КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/355/14-ц
Провадження №2/319/119/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2014 року
смт Куйбишеве

Куйбишевський районний суд
Запорізької області в складі:

головуючого судді
Скляра С.Ю.,

при секретарі судового засідання
Поньці Н.А.,

з участю позивача
ОСОБА_1,

відповідача
ОСОБА_2,

представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Куйбишевського
районного суду Запорізької області
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

На підставі частини 3 статті 209
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК України) в судовому
засіданні 02 червня 2014 року проголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

09 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогою про
стягнення майнової шкоди, а саме,
грошових коштів, витрачених нею на
оплату послуг адвоката, який
представляв інтереси потерпілого та
позивача при розгляді кримінальної
справи. В обґрунтування своїх позовних
вимог позивач ОСОБА_1 зазначила, що
вироком Куйбишевського районного суду
Запорізької області від 10 червня 2013
року відповідач ОСОБА_2 був визнаний
винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч.1 ст.126 Кримінального
кодексу України (далі - КК України). В
задоволенні цивільного позову в
кримінальній справі про стягнення
витрат, понесених цивільним позивачем
та потерпілим на оплату юридичних
послуг адвоката було відмовлено,
оскільки вони не відносяться до
судових витрат у порядку кримінального
судочинства. На оплату послуг адвоката,
який представляв інтереси потерпілого
та цивільного позивача позивач ОСОБА_1
витратила 6000 грн., тому просить
стягнути зазначену суму, як майнову
шкоду, з відповідача ОСОБА_2. В правове
обґрунтування позивач ОСОБА_1
посилається на Постанову Кабінету
Міністрів України від 26 квітня 2006 року
№590 «Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ»
(далі - Постанова КМУ №590).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
заявлені вимоги підтримала, прохала
позов задовольнити, надала судові
відповідні пояснення. Зокрема,
пояснила, що у кримінальній справі за
обвинуваченням ОСОБА_2 вона набула
процесуального статусу законного
представника малолітнього потерпілого
ОСОБА_4. Інтереси потерпілого у
кримінальній справі та представника
позивача представляв адвокат ОСОБА_5.
Його повноваження були підтверджені
ордером від 07 травня 2012 року та ордером
19 серпня 2013 року, виданим на підставі
договору про надання правової
допомоги. Адвокатом впродовж судового
розгляду кримінальної справи
складалися відповідні процесуальні
документи, він безпосередньо
здійснював представництво інтересів
потерпілого та представника позивача в
судових засіданнях. За надану правову
допомогу ОСОБА_1 здійснила оплату в
загальну сумі 6000 грн., проте обсяг та
вид наданої адвокатом правової
допомоги сторонами угоди у будь-який
спосіб не оформлювалися. Вважає, що
понесені нею у кримінальній справі
витрати на правову допомогу адвоката є
шкодою, розмір якої підлягає
відшкодуванню на підставі стст.22,1166
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України).

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
повідомив про те, що позов ним не
визнається.

Позицію відповідача підтримав його
представник ОСОБА_3, який в судовому
засіданні пояснив, що участь адвоката
ОСОБА_5 у кримінальній справі за
обвинуваченням ОСОБА_2 в якості
представника інтересів малолітнього
потерпілого ОСОБА_4 належним чином
оформлена не була. Хоча розгляд
кримінальної справи тривав протягом
2011-2013 рр., однак договір про надання
правової допомоги між адвокатом і
ОСОБА_1 було укладено лише 19 серпня 2013
року. Цей договір не містить умов щодо
розміру, порядку обчислення винагороди
адвоката, витраченого часу та не
підтверджує розмір сплаченої ОСОБА_1
суми, яка нею пред'явлена до стягнення з
відповідача. Витрачений адвокатом час
на підготовку документів у
кримінальній справі доказами не
підтверджено, а посилання позивача на
Постанову КМУ №590 є безпідставними. До
того ж, витрати ОСОБА_1, понесені нею в
ході розгляду кримінальної справи, не є
збитками, а тому підстави для їх
стягнення відсутні.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них докази, вважає, що
позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні факти і
відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справа вбачається, що 05
вересня 2011 року ОСОБА_1 звернулась до
Куйбишевського районного суду
Запорізької області із скаргою
приватного обвинувачення про
притягнення ОСОБА_2 до кримінальної
відповідальності за фактом завдання
малолітньому ОСОБА_4 умисних легких
тілесних ушкоджень, які потягли за
собою короткочасний розлад здоров'я
(а.с.).

