Справа №489/7551/13-ц 03.06.2014 03.06.2014 03.06.2014
Провадження № 22ц/784/1664/2014
інстанції: Губницький Д.Г.
Доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А

іменем України

03 червня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Базовкіної Т.М.,

суддів: Лівінського І.В.,
Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання
Богатирьовій В.А,

за участі: позивачки ОСОБА_3, її
представника ОСОБА_4,

представника
відповідача ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 23 квітня 2014 року

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про припинення права
на частку у спільному майні,

в с т а н о в и л а:

В вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом до ОСОБА_6 про припинення права
на частку у спільному майні.

Позивачка зазначала, що їй на підставі
договору дарування належить на праві
власності 9/10 часток домоволодіння
АДРЕСА_1 1/10 частка цього домоволодіння
належить відповідачу.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 1 липня 2013 року їй
відмовлено в задоволенні позову про
виділ частки відповідача в натурі та
встановленні порядку користування
вказаною земельною ділянкою з
урахуванням часток співвласників, у
зв'язку із неможливістю виділу цієї
частки через незначний її розмір.

Посилаючись на викладені обставини,
позивачка, уточнивши позовні вимоги,
просила суд припинити право власності
ОСОБА_6 на його частку та визнати за нею
право власності на спірне
домоволодіння, а також стягнути з неї
на користь відповідача компенсацію
вартості 1/10 частини спірного
домоволодіння.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 23 квітня 2014 року позов
задоволено. Постановлено припинити
право власності ОСОБА_6 на 1/10 частину
АДРЕСА_1 визнавши право власності на
зазначену частку за ОСОБА_3; стягнути з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 в якості
компенсації вартості 1/10 частки
спірного домоволодіння 14529 грн. 90 коп.,
які знаходяться на депозитному рахунку
ТУ ДСА України в Миколаївській області
шляхом їх виплати чи перерахування з
цього рахунку на користь відповідача.
Також суд розподілив судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на неправильне
встановлення судом обставин справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
скасувати та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України
суд може задовольнити позов про
припинення права особи на частку у
спільному майні, якщо: частка є
незначною і не може бути виділена в
натурі; річ є неподільною; спільне
володіння і користування майном є
неможливим; таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що
для припинення права особи на частку у
спільному майні необхідно встановити
наявність будь-якої із обставин,
передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України
за умови, що таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї
(постанова Верховного Суду України від
16 січня 2012 року по справі 6-81цс11).

Судом встановлено, що сторонам
належить на праві спільної часткової
власності домоволодіння АДРЕСА_1 при
цьому, позивачці належить 1/9 частини
домоволодіння, а відповідачу 1/10 його
частина.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 1 липня 2013 року
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3
про виділ частки відповідача в натурі
та визначенні порядку користування
земельною ділянкою за вказаною адресою
з урахуванням часток співвласників, у
зв'язку із неможливістю виділу цієї
частки через незначний її розмір, який
складає 4,99 кв.м.

Позивачка внесла на депозитний рахунок
ТУ ДСА України в Миколаївській області
вартість 1/10 частки домоволодіння в
розмірі 14529 грн. 90 коп., визначеному
судовою будівельно-технічною
експертизою від 17 лютого 2014 року (а.с.
110-115).

Як вбачається з інформаційної довідки
з Реєстру прав власності на нерухоме
майно, відповідачу ОСОБА_6 належить на
праві власності інше житлове
приміщення, а саме, житловий будинок
АДРЕСА_2 житловою площею 83,1 кв.м. (а.с. 21)

За таких обставин та враховуючи, що
виділ у натурі частки відповідача є
неможливим, спільне володіння і
користування домоволодінням також
неможливе, відповідач фактично не
користується житловим будинком,
розташованим на територіє спірного
домоволодіння в зв'язку з його
непридатністю до житла, а також має в м.
Миколаєві інше житло, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
припинення права ОСОБА_6 на 1/10 частку
спірного домоволодіння.

Доводи апелянта про те, що припинення
права на частку істотно порушує його
житлові права, є необґрунтованими з
наведених вище підстав.

Незаконне користування відповідачем
самовільно збудованою ним на території
вказаного домоволодіння
гараж-майстернею, яка підлягає
знесенню за рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 19 квітня 2011
року, не може вважатись завданням йому
істотної шкоди в розумінні ст. 365 ЦК
України.

Посилання апелянта на те, що вартість
спірного домоволодіння є більшою, не
заслуговують на увагу, оскільки
належних доказів цього відповідач суду
не надав.

Так, розмір компенсації визначається
за дійсною вартістю житлового
приміщення на час розгляду справи. Під
дійсною вартістю розуміється грошова
сума, за яку нерухомість може бути
продана у даному населеному пункті (п. 6
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на
житловий будинок»).

Судом встановлена дійсна вартість
спірного домоволодіння виходячи з
висновку судової будівельно-технічної
експертизи.

Доказів, які б спростовували висновки
експерта, зокрема неповноту такого
висновку або його неясність,
відповідачем в судовому засіданні
надано не було, а тому суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив в
задоволенні клопотання відповідача
про проведення додаткової експертизи.

Доводи апеляційної скарги про те, що
визнавши за позивачкою право власності
на спірну частку, суд вийшов за межі
позовних вимог, заявлених при
зверненні до суду, не відповідає
встановленим судом першої інстанції
обставинам, а також є наслідком
помилкового тлумачення положень ст. 365
ЦК України.

Як вбачається із змісту даної норми,
наслідком припинення права особи на
частку у спільному майні за позовом
іншого співвласника, є набуття
останнім права власності на спірну
частку.

Отже, визнання за позивачкою права
власності на вказану частку
домоволодіння не суперечить вимогам
ст. 365 ЦК України.

До того ж, такі вимоги ОСОБА_3 заявляла
під час розгляду справи в суді першої
інстанції.

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду чи доводили б порушення
ним норм матеріального або
процесуального права, апеляційна
скарга не містить. Тому підстав для
скасування судового рішення колегія
суддів не вбачає.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 23 квітня 2014 року залишити
без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: