля», і з врахуванням
положень ст.23 ЦК України, встановивши
характер завданої моральної шкоди,
глибину, тривалість та характер
моральних та фізичних страждань
позивача, стан його здоров'я, тяжкість
професійного захворювання, настання у
зв'язку з цим негативних змін у його
житті, необхідність тривалого
лікування, можливість відновлення
фізичного стану, який мав потерпілий до
професійного захворювання, втрату у
зв'язку з цим життєвих зв'язків,
істотність вимушених змін у його
життєвих стосунках, що вимагає від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя, вплив на його
душевний стан, та враховуючи фактичні
обставин справи, принцип розумності,
достатності та справедливості
обґрунтовано стягнув на користь
позивача на відшкодування моральної
шкоди 11000 грн..

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди, суд навів у рішенні відповідні
мотиви. Такий розмір не можне визнати
явно несправедливим внаслідок
надмірності компенсаційної суми.

Безпідставними є покликання апелянта
на те, що позивачем не представлено
суду належних доказів на підтвердження
негативного впливу професійного
захворювання на його душевний стан,
оскільки Відповідно до п.2 наказу МОЗ
України № 420 від 5.06.2012 року "Про
затвердження порядку та критеріїв
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня стійкої
втрати професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків",
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16.08. 2012 року визнано
таким, що втратив чинність наказ МОЗ
України №212 від 22.11.1995 року, яким
затверджено Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків", у п. 3.8 якого
передбачалося, що на МСЕК покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура розгляду
передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду. А тому,
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення такої.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.308, п.1ч.1ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 27 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Бойко С.М.

Береза В.І.