Справа № 219/5071/2013-ц
Артемівський міськрайонний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.06.2014 року. Артемівський
міськрайонний суд Донецької області в
складі: - головуючого судді - Ониско Р.В.,

- при секретарі - Чубикало О.А.,

- позивача - ОСОБА_1,

- представника відповідача - ОСОБА_2,

- представника позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Артемівську цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім'єю та визнання
права власності на ? частку квартири,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовною
заявою до ОСОБА_4 про встановлення
факту проживання однією сім'єю та
визнання права власності на ? частку
квартири, в якій вказала, що вона та
ОСОБА_5 з 23.09.1962 року перебували в шлюбі.
В шлюбі в них народився син - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. 16.12.1970 року її чоловік
ОСОБА_5 під час шлюбу отримав ордер № 42
на вселення сім?ї із трьох осіб в
квартиру АДРЕСА_1. Вселившись в дану
квартиру і зареєструвавшись в ній, вони
проживали постійно однією сім'єю. В 1983
році виникла проблема в збереженні для
їхнього сина квартири її матері, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_4. На цей
час її мати була смертельно хвора в
зв'язку з тим, вони з чоловіком вирішили
оформити фактичне розірвання шлюбу і
14.06.1983 року шлюб між ними був
розірваний. В результаті цього вона
виписалась і прописалась в квартирі її
матері. Незважаючи на те вони з
чоловіком продовжували спільно
проживати, вести спільне господарство
і між ними і надалі були відносини
чоловіка та жінки. Місцем їхнього
спільного проживання була квартира
АДРЕСА_1. За час проживання в квартирі
вона разом з чоловіком оплачувала
комунальні послуги, а згодом коли
чоловік став інвалідом першої групи
доглядала його. Так як вона використала
своє право на приватизацію за законом,
то 18.11.1993 року її чоловік ОСОБА_5 за її ж
проханням приватизував вищевказану
квартиру. Після розірвання шлюбу
ОСОБА_5 неодноразово наполягав на
реєстрації повторного шлюбу, проте
вона відмовляла йому в цьому оскільки
на цей час вони були особами немолодого
віку і вона соромилась знову нести
заяву в органи РАЦСу. Крім цього її
чоловік запропонував їй укласти
договір оренди вищевказаної квартири
безстроково та безоплатно. Даний
договір вони уклали 17.02.2003 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік ОСОБА_5 помер.
Після смерті чоловіка спадщину
отримала його сестра ОСОБА_4, яка в
подальшому за рішенням суду добилась
виселення її з цієї квартири. Вона
просить встановити факт спільного
проживання її та ОСОБА_5 з 23.09.1962 року до
дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2, а також
визнати за нею ? частину вищевказаної
квартири, так як вважає, що згідно ст..74
СК України, що якщо жінка та чоловік
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу то майно набуте ними за час
спільного проживання належить їм на
праві спільної сумісної власності.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги і
пояснила, що в останні роки життя її
чоловіка, який фактично проживав у
своєї сестри відповідача ОСОБА_4 вона
за власні кошти здійснювала догляд за
ОСОБА_5, купувала йому ліки, продукти
харчування і оплачувала комунальні
послуги за квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 підтримала позовні
вимоги і просила визнати факт
спільного проживання між ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 з 23.09.1962 року до дня смерті
останнього ІНФОРМАЦІЯ_2. А також
просила до вказаних правовідносин
застосувати вимоги ст..74 СК України і
визнати за позивачем ОСОБА_1 ? частку
квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти
заявленого позову, посилаючись на те,
що факт спільного проживання між
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не знайшов свого
підтвердження в судовому засіданні,
спадщину на вказану квартиру
відповідач ОСОБА_4 отримала на законних
підставах і на даний час реалізувала
своє право власника на відчуження
квартири і 27.09.2013 року продала дану
квартиру.

