АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2135/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 03 жовтня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання інформації недостовірною та
негативною, захист честі, гідності та
ділової репутації, спростування
недостовірної інформації та
відшкодування моральної шкоди,

встановила:

В червні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з даним позовом до
відповідача ОСОБА_3 та просив визнати
недостовірною, негативною та такою, що
принижує його честь, гідність та ділову
репутацію, інформацію, поширену
відповідачем в судовому засіданні 12
квітня 2013 року Солом'янського
районного суду м. Києва під час
розгляду заяви Державної установи
«Інститут всесвітньої історії НАН
України» про перегляд рішення суду за
нововиявленими обставинами такого
змісту: «Оце так у міліції подають в
окошко документи, понімаєте. Оце
спеціально, бо грошей дуже багато у
ОСОБА_2, щоб платити».

Просив зобов'язати відповідача
спростувати зазначену недостовірну
інформацію та принести йому вибачення
протягом 10 робочих днів з дня набрання
рішенням суду законної сили в
присутності складу суду та осіб, які
приймали участь у судовому засіданні
12.04.2013 року, та стягнути з відповідача
на його користь 20 000 грн. моральної
шкоди.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 03 жовтня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі, посилаючись на його
незаконність, необґрунтованість,
порушення та неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Зазначав, що позовні вимоги позивача є
законними та доведені повністю, що
підтверджуються матеріалами справи,
аудіозаписом судового засідання за 12
квітня 2013 року. В судовому засіданні
повністю доведено факт публічного
поширення відповідачкою інформації,
спростування якої вимагає позивач, а
саме: «...Оце так в міліції в окошко
подають документи. Оце спеціально, бо
грошей у ОСОБА_2 багато, щоб подавати
такі документи...», яка стосувалася
ОСОБА_2

Відповідач не довела, що публічно
поширена нею інформація відповідає
дійсності, тобто відповідач не довела,
що гроші ОСОБА_2, «яких багато», мають
відношення до того, що ОСОБА_3
використовувала підроблені документи
або до того, що її доньку та її саму
притягнуто до кримінальної
відповідальності.

Посилався на те, що у судовому
засіданні від 12.04.2013 року позивач не був
стороною справи як фізична особа, а
лише як директор очолюваної ним
установи. Поширена відповідачем
неправдива інформація стосувалася
позивача саме як фізичної особи та його
дій при виконанні ним трудових,
службових, громадських та інших
обов'язків.

Вважає, що поширена відповідачем
інформація не може бути оціночним
судженням, на що посилається суд першої
інстанції в своєму рішенні, оскільки у
ній не використовувалися мовні засоби
(гіперболи, алегорії, сатира тощо), вона
не містить критики, оцінки дій.
Поширена відповідачем інформація
містить фактичні дані, які можна
перевірити на предмет їх істинності.
Поширена відповідачем інформація щодо
особи позивача є негативною
інформацією, достовірність якої
відповідач не довела.

В судовому засіданні представники
апелянта підтримали апеляційну скаргу
та просили задовольнити; відповідач та
її представники вважали доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просили залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явилися в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої вимоги
обґрунтовував тим, що 12квітня 2013 року
Солом'янським районним судом м. Києва
розглядалася заява Державної установи
«Інститут всесвітньої історії НАН
України» (правонаступник Інституту
європейських досліджень НАН України)
про перегляд рішення суду за
нововиявленими обставинами по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
Інституту європейських досліджень НАН
України, треті особи: ОСОБА_2, Фонд
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності Київське міське
відділення Виконавча дирекція про
визнання недійсним та скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення коштів за час
вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди та інших коштів.

В судовому засіданні 12 квітня 2013 року
були присутні представники заявника,
представник Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, представник
прокуратури м. Києва, відповідач та її
представник.

Після заявленого представником
заявника клопотання про долучення до
матеріалів справи довідки з
прокуратури Шевченківського району м.
Києва про порушення відносно
відповідача ОСОБА_3 за фактом
підроблення нею документу (постанови
слідчого) кримінальної справи за ч. 1 ст.
358 КК України, під час висловлювання
сторонами думки щодо заявленого
клопотання, відповідач однозначно
заявила про те, що грошей у ОСОБА_2 дуже
багато, щоб платити. Тобто, за
висловлюваннями відповідача, позивач
за гроші купує документи, які
представляє до суду.

Таким чином відповідач в публічному
місці, серед широкого кола осіб, у
відкритому судовому засіданні
поширила відносно нього неправдиву
інформацію стосовно способу отримання
доказів у кримінальних і цивільних
справах.

Зазначене висловлювання відповідача є
для нього образливим, таким, що
принижує його авторитет, честь,
гідність перед особами, які брали
участь у справі 12.04.2013 року, перед
складом суду, перед його підлеглими.
Він є посадовою особою, доктор
історичних наук, професор, обіймає
посаду директора Державної установи
«Інститут всесвітньої історії НАН
України». Висловлене відповідачем в
судовому засіданні прилюдно
твердження щодо купівлі ним
необхідних для суду проти неї
документів ніяким чином не
підтверджене, це плід її фантазії,
надуманий нею спосіб дій, щоб вивести
його з рівноваги та завдати шкоди його
репутації.

Посилався на те, що вказана ситуація
негативно відбилася на продуктивності
та ефективності його роботи, оскільки
через погіршення стану здоров'я
(підвищився тиск) він не зміг взяти
участь у кількох важливих заходах -
нарадах та конференціях. Він зазнав
значних моральних страждань та
принижень в результаті протиправної
поведінки відповідача, що вимагає від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

З урахуванням вимог закону, що регулює
порядок відшкодування моральної шкоди,
оцінює розмір завданої йому моральної
шкоди в сумі 23000 грн.

При вирішенні вказаного спору судом
першої інстанції встановлено, що в ході
розгляду вищевказаної справи
відповідач ОСОБА_3 висловила свою точку
зору та повідомила про походження
підробленого документу, виданого їй в
райвідділі міліції, закінчивши фразу
словами «… Оце так в міліції в окошко
подають документи. Оце спеціально, бо
грошей у ОСОБА_2 багато, щоб подавати
такі документи …».

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі, суд першої
інстанції керувався положеннями ст. 30
Закону України «Про інформацію», ст. 34
Конституції України, ст. 277 ЦК України,
та прийшов до висновку, що
висловлювання відповідача у судовому
засіданні при обговоренні клопотання
про долучення документів до матеріалів
справи, є її оціночними судженнями, а
тому не підлягають визнанню
недостовірною та негативною
інформацією, поширеною відповідачем,
отже, підстави для задоволення вимог
позивача в частині її спростування
відсутні.

Крім того, суд першої інстанції вважав,
що представниками позивача не надано
доказів того, що висловлювання
відповідача в судовому засідання
порушують особисті немайнові права
позивача, завдають шкоди відповідним
особистим немайновим благам
останнього, або перешкоджають позивачу
повно і своєчасно здійснювати особисте
немайнове право, а відтак дійшов
висновку, що підстави для задоволення
позову в частині захисту честі,
гідності та ділової репутації -
відсутні. Оскільки судом не було
встановлено порушення відповідачем
особистих ( немайнових) прав позивача,
то у задоволенні вимог про
відшкодування моральної шкоди також
відмовлено.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх законними, обґрунтованими,
такими, що відповідають обставинам
справи. Норми матеріального права
відповідно до спірних правовідносин
застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача є
аналогічними доводам, викладеним на
обґрунтування позовної заяви, і були
предметом перевірки суду першої
інстанції, отримали належну правову
оцінку.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України
«Про інформацію» оціночними
судженнями, за винятком наклепу,
є висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини», суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
Європейського суду як джерело права.

Прецедентна практика Європейського
суду з прав людини визначає, що при
вирішенні спору про спростування
недостовірної інформації суд
розрізняє факти та оціночні судження.
Існування фактів можна довести, а
правдивість критичного висловлювання
не підлягає доведенню. Вимога доводити
правдивість критичного висловлювання
є неможливою для виконання і порушує
свободу на власну точку зору, що є
фундаментальною частиною права,
захищеного ст. 10 Конвенції. (рішення
Європейського суду з прав людини по
справі «Лінгенс проти Австрії»).

В пункті 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 1 від 07.02.2009
року «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» вказано,
що відповідно до частини 3 статті 277 ЦК
України, негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною, якщо особа, яка її
поширила, не доведе протилежного
(презумпція добропорядності).
Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, спростуванню підлягає
лише інформація, яка містить відомості
про події та явища (факти), яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені). В
будь-якому випадку це має бути
інформація, істинність якої можливо
перевірити, існування таких фактів не
залежить від їх суб'єктивного
сприйняття чи заперечення через думки
і погляди особи.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що вислів відповідача у
судовому засіданні за своїм
характером є судженням, не містить
будь-яких фактичних даних, які можна
перевірити та спростувати, оскільки
відповідач фактично виражала свою
суб'єктивну думку стосовно позивача.
Суд вірно вважав, що висловлювання
відповідача у судовому засіданні є її
оціночними судженнями відносно
позивача.

Суд першої інстанції також правильно
виходив з відсутності у даному випадку
юридичного складу правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, та яким є
сукупність таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і всебічно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Доводи апелянта зводяться до власного
тлумачення фрази, що була висловлена
відповідачем в судовому засіданні, та
припущень про те, що мала на увазі
відповідач, вказуючи про наявність
грошей у ОСОБА_2.

Однак вказані доводи апелянта колегія
суддів вважає необґрунтованими та
безпідставними, оскільки , виходячи зі
змісту вказаної фрази, оспорювана
позивачем інформація не містить
фактичних даних стосовно ОСОБА_2, які б
підлягали спростуванню за судовим
рішенням.

Крім того , відповідно до статті 19
Конституції України правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. У свою чергу частина
перша статті 34 Конституції України
кожному гарантує право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань. Згідно з
роз'ясненням Пленуму Верховного Суду
України наданими в п. 26 вищевказаної
Постанови, суд не вправі зобов'язувати
відповідача вибачатися перед
позивачем у тій чи іншій формі,
оскільки примусове вибачення як спосіб
судового захисту гідності, честі чи
ділової репутації за поширення
недостовірної інформації не
передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Згідно з вимогами ст. 280 ЦК України,
моральна шкода підлягає відшкодуванню
у тому разі, якщо буде встановлено, що
така шкода завдана фізичній особі
внаслідок порушення її особистого (
немайнового) права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов законного
і обґрунтованого висновку, що
відомості, які позивач просить визнати
недостовірними та негативними, є
оціночними судженнями, які
спростуванню не підлягають, а тому
відсутні підстави для задоволення
позовних вимог у повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги
позивача щодо невідповідності
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального
права не можуть бути прийняті судом
апеляційної інстанції в якості підстав
для скасування оскаржуваного рішення,
оскільки висновків суду не
спростовують та на їх правильність не
впливають.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції є законним і обґрунтованим.
Судом було правильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
дана вірна оцінка доказам по справі,
тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення судом
апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 03 жовтня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: