АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И [1]

04 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Барановської
Л.В.,Мазурик О.Ф.,

при секретарі: Гура А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційні скарги
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5

на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 березня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: Головне
управління юстиції в м. Києві, Київська
міська рада про визнання частково
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом, державного акту
про право приватної власності на землю,
визнання права власності та поділ
будинковолодіння і земельної ділянки
та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про
виділ частки в спільному майні та
усуненні перешкод у користуванні
майном,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 17.03.2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, треті особи: Головне управління
юстиції в м. Києві, Київська міська рада
про визнання частково недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом, державного акту про право
приватної власності на землю, визнання
права власності та поділ
будинковолодіння та земельної ділянки
відмовлено.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3,ОСОБА_2 про виділ
частки в спільному майні та усуненні
перешкод у користуванні майном
задоволено частково. Вселено ОСОБА_5 в
будинок АДРЕСА_1 У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду
представники сторін подали апеляційні
скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за угодою про
надання правової допомоги, ставиться
питання про скасування судового
рішення та ухвалення нового про
задоволення позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у
повному обсязі та відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про
усунення перешкод в користуванні
власністю. Апелянт посилається на
незаконність та необґрунтованість
рішення суду першої інстанції,
помилковість висновків суду. Зазначає,
що суд не надав належної оцінки тому,
що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину
після смерті батька й за домовленістю з
матір'ю та братом не зверталися до
нотаріальної контори за оформленням
свідоцтв і лише після смерті матері
дізналися про те, що їх мати та брат
оформили спадщину на себе. Вважає, що
мати та брат незаконно оформили усю
спадщину на себе й вона має бути
перерозподілена з визнанням свідоцтв
про право на спадщину та актів на землю
частково недійсними.

Представник ОСОБА_5 за довіреністю -
ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить
рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог його
довірителя скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення про виділ його
частки у домоволодінні і земельній
ділянці та стягненні грошової
компенсації на його користь за
відхилення від ідеальної частки.
Посилається на те, що співвласник у
спільній частковій власності має право
на виділ своєї частки в натурі, такий
виділ є можливим, що підтверджено
висновками експертизи яким суд не
надав оцінки. На думку апелянта, суд не
урахував того, що розмежування
інженерних мереж можливе й після
виділу часток співвласників.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та
ОСОБА_6,яка є представником ОСОБА_5,
кожна свою апеляційну скаргу
підтримала з підстав наведених в ній,
проти задоволення іншої апеляційної
скарги заперечували.

ОСОБА_2, представники Головного
управління юстиції в м. Києві та
Київської міської ради в судове
засідання не з'явилися,повідомлені
належним чином, про що свідчать
зворотні поштові повідомлення
долучені до справи. Виходячи з положень
ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів
вважає за можливе розглянути справу за
їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційних скарг , перевіривши
законність і обгрунтованість
постановленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційні скарги не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер ОСОБА_7 - батько сторін по справі.
Після його смерті залишилося спадкове
майно у вигляді 12 частини
домоволодіння АДРЕСА_1, друга половина
майна належала дружині померлого -
ОСОБА_8

Спадкоємцями ОСОБА_7 першої черги за
законом були дружина та троє їх дітей.

Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР,
який діяв на час відкриття спадщини ,
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину:1) якщо він фактично вступив
в управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

До нотаріальної контори із заявами про
прийняття спадщини звернулися лише
ОСОБА_8- дружина померлого та його син
ОСОБА_5, які 21.03.1992 року в Перший
Київській державній нотаріальній
конторі отримали свідоцтва про право
на спадщину за законом - на 14 частину
будинку АДРЕСА_1, кожний.

Домоволодіння АДРЕСА_1 стало спільною
частковою власністю ОСОБА_8 якій
належало 34 частини та ОСОБА_5 якому
належить 14 частини.

17.01.2001 року ОСОБА_5 на підставі рішення
Київської міської ради № 202-1/923 від
29.06.2000 року отримав Державний акт на
право приватної власності на землю
згідно з яким йому передано в приватну
власність 14 частину земельної ділянки
розташованої на АДРЕСА_1 для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначали, що заяв про
прийняття спадщини після смерті батька
до нотаріальної контори вони не
подавали, з вимогами про встановлення
факту прийняття спадщини до суду не
зверталися.

Належних та допустимих доказів на
підтвердження факту прийняття
спадщини після смерті батька ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 не подано й у межах даної
справи.

З огляду на це , ураховуючи заяву
відповідача про застосування позовної
давності, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
пропустили строк для прийняття
спадщини після свого батька, підстави
для визнання поважними причин
пропуску строку майже на 20 років
відсутні, а отже відсутні й підстави
для визнання свідоцтва про право на
спадщину та державного акту на землю,
отриманих ОСОБА_5 частково недійсними.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду в цій частині й вважає,
що вони належним чином вмотивовані, а
доводи апеляційної скарги є
безпідставними.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_8

Із заявами про прийняття спадщини до
нотаріальної контори звернулися троє
її дітей - сторони по справі, які є
спадкоємцями першої черги за законом.

29.11.2010 р. державним нотаріусом
Першої Київської державної
нотаріальної контори видано свідоцтва
про право на спадщину за законом
відповідно до яких сторони отримали
по 13 частині спадкового майна.

Спадкове майно, на яке у вказаних
частинах видані свідоцтва про право на
спадщину складається із 34 частин
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 та 34
частин земельної ділянки від площі 0,1000
гектарів кадастровий № 88092001 за цією ж
адресою.

Таким чином спірне домоволодіння
стало об'єктом спільної часткової
власності сторін в якій ОСОБА_5
належить 12 ( 14+14= 12),а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
по 14 частки, кожному ( 34:3= 14).

У силу положень ст.ст.21, 24, 41
Конституції, ст.ст.319, 358 ЦК всі
громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, у тому числі
щодо захисту права спільної часткової
власності.

Виходячи із цих положень, правовий
режим спільної часткової власності
визначається гл.26 ЦК з урахуванням
інтересів усіх її учасників. Володіння,
користування і розпорядження
частковою власністю здійснюється за
згодою всіх співвласників, а за
відсутності згоди спір вирішується
судом. Незалежно від розміру часток
співвласники при здійсненні
зазначених правомочностей мають рівні
права.

Кожний з учасників спільної часткової
власності має право вимагати виділу в
натурі своєї частки із спільного майна.
Якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим,співвласник
який бажає виділу,має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки ( ч.1,2
ст.364 ЦК).

З моменту проведення виділу частки
одного із співвласників для нього
припиняється спільна часткова
власність на об'єкт власності.

Виділена в результаті поділу кожній
із сторін частина будинку та
господарських приміщень і будівель
повинна дорівнювати її частці у
спільній власності, становити
ізольовані приміщення у будинку із
самостійними джерелами опалення,
електро-, газо-, водопостачання ,
виходом з приміщення тощо.

У Висновку № 3287/11/4198/4199/4200/12-43
проведеної судової
будівельно-технічної експертизи
запропоновано варіанти поділу
домоволодіння та земельної ділянки
відповідно до часток співвласників.
Разом із цим зазначено, що для
забезпечення ізольованого
користування приміщенням необхідно
провести ремонтно-будівельні роботи, а
також квартири повинні бути
забезпечені інженерним устаткуванням.
Вартість і поточний перелік необхідних
робіт, а також вартість по влаштуванню
або переобладнанню систем інженерного
устаткування залежить від погодженої у
встановленому законом порядку
проектно-кошторисної документації.

Сторонами не подано доказів, щодо
можливості проведення
ремонтно-будівельних робіт необхідних
для відокремлення квартир,
розмежування інженерного
устаткування, розмежування системи
опалення, водопроводу, каналізації
тощо з метою забезпечення автономії
квартир та відповідну
проектно-кошторисну документацію, не
зазначено на кого із власників
покладається обов'язок здійснити ці
переобладнання та за чий рахунок.

Оскільки сторонами не було доведено ,що
виділ їх часток в натурі у спірному
житловому будинку є можливим, висновок
суду про відмову у задоволенні позовів
в цій частині є правильним й доводи
апеляційних скарг його не
спростовують.

До того ж , порушуючи питання про поділ
домоволодіння, жодна із сторін не
заявляла вимог щодо припинення
спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЗК
Україниволодіння, користування та
розпорядження земельною ділянкою, що
перебуває у спільній частковій
власності, здійснюються за згодою всіх
співвласників згідно з договором, а у
разі недосягнення згоди - у судовому
порядку.

Частиною 4 ст. 120 ЗК Українипередбачено,
що у разі набуття права власності на
житловий будинок, будівлю або споруду
кількома особами право на земельну
ділянку визначається пропорційно до
часток осіб у праві власності жилого
будинку, будівлі або споруди.

Отже, сторони мають право на земельну
ділянку відповідно до своїх часток у
домоволодінні.

Згідно п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 16
квітня 2004 року «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» у справах за позовом учасників
спільної власності на землю про
встановлення порядку володіння й
користування спільною земельною
ділянкою, на якій розташовані належні
їм жилий будинок, господарські будівлі
та споруди суд з'ясовує і враховує
можливість нормального користування
будинком і здійснення догляду за ним,
розташування господарських будівель,
споруд, необхідність зведення
будівель, розташування плодово-ягідних
насаджень співвласників, можливість
проходу з вулиці на подвір'я тощо.
Враховуються також вимоги санітарних
правил і правил протипожежної безпеки,
в разі неможливості перенесення
співвласником господарських будівель
і насаджень на надану в його
користування частину ділянки суд має
обговорити питання про відповідну
грошову компенсацію.

Виходячи з того ,що спірне
домоволодіння не поділено в натурі,суд
дійшов вірного висновку про
відсутність підстав для поділу в
натурі і земельної ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Отже, власник порушеного права може
скористатися не будь-яким, а цілком
конкретним способом захисту свого
права.

Право на визначення предмету та
підстав позову належить виключно
позивачеві (ст. ст. 27, 31 ЦПК України)

Позовних вимог про встановлення
порядку користування спільною
частковою власністю сторони не
заявляли, не ставили й питання щодо
зміни часток у спільній частковій
власності на спірне домоволодіння, або
про стягнення від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості частки у зв'язку з
неможливістю виділу частки в натурі та
припинення права спільної часткової
власності.

За таких обставин доводи апеляційних
скарг про неправильне вирішення спору
колегія суддів до уваги прийняти не
може.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції вважає,що висновки суду
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Всі висновки суду першої інстанції
щодо пред'явлених у рамках даної справи
позовних вимог повно та послідовно
викладені у мотивувальній частині
оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
указаних висновків суду, апеляційні
скарги не містять.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 березня 2014 -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 2610/19140/2012

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 6437
/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Юзькова О.Л.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Прокопчук Н.О.