В судовому засіданні свідок
ОСОБА_7 пояснила, що тривалий час
дружила з сім'єю ОСОБА_5 і підтверджує
факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до дня смерті
останнього проживали однією сім'єю, при
чому як їй відомо ОСОБА_1 приймала
активну участь у догляді ОСОБА_5 який в
останні роки життя був інвалідом по
зору.

В судовому засіданні свідок
ОСОБА_8 пояснив, що він раніше працював
дільничним інспектором Артемівського
МВ і на території його обслуговування
знаходився будинок АДРЕСА_1, він
неодноразово прибував на виклики, які
переважно надходили від ОСОБА_4 у
квартиру за адресою: АДРЕСА_1, де
проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_1 Після чого
встановивши, що між даними особами
конфлікт відсутній, він оформляв
відмовні матеріали. Підтверджує факт
спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5
на протязі 2000-х років, точного періоду
зазначити не може.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
покази свідків, дослідивши матеріали
справи, а саме: договір від 27.09.2013 року
купівлі-продажу посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_1
укладений між продавцем ОСОБА_4 та
ОСОБА_10, рішення Артемівського
міськрайонного суду від 24.04.2007 року
згідно якого в позові ОСОБА_5 до ОСОБА_1
про припинення договору найму
житлового приміщення від 17.02.2003 року
відмовлено, яке залишене без змін
апеляційним судом Донецької області
від 20.06.2007 року; рішення Артемівського
міськрайонного суду у справі окремого
провадження за заявою ОСОБА_1 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю за яким заяву ОСОБА_1 залишено
без розгляду в зв'язку з виникненням
спору про право, дане рішення залишено
без змін ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 17.04.2008 року;
рішення Артемівського міськрайонного
суду від 09.11.2012 року у справі за
поданням начальника ВДВС
Артемівського міськрайонного
управління юстиції, яке скасовано
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 11.02.2013 року, вважає, що позов
підлягає частковому задоволенню. Так
судом встановлено, що між ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 після розірвання шлюбу
продовжували існувати шлюбні
відносини, останні спільно проживали
на протязі тривалого часу (хоча і
протягом останніх років життя ОСОБА_5,
проживав за місцем проживання
відповідача ОСОБА_4), про те вони вели
спільний побут, ОСОБА_1, приймала
активну участь у догляді за інвалідом
першої групи по зору ОСОБА_5 Однак суд
вважає, що квартира яка приватизована
18.11.1993 року громадянином ОСОБА_5 була
його особистою власністю. На моменти
виникнення спірних правовідносин,
тобто 18.11.1993 року була відсутня
спеціальна норма, яка встановлювала, що
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, є житло набуте
одним із подружжя під час шлюбу
внаслідок приватизації державного
житлового фонду. Дана норма права була
внесена 11.01.2011 року у ст..61 СК України,
проте 17.05.2012 року законодавцем була
виключена. Суд також вважає, що до даних
правовідносин не повинна бути
застосована норма права, передбачена
ст..74 СК України. Судом встановлено, що
відповідач ОСОБА_4 отримала свідоцтво
про спадщину вказаної квартири на
законних підставах, як спадкоємець за
заповітом, а тому мала право на
реалізацію свого права на відчуження
квартири. 27.09.2013 року згідно договору
купівлі-продажу посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_9 квартира АДРЕСА_1
була продана ОСОБА_10

Керуючись ст.ст.3, 6, 15, 16, 655-657, 1216-1218, 1233,
ст..57 СК України, ст. ст.3, 5, 6, 8, 10, 15, 26, 57,
107, 208, 213, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити
частково.

Встановити факт спільного проживання
ОСОБА_1 та ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_1 однією
сім'єю з 1983 року до дня його смерті.

Відмовити ОСОБА_1 в визнанні права
власності на ? частку квартири за
адресою: АДРЕСА_1.

На рішення може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 днів з дня
проголошення рішення до Апеляційного
суду Донецької області через
Артемівський міськрайонний суд
Донецької області.

Рішення складено у нарадчій кімнаті.

Головуючий суддя
Р.В.Ониско