У х в а л а

іменем україни

04 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
за касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 20 серпня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
відповідно до умов кредитного договору
від 27 березня 2008 року ОСОБА_3 отримала
кредитні кошти у розмірі 50 тис. грн. На
забезпечення виконання умов
кредитного договору банк того ж дня
уклав із нею договір іпотеки, предметом
якого є квартира АДРЕСА_1. У результаті
порушення умов кредитного договору за
нею утворилася заборгованість у
розмірі 38 506 грн. 87 коп. Ураховуючи
викладене та з урахуванням уточнень
позовних вимог, позивач просив
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом його продажу.

Справа розглядалася судами
неодноразово. Рішенням Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 20 серпня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 11 грудня 2013 року, позов ПАТ
КБ «ПриватБанк» задоволено. У рахунок
погашення кредитної заборгованості у
розмірі 38 506 грн. 87 коп. звернуто
стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом
її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладенням від імені ОСОБА_3 договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, з проведенням дії щодо
коригування технічної документації
відповідно до поточного стану
нерухомості, її перепланування та
перебудови, з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки за ціною,
визначеною договором сторонами 112 тис.
грн. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4 - просить скасувати судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із наявності
заборгованості відповідача за
кредитним договором, що дає підстави
для звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Апеляційний суд погодився із мотивами
та висновками районного суду, вказавши
при цьому на порушення відповідачем п.
2.2.3 кредитного договору, що стало
підставою для підвищення відсоткової
ставки за користування кредитом до 42 %
річних.

Проте повністю з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що відповідно до
умов кредитного договору від 27 березня
2008 року ОСОБА_3 отримала від ПАТ КБ
«ПриватБанк» кредитні кошти у розмірі
50 тис. грн. На забезпечення виконання
умов кредитного договору банк того ж
дня уклав із нею договір іпотеки,
предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, банк послався на те,
що у результаті порушення умов
кредитного договору за ОСОБА_3
утворилася заборгованість у розмірі 38
506 грн. 87 коп., що дає підстави для
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порядок розрахунків відповідача
встановлений графіком погашення
кредиту та відсотків, який є
невід'ємною частиною кредитного
договору.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 589 ЦК України в разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержавтель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також вимог, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України
«Про іпотеку» передбачено, що у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки; передбачено звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду.

З системного аналізу зазначених норм
матеріального права можна дійти
висновку, що лише правильно визначивши
розмір кредитної заборгованості можна
ухвалювати рішення про звернення
стягнення на цю суму.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214,
303, 316 ЦПК України взагалі не перевірив
тверджень відповідачки про
відсутність основної заборгованості у
зв'язку з її погашенням, підстав та
правомірності нарахування штрафних
санкцій та підвищеної відсоткової
ставки за кредитом. Так, суд не дослідив
наданих відповідачкою квитанцій про
сплату кредиту, що ставить під сумнів
право банку на подвійне автоматичне
збільшення відсоткової ставки.

Крім того, за загальним правилом
нарахування пені, строк її нарахування
обмежується одним роком від дня, коли
особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права, як
передбачено ст. 258 ЦК України. Проте
апеляційний суд на вказане уваги не
звернув та всупереч закону належним
чином не встановив періоду нарахування
пені та правильності її розрахунків, а
за розрахунками, які містяться у
справі, вбачається, що неустойка
обчислена за період більше року.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, ухвала апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для її
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 грудня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська