Номер провадження: 22-ц/785/349/14
Номер справи місцевого суду: 523/4625/13-ц
Головуючий у першій інстанції Дяченко
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Цюри Т.В.

суддів - Сєвєрової Є.С., Сидоренко І.П.,

при секретарі : Криворучці Ю.П.,
Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі судових
засідань апеляційного суду Одеської
області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 27 серпня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу ,
визнання майна спільною власністю,
поділ майна,-

встановила:

В березні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
Суворовського районного суду м. Одеси з
позовом про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу , визнання майна
спільною власністю та про поділ майна,
в якому просила суд встановити факт її
проживання однією сім'єю з ОСОБА_2, як
чоловіка та жінки без шлюбу з
листопада 2008 року до 21 січня 2011 року,
визнати однокімнатну квартиру АДРЕСА_1
спільним сумісним майном, поділити
вказану квартиру, визнавши право
власності на 1/2 частину спірної
квартири за нею.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 27 серпня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу ,
визнання майна спільною власністю,
поділ майна - задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_3 з ОСОБА_2, як чоловіка та
жінки без шлюбу, з вересня 2009 року до 21
січня 2011 року.

Визнано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1
, загальною площею 33,3 кв.м. - спільним
сумісним майном, набутим ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 в період проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з
вересня 2009 року до 21 січня 2011 року.

Поділено спільне сумісне майно ОСОБА_3
та ОСОБА_2 що складається з
однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 33,3 кв.м..

Визнано право власності на 1/2 частину
однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 33,3 кв.м. - за ОСОБА_3,
місце реєстрації: АДРЕСА_2.

Визнано право власності на 1/2 частину
однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 33,3 кв.м. - за ОСОБА_2,
місце реєстрації: АДРЕСА_3.

В інших позовних вимогах - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_2 подав до суду апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 27 серпня 2013
року та постановити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
підтверджені тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає вказаним вимогам в повному
обсязі з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги , виходив
з того, що доводи позивача щодо
спільного проживання з відповідачем
однією сім'єю без шлюбу в період з
вересня 2009 року по 21 січня 2011 року не
спростовані належними доказами, а саме
поясненнями свідків та свідоцтвом про
народження дитини.

Однак, колегія суддів не може
погодитись з таким висновком суду
першої інстанції з огляду на наступне.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки, що є
ознаками сім`ї.

Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Відповідно до ч.1 ст.74 СК України
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім;єю , але не перебувають у
шлюбі між собою або у будь- якому
іншому шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними.

У пункті 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня
2007року № 11 « Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» роз;яснено, що під час
застосування ст.74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають не
перебувають у будь-якому іншому шлюбі
і між ними склалися усталеві
відносини, що притаманні подружжю.

Тобто положеннями вказаних норм
передбачено, що для визначення та
встановлення, що майно є спільною
сумісною власністю подружжя необхідні
умови - проживання однією сім`єю,
спільне проживання, яке пов'язано
спільним побутом, із взаємними правами
та обов'язками, що і є ознаками сім`ї.

Факт спільного проживання сторін
однією сім'єю чи відсутність такого
доводиться сторонами належними
доказами та поясненнями свідків.

Проте показання свідків на боці
позивача, не дають підстав для висновку
про спільне проживання сторін, яке
пов'язано спільним побутом .

Більш того, позивач сама заявила про те,
що вони з відповідачем приховували від
усіх їх стосунки, які ніби то мали місце
з листопада 2008 року, так, як боялись
нарікань з боку родичів.

Судом не можуть бути прийняти до уваги
в якості належних та допустимих
доказів по справі щодо встановлення
факту проживання однiєю сiм`єю чоловіка
та жiнки без шлюбу з вересня 2009 року,
пояснення позивача про те, що вона
особисто займалась пошуком спірної
квартири через агентство нерухомості
та отримувала від відповідача перекази
коштів, оскільки ці факти мали місце в
червні 2010 року. Крім цього, сам
відповідач не заперечував, що вони з
позивачем почали проживати спільно з
кінця травня 2010 року і він особисто
попросив допомогти позивача в
придбанні для нього квартири, а кошти
він став пересилати позивачу з серпня
2010 року, так, як довідався, що вона
вагітна, що підтверджується випискою з
особового рахунку відповідача.

Факт народження дитини, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, батьком якого є
відповідач є беззаперечним, однак
ніяким чином не доводить факту
проживання сторін однiєю сiм`єю
чоловіка та жiнки без шлюбу з вересня
2009 року, а навпаки підтверджує
пояснення відповідача про факт
сумісного проживання з кінця травня 2010
року.

Всі інші доводи та пояснення позивача
без наявності інших допустимих та
належних доказів не можуть прийматися
судом належним доказом саме факту
проживання однією сім'єю , ведення
спільного господарства, наявності
спільного сімейного бюджету, тобто
саме тих ознак, які притаманні поняттю
«сім`я» з вересня 2009 року.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, що містять
інформацію щодо предмета доказування.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний в'язок
доказів у їх сукупності.

З матеріалів цивільної справи не
вбачається, що позивачем по справі були
надані належні допустимі докази на
підтвердження доводів та позовних
вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про неможливість
встановлення факту проживання
позивача ОСОБА_3 з відповідачем ОСОБА_2
однією сім`єю, наявності в них
спільного бюджету, ведення ними
спільного господарства, тобто факту
встановлених міх ними відносин, які
притаманні подружжю з вересня 2009 року
по 21.січня 2011 року.

Однак, колегією суддів було достовірно
встановлено факт проживання сторін по
справі однiєю сiм`єю чоловіка та жiнки
без шлюбу з кінця травня 2010 року по 21
січень 2011 року. При цьому, також, було
встановлено, що спірна квартира
відповідачем була придбана 05.06.2010 року.

Отже, колегія приходить до висновку, що
такий незначний проміжок часу ( в
декілька днів) між початком сумісного
проживання сторін та придбанням
відповідачем спірної квартири, не може
свідчити про набуття майна значною
вартістю у спільну приватну власність
, оскільки не є достатнім часом набуття
значних коштів кожним із сторін. Жодних
доказів набуття коштів та вкладення їх
в придбання спірної квартири позивачем
ОСОБА_3 суду не надано.

Позивач просила встановити факт
проживання сторін по справі однiєю
сiм`єю чоловіка та жiнки без шлюбу з
листопада 2008 року ( при цьому, надала
пояснення про їх сумісне проживання з
вересня 2009 року), саме для задоволення
її вимоги про визнання спірної
квартири спільною сумісною власністю,
як майна, що набуте під час спільного
сумісного проживання та про розподіл
цього майна, шляхом визнання права
власності на ? спірної квартири за
нею.

Тому, оскільки встановлення факту
проживання сторін по справі однiєю
сiм`єю чоловіка та жiнки без шлюбу має
значення лише у випадку встановлення
факту набуття сторонами спірного майна
у спільну власність, а такий факт не
знайшов свого підтвердження, то і
встановлення факту проживання сторін
по справі однiєю сiм`єю чоловіка та
жiнки без шлюбу в період з кінця травня
2010 року до 21 січня 2011 року не має ніяких
юридичних наслідків.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи, що обставини,
на які посилається позивач, не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні, колегія вважає, що позовні
вимоги є недоведеними та
необґрунтованими.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

За встановлених обставин, колегія
приходить до висновку, що рішення суду
постановлено з грубим порушенням норм
матеріального права, тому підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 27 серпня 2013 року -
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу , визнання майна
спільною власністю, поділ майна -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може
бути оскаржено шляхом подання
касаційної скарги до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Т.В. Цюра

Судді:
Є.С. Сєвєрова

І.П. Сидоренко