Вироком Куйбишевського районного суду
Запорізької області від 10 червня 2013
року ОСОБА_2 було засуджено за ч.1 ст.126
КК України з призначенням покарання у
виді штрафу в розмірі 680 грн. і на
підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України
звільнено від покарання у зв'язку із
закінченням строку давності
притягнення до кримінальної
відповідальності. Постановлено про
стягнення з ОСОБА_2 5000 грн. на користь
ОСОБА_1 на відшкодування моральної
шкоди і відмовлено у задоволенні її
позову в частині стягнення
матеріальної шкоди та витрат на
правову допомогу (а.с.13-17).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 19 серпня 2013 року апеляційні
скарги законного представника
неповнолітнього потерпілого ОСОБА_1 і
засудженого ОСОБА_2 задоволено
частково. Вирок Куйбишевського
районного суду Запорізької області від
10 червня 2013 року щодо ОСОБА_2 змінено.
Вирок уточнений тим, що відмова у
задоволенні позову ОСОБА_1 про
стягнення матеріальної шкоди і витрат,
пов'язаних з наданням їй юридичної
допомоги, здійснена в рамках цього
кримінального провадження. Роз'яснено
ОСОБА_1 її право на звернення до ОСОБА_2
з цими відповідними цивільними
позовами в порядку цивільного
судочинства. Розмір моральної шкоди,
яку стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
в інтересах неповнолітнього
потерпілого ОСОБА_4 зменшено до 2500 грн..
В решті вирок залишено без змін (а.с.11-12).

У вищевказаній кримінальній справі
ОСОБА_1 набула процесуального статусу
законного представника
неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4,
який є її сином.

Відповідно до вимог стст.49,50,52
Кримінально-процесуального кодексу
України 1960 року (далі - КПК України)
потерпілий, цивільний позивач у
кримінальній справі має право мати
представника, який користується
процесуальними правами осіб, інтереси
яких вони представляють.

Інтереси потерпілого ОСОБА_4 та
представника позивача у кримінальній
справі представляв адвокат ОСОБА_5 на
підставі ордеру від 07 травня 2012 року
(а.с.47).

Під час останнього розгляду
кримінальної справи судом апеляційної
інстанції за апеляційними скаргами
законного представника
неповнолітнього потерпілого ОСОБА_1 і
засудженого ОСОБА_2 інтереси
потерпілого ОСОБА_4 та представника
позивача представляв також адвокат
ОСОБА_5. Його повноваження
підтверджувались ордером серії АА
№018759 від 19 серпня 2013 року, виданим на
підставі договору про надання
юридичних послуг адвоката від 19 серпня
2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 (а.с.5,6,9-10).

За представництво інтересів
неповнолітнього потерпілого у
кримінальній справі адвокат ОСОБА_5
отримав від ОСОБА_1 грошові кошти на
загальну суму 6000 грн., а саме, за
квитанцією від 09 лютого 2012 року в сумі
3000 грн. і за квитанцією від 10 квітня 2013
року в сумі 3000 грн. (а.с.7,8).

Позивачем ОСОБА_1 заявлена вимога про
стягнення грошових коштів в сумі 6000
грн., витрачених нею на оплату послуг
адвоката, який представляв інтереси
потерпілого та позивача при розгляді
кримінальної справи. При цьому просить
стягнути зазначену суму, як майнову
шкоду, посилаючись на статті 22 і 1166 ЦК
України.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування.

Частиною другою цієї ж статті
визначено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм
або мір цивільно-правової
відповідальності, яка вважається
загальною, або універсальною, саме в
силу правил ст.22 ЦК України, оскільки в
частині першій зазначено, що особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Тобто
порушення цивільного права, яке
потягнуло за собою завдання особі
майнових збитків, саме по собі є
основною підставою для їх
відшкодування.

Щодо деліктної відповідальності слід
зазначити наступне.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

При цьому, діяння заподіювача шкоди має
містити всі ознаки, передбачені ст.1166
ЦК України, а саме: 1) воно повинно
заподіювати шкоду, 2) бути протиправним,
3) причинно пов'язаним зі шкодою, 4)
винним. Тому для застосування
позадоговірної відповідальності
потрібна наявність усіх елементів
складу цивільного правопорушення.

Важливим елементом доказування
наявності збитків у вигляді
очікуваного і не одержаного прибутку є
встановлення причинного зв'язку між
протиправними діями чи бездіяльністю
заподіювача та збитками потерпілої
сторони. Слід довести, що протиправна
дія чи бездіяльність заподіювача є
причиною, а збитки, які виникли у
потерпілої особи, - наслідком такої
протиправної поведінки.

З матеріалів справи вбачається, що
фактично позивач ОСОБА_1 ставить
питання про стягнення з відповідача на
її користь суму судових витрат на
отримання від адвоката правової
допомоги потерпілому та цивільному
позивачу при розгляді кримінальної
справи.

Витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката, понесені ОСОБА_1, у
зв'язку з реалізацією своїх
процесуальних прав при розгляді справ
в порядку кримінального судочинства,
віднесено процесуальним законом до
судових витрат. Такі витрати повинні
відшкодовуватися в порядку,
передбаченому відповідним
процесуальним законом, а тому вони не є
збитками і шкодою в розумінні стст.22,1166
ЦК України і не можуть бути стягнуті за
позовною вимогою про відшкодування
шкоди.

Посилання позивача ОСОБА_1 на Постанову
КМУ №590 не відповідає вимогам закону,
оскільки в даному випадку йде мова не
про компенсацію витрат на правову
допомогу надану позивачу при розгляді
справи в порядку цивільного або
адміністративного судочинства, а на
компенсацію витрат понесених
позивачем на правову допомогу при
розгляді справи в кримінальному
провадженні.

Закон України «Про гриничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI
також не врегульовує зазначені
відносини.

В той же час нормами КПК України не
передбачено відшкодування потерпілому
витрат, понесених ним у зв'язку з
отриманням ним правової допомоги.
Нормами ЦПК України також не
урегульований порядок відшкодування
позивачу витрат понесених ним на
правову допомогу при розгляді справи в
іншому судочинстві, а тому суд вважає,
що відсутні законні підстави для
задоволення позовних вимог позивача
ОСОБА_1 про стягнення з відповідача
ОСОБА_2 на її користь витрат на правову
допомогу в сумі 6000 грн..

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено, суд в порядку ст.88 ЦПК
України має підстави для стягнення з
неї на користь держави судових витрат в
сумі 243 грн. 60 коп., а саме, в межах суми
судового збору, який позивачем при
пред'явленні позову до суду сплачений
не був.

Керуючись стст.22,1166 ЦК України,
стст.10,11,60,88,209,212-215,218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди, -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживає за адресою: АДРЕСА_1, паспорт
громадянина України серії НОМЕР_1,
виданий Куйбишевським РВ УМВС України
в Запорізькій області від 24 жовтня 1995
року) судовий збір в дохід держави в
сумі 243 (двохсот сорока трьох) гривень 60
(шістдесяти) копійок (отримувач коштів:
Державний бюджет Куйбишевського
району Запорізької області; код
отримувача (код за ЄДРПОУ) 37892243; банк
отримувача: ГУ ДКСУ у Запорізькій
області; код банку отримувача (МФО) 813015;
рахунок отримувача №0152; код
класифікації доходів бюджету 22030001).

Рішення суду відповідно до частини 1
статті 223 ЦПК України набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції - Куйбишевський
районний суд Запорізької області
шляхом подання в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10-денного
строку з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: С.Ю.Скляр