Провадження № 2/522/553/14
Приморський районний суд м. Одеси в
головуючого-судді Абухіна Р.Д.,
за участю секретаря Гонтар Н.Є.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,- "Про визнання
недійсним договору дарування",-
Позивач звернувся до суду з позовом по
якому просить суд визнати недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1 від
23.12.2003 року, укладений між позивачем та
відповідачем та зареєстрований під № 90
та посвідчений державним нотаріусом
Першої Одеської державної
нотаріальної контори Савіною К.П.
Позивач, будучи сповіщеним належним
чином, до суду не з'явився, представник
позивача подав заяву, по якій просить
суд справу розглянути за відсутності
представника позивача, позовні вимоги
підтримує, просить суд їх задовольнити,
не заперечує проти заочного розгляду
справи.
Відповідач, будучи сповіщеним належним
чином, шляхом розміщення оголошень а
засабах масової інформації, до суду не
з'явився, у зв'язку з чим суд вважає за
можливе ухвалити по справі заочне
рішення суду.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає позов підлягаючим задоволенню
на підставі встановлених фактичних
обставин по справі.

Правовідносини між сторонами по справі
є цивільно-правовими та урегульовані
положеннями ЦК України.

По справі встановлені наступні
фактичні обставини.

Позивач стала власником АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
12.09.2001 року, за реєстровим № 2-1020,
посвідчений Першою Одеською державною
нотаріальною конторою, що вбачається з
копії технічного паспорта від 18.12.2003
року, наявної в матеріалах справи ( а.с.
8-9).

23.12.2003 року позивач уклав нотаріально
посвідчений договір дарування
вказаної квартири з відповідачем
ОСОБА_2 ( а.с. 18).

З тексту позовної зави позивача
вбачається, що позивач ОСОБА_1 розуміла,
договір дарування, як договір
довічного утримання дарувальника
взамін на перехід права власності на
квартиру до відповідача.

З моменту підписання договору
відповідачем не була здійснена
реєстрація договору дарування у КП
«ОБТІ та РОН» (ст. 182 ЦК України), не
зареєструвалась за місцем знаходження
квартири та не здійснила
переоформлення документів на своє ім'я,
що свідчить про те, що відповідач
фактично не прийняв дар.

З матеріалів справи вбачається, що
згодом у позивача виникли проблеми зі
здоров'ям, які тривають до теперішнього
часу, що підтверджується довідками та
висновками лікарських установ (а.с. 28-48).

Також з матеріалів справи вбачається,
що позивач самостійно несе витрати
утриманню даної квартири, сплаті
житлово-комунальних послуг, що
підтверджується копіями квитанцій,
наявних в матеріалах справи ( а.с. 20-26).

З позову вбачається, що позивач в 2013
році звернулась до відповідача, з тим,
що обдарована не виконує зобов'язання
по договору довічного утримання, на що
отримала відповідь, що між позивачем та
відповідачем було укладено договір
дарування, а не довічного утримання.

Враховуючи вищевикладене, договір
дарування був фіктивним тобто без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися договором
дарування.

Як було встановлено під час розгляду
справи та не спростовано сторонами по
справі вищезазначений договір
дарування квартири був вчинений з
метою приховання укладання договору
довічного утримання.

Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу , іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовленні ним.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків встановлених законом

Підставою для виникнення цивільних
прав та обов'язків є юридичні факти,
якими в цивільному праві є обставини,
наявність, яких тягне встановлення,
зміну, припинення або інші
трансформації цивільних прав і
обов'язків (цивільних правовідносин).

Як зазначено в п.п.19,20 Постанови Пленуму
ВСУ №9 від 06.11.2009 року « Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визначення правочинів недійсними»,
відповідно до ст. 229-233 ЦК України
правочин, вчинений під впливом помилки,
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилась сторона правочину ( ст.229 ЦК (
435-15)), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним повинна
довести, що така помилка дійсно мала
місце, а також що вона має істотне
значення. Норми ст. 230 ЦК України ( 435-15)
не застосовуються щодо однорідних
правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України одним
із юридичних фактів, який є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків, є договори та інші
правочини.

Правочином (різновидом яких є договори)
є дії особи, безпосередньо спрямовані
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Стаття 202 ЦК України визначає правочин
як дію особи, спрямовану на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Правочин являє собою вольові дії,
спрямовані на досягнення певного
результату, тобто є обставиною, з
настанням якої закон пов'язує
виникнення, зміну або припинення
цивільних правовідносин.

Двосторонній правочин - це погоджена
дія двох сторін, спрямована на
встановлення, зміну, припинення тощо
цивільних правовідносин. Двосторонні
правочини є договорами, для яких
характерне узгодження волевиявлення
двох сторін.

Право на захист є складовою частиною
самого суб'єктивного права поряд із
правом на власні дії, а також правом
вимагати певної поведінки від
зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту,
якщо він не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства (ч. 2
ст. 15 ЦК України).

З наведеного вище вбачається, що
позивач помилялась стосовно укладення
нею угоди, не мала волевиявлення на
безпідставне відчуження квартири та
вважала, що уклала договір довічного
утримання.

Відповідач по справі до судового
засідання не з'явилась, не скористалась
своїм правом надати суду докази на
підставу своїх вимог.

Висновки суду відповідають вимогам
норм права, на які посилається суд під
час розгляду справи і фактичним
обставинам по справі, а також
підтверджується зібраними по справі
доказами.

При розгляду справи суд всебічно і
повно з'ясував суть договору, дійсне
волевиявлення їх учасників, а також
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору, який
виник по даній справі.

Ухвалюючи рішення по дійсні справі, суд
забезпечує законність у сфері майнових
відносин сторін, охорони інтересів
суспільства, прав громадян, у
запобіганні цивільним
правопорушенням.

Суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

У рішенні суду повно відображені
обставини, які мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки, які є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

На підставі викладеного й керуючись ст.
ст. 203, 229,230, 719 ЦК України ст. ст. 7, 8, 10, 11,
15, 209, 212-215, 223-226, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2,- "Про визнання
недійсним договору дарування",-
задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
кв.АДРЕСА_1 ( реєстровий номер 379пр-55-2150)
від 23.12.2003 року, зареєстрований під № 90
від 23.12.2003 року та посвідчений
державним нотаріусом Першої Одеської
державної нотаріальної контори
Савіною К.П., укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2.

Заочне рішення суду може бути
переглянуто судом, що його ухвалив за
письмовою заявою відповідача. Заяву
про перегляд заочного рішення може
бути подано протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Позивач має право подати апеляційну
скаргу на заочне рішення протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
якщо позивач не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, він
може подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя:
Абухін Р.Д.