Номер провадження: 22-ц/785/4127/14
Номер справи місцевого суду: 503/2340/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Сілуковій В.В.,

за участю: представника, СТОВ "Маяк",
Юдіна О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Маяк" на
рішення Кодимського районного суду
Одеської області від 04 грудня 2013 року
за позовом ОСОБА_4 до Шершенецької
сільської ради Кодимського району
Одеської області, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, Відділ
Держземагенства у Кодимському районі
Одеської області, про визнання права
власності на спадщину в порядку
спадкування за заповітом,

в с т а
н о в и л а:

15 листопада 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла
його дружина - ОСОБА_5. Після смерті
відкрилася спадщина на майно, що
складається з земельної ділянки,
площею 3,017 га, наданої для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, яка розташована на
території Шершенецької сільської ради
Кодимського району Одеської області за
межами села, яка належала дружині на
підставі державного акту на право
приватної власності на землю від 15
березня 2004 року, виданого Кодимською
районною державною адміністрацією
Одеської області, та майнового паю
члена КСП-СТОВ "Маяк" в розмірі 912 грн.,
або 0,0003 відсотків на підставі
свідоцтва про право власності на
майновий пай члена КСП (майновий
сертифікат) від 07 жовтня 2003 року. При
житті його дружина залишила йому
заповіт на все майно, копія заповіту,
яка належним чином посвідчена
уповноваженою особою виконкому
Шершенецької сільської ради,
додається. Він прийняв спадщину,
оскільки на час відкриття спадщини
проживав разом зі спадкодавцем та
звернувся до нотаріальної контори за
оформленням спадщини. Однак нотаріус
відмовив йому у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом у
зв'язку з відсутністю оригіналу
державного акту на право приватної
власності на землю, який був втрачений.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 1223, 1225, 1268 ЦК України, позивач ОСОБА_4
просив суд визнати за ним в порядку
спадкування за заповітом після смерті
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 право
власності на земельну ділянку, площею
3,017 га, надану для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
яка розташована на території
Шершенецької сільської ради
Кодимського району Одеської області за
межами села, яка належала померлої на
підставі державного акту на право
приватної власності на землю від 15
березня 2004 року, виданого Кодимською
районною державною адміністрацією
Одеської області, та право власності на
майновий паї члена КСП-СТОВ "Маяк" в
розмірі 912 грн., або 0,0003 відсотків, на
підставі свідоцтва про право власності
на майновий пай члена КСП (майновий
сертифікат) від 07 жовтня 2003 року (а.с. 2-3).

Представник відповідача, Шершенецької
сільської ради Кодимського району
Одеської області, в судове засідання не
з'явився, але надав письмові пояснення,
у яких позов визнав (а.с. 22).

Представник, третьої особи, Відділу
Держземагентства в Кодимському районі
Одеської області, в судове засідання не
з'явився, просив суд розглянути справу
за відсутністю представника (а.с. 23).

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_4 задоволено частково. Суд визнав
за ОСОБА_4 в порядку спадкування за
законом право приватної власності на
земельну ділянку для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва № 28/320, площею 3,02 га,
яка розташована на території
Шершенецької сільської ради
Кодимського району Одеської області та
належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_5 на підставі втраченого
державного акту на право приватної
власності на землю серії ІІІ-ОД № 069351,
виданого 15 березня 2004 року Кодимською
районною державною адміністрацією
Одеської області відповідно до
розпорядження № 64 від 28 січня 2004 року
та зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 235. В решті
позову відмовлено (а.с. 27-29).

В апеляційній скарзі СТОВ "Маяк"
просить рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову,
мотивуючи тим, що рішення суду
стосується його прав та обов'язків,
оскільки товариство користується
спірною земельною ділянкою
безперервно з 2001 року й набуло право
власності на ділянку за набувальною
давністю, тому має право на захист
свого права на володіння майном до
набуття права власності на нього. Крім
того, суд першої інстанції порушив
норми процесуального і матеріального
права, оскільки в матеріалах справи
відсутній документ, який підтверджує,
що позивач перебував у шлюбі з
померлої, у довідках наданих сільською
радою зазначена інша особа, ніж
спадкодавець, позивач не довів, що
сільська рада порушила його право на
спадщину та суд помилково застосував
ст. 392 ЦК України, так як право власності
на спадкове майно могло виникнуть у
позивача лише після державної
реєстрації майна (а.с. 33-36).

Сторони у справі та третя особа в
судове засідання не з'явилися, про
розгляд справи сповіщені належним
чином.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми процесуальними
правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у даному випадку їх неявка в
суд не перешкоджає розглядові справи і
не порушує право на доступ до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги СТОВ "Маяк",
пояснення на апеляцію представника
СТОВ "Маяк", Юдіна О.В., перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга СТОВ "Маяк" підлягає
задоволенню за таких підстав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку" від 24 жовтня 2008
року, викладених у п. 8 постанови № 12,
при поданні апеляційної скарги особою,
яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК
права на апеляційне оскарження, у тому
числі особою, яка не брала участі у
справі, про права та обов'язки якої суд
першої інстанції питання не вирішував,
подання скарги на ухвалу суду, що не
підлягає апеляційному оскарженню,
суддя-доповідач відповідно до цієї
норми та частини третьої статті 297 ЦПК
постановляє ухвалу про відмову в
прийнятті апеляційної скарги. Якщо
зазначені обставини будуть
встановлені після прийняття
апеляційної скарги до розгляду,
апеляційний суд постановляє ухвалу про
закриття апеляційного провадження у
справі за такою скаргою.

В апеляційній скарзі товариство
посилалось на те, що СТОВ "Маяк"
користується спірною земельною
ділянкою безперервно з 2001 року й має
право на захист свого права на
володіння майном до набуття права
власності на нього та надало
відповідний документ.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції стосується прав та
обов'язків СТОВ "Маяк" й воно має право
на його оскарження в апеляційному
порядку.

Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.
Часом відкриття спадщини є день смерті
спадкодавця (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
право на спадкування мають особи,
визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦК України.

Частинами 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України
визначено, що спадкоємець за заповітом
чи за законом має право прийняти
спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5 (а.с. 8).

До складу спадкового майна ОСОБА_5
входить земельна ділянка, площею 3,02 га,
наданої для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
яка розташована на території
Шершенецької сільської ради
Кодимського району Одеської області за
межами села, яка належала їй на
підставі державного акту на право
приватної власності на землю від 15
березня 2004 року, виданого Кодимською
районною державною адміністрацією
Одеської області, та майновий паї члена
КСП-СТОВ "Маяк" в розмірі 912 грн., або 0,0003
відсотків на підставі свідоцтва про
право власності на майновий пай члена
КСП (майновий сертифікат) від 07 жовтня
2003 року (а.с. 7, 13).

За життя ОСОБА_5 заповіт не склала, тому
позивач ОСОБА_4 як її чоловік є
спадкоємцем спадкового майна померлої
за законом першої черги.

Державний нотаріус Кодимської
районної державної нотаріальної
контори відмовила позивачу у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом у зв'язку з відсутністю
оригіналу державного акту на право
приватної власності на землю, який був
втрачений (а.с. 4).

Вирішуючи спадковий спір, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
ОСОБА_4, є чоловіком спадкодавця,
прийняв спадщину, оскільки на час
відкриття спадщини проживав разом зі
спадкодавцем, державний нотаріус
відмовив йому у оформленні спадщини,
тому згідно із ст. 392 ЦК України є
підстави для визнання за ним право
власності на спадщину.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо,
оскільки судом порушені норми
процесуального та матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюються на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивач ОСОБА_4 повинен був довести в
судовому засіданні обставини, на які
посилався як на підставу свого позову,
а саме, те, що він на момент смерті
спадкодавця перебував з нею у шлюбі та
те, що він на цей час проживав з нею
постійно.

Однак в порушення положень ст. ст. 10, 60,
179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої
інстанції не з'ясував повно та всебічно
обставини, які мають значення для
вирішення справи, та не дослідів і не
надав належної оцінки наявним у справі
доказам.

Так, в матеріалах справах відсутні
належні та допустимі докази, які
підтверджують те, що позивач на час
відкриття спадщини перебув у шлюбі із
спадкодавцем, і є спадкоємцем першої
черги, тому вказана обставина, яка має
суттєве значення для вирішення цього
спору не доведена.

Обґрунтовуючи обставини постійного
проживання з спадкодавцем на час
відкриття спадщини, позивач надав суду
довідки Шершенецької сільської ради
№998 від 15 жовтня 2013 року та №999 від 15
жовтня 2013 року (а.с. 9, 11).

Однак із довідки сільради № 999
вбачається, що ОСОБА_5 була
зареєстрована та проживала у АДРЕСА_1
по день смерті (а.с. 9).

А із довідки № 998 вбачається, що позивач
ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав
у АДРЕСА_2 (а.с. 11).

З копії паспорта, виданого на ім'я
позивача, вбачається, що він
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 без
зазначення вулиці (а.с. 6).

Крім того, у вказаних довідках
зазначена особа по батькові ОСОБА_5, а
ОСОБА_5 має по батькові ОСОБА_5

Таким чином, оцінуючи наявні у справі
докази з урахуванням їх
переконливості, належності і
допустимості кожний доказ окремо та у
їх сукупності, колегія суддів вважає,
що не доведено те, що позивач проживав
постійно із спадкодавцем на час
відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що
особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи захисту цивільного права.

Пленум Верховного Суду України у п. 9
постанови № 5 "Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду" роз'яснив, що уточнюючи
позовні вимоги або заперечення проти
позову, суд визначає характер спірних
правовідносин сторін, зміст їх
правових вимог і матеріальний закон, що
їх регулює, і яким належить керуватися
при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен
з'ясувати предмет позову (що конкретно
вимагає позивач), підставу позову (чим
він обґрунтовує свої вимоги) і зміст
вимоги (який спосіб захисту свого права
він обрав). З'ясовується правильність
об'єднання кількох однорідних вимог,
наявність у позивача інших вимог до
відповідача, які можуть бути
пов'язаними між собою, для вирішення
питання про їх об'єднання або
роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У
відповідача суд з'ясовує суть
заперечення проти позову та характер
такого заперечення (процесуальний чи
матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень
сторін, обставин, на які посилаються
інші особи, які беруть участь у справі,
а також норм права, які підлягають
застосуванню, суд визначає факти, які
необхідно встановити для вирішення
спору, і які з них визнаються кожною
стороною, а які підлягають доказуванню
(предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні
обставини, що наведені у заяві, то
зазначення позивачем конкретної
правової норми на обґрунтування позову
не є визначальним при вирішенні судом
питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215
цього Кодексу суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги.

З позовної заяви вбачається, що позивач
обґрунтовував свої вимоги тим, що він
успадкував майно ОСОБА_5 в порядку
спадкування за заповітом, але суд
задовольнив вимоги з підстав того, що
позивач є спадкоємцем першої черги за
законом, хоча в матеріалах справи
відсутня заява позивача у
відповідності до ч. 2 ст. 31 ЦПК України
про зміну підстав позову й справа
розглянута за його відсутністю без
уточнення підстав позову.

Таким чином, судом першої інстанції
порушений принцип цивільного
судочинства - диспозитивності,
передбачений ст. 11 ЦПК України.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

Відповідачем у справі є Шершенецька
сільська рада Кодимського району
Одеської області, але ні в позовній
заяві позивачем не зазначено, ні в
рішенні суду першої інстанції не
приведені мотиві, з яких суд встановлює
наявність того, чи дійсно сільрада
порушує права позивача та якими саме
діями відбуваються ці порушення та
якими доказами це підтверджується.

За таких обставин, виконуючи
повноваження суду апеляційної
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про те, що позивачем ОСОБА_4 не
доведено в судовому засіданні
належними й переконливими доказами те,
що відповідач, Шершенецька сільська
рада, порушує його права на спадщину.
Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК
України його вимоги не підлягають
захисту судом.

Таким чином, вимоги ОСОБА_4 є
незаконними, необґрунтованими й
задоволенню не підлягають.

Порушення суду першої інстанції норм
процесуального права, а саме, ст. ст. 3, 10,
11, 57, 60, 179, 212, 213, 215, 215 ЦПК України, та
матеріального права, а саме, ст. ст. 392,
1218, 1223, 1268 ЦК України, у відповідності
до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції й ухвалення нового рішення
про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч.1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Маяк"
задовольнити, рішення Кодимського
районного суду Одеської області від 04
грудня 2013 року скасувати й ухвалити
нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_4 до
Шершенецької сільської ради
Кодимського району Одеської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору, Відділ
Держземагенства у Кодимському районі
Одеської області, про визнання права
власності на спадщину в порядку
спадкування за заповітом, відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік