Справа № 242/895/14-ц
Провадження № 2/242/408/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року Селидівський міський
суд Донецької області у складі
головуючого судді Черкова В.Г., при
секретарі Кідрон О.М., за участю
представника позивача
ОСОБА_1,представника відповідача -
Старенченко Ф.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Селидове цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ДП «Селидіввугілля» в особі
ВП «Шахта Україна» про стягнення
недоплачених сум середнього заробітку,
-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною
заявою до ДП «Селидіввугілля» в особі
ВП «Шахта Україна» про стягнення
недоплачених сум середнього заробітку,
в якій зазначив, що перебуває у
трудових відносинах з відповідачем.
Працює на шахті «Україна» з 03 січня 2011
р. в якості підземного прохідника.
04.10.2012 р. під час виконання трудових
обов»язків з ним стався нещасний
випадок на виробництві. Висновком МСЕК
від 30.01.2013 р. йому первинно встановлено
25% втрати професійної працездатності.
Відповідно до висновку ЛКК № 320 від
30.01.2013 р., № 960 від 28.03.2013 р., № 2760 від
24.09.2013 р., його з 01.04.2013 р. переведено на
легшу нижче оплачувану роботу. Наказом
№ 365-К від 01.04.2013 р. його було тимчасово
переведено на посаду гірничого
робітника з тарифною ставкою 7,49 грн.
Виконувана робота є нижче оплачуваною
відносно попередньої, але за ним не
було збережено попередній середній
заробіток у порушення вимог ч.2 ст.170
КЗпП України. Крім того, у зв»язку з
порушенням його прав як працівника, він
вважає, що йому спричинено моральну
шкоду, оскільки він не отримував
достатньо і передбачену законом
заробітну плату. З вини відповідача
відчував матеріальну скруту, не міг
оплачувати в повному обсязі комунальні
платежі, докладав додаткові зусилля,
щоб утримувати сім»ю, організовувати
життя та дозвіл сім»ї. Він постійно
перебував у стресовому стані, нервував,
втратив спокій, у нього погіршився сон.
Просить суд, стягнути з відповідача
66301,18 грн. в рахунок недоплачених сум
середнього заробітку за весь час
виконання більш легкої роботи, а саме
за період з 01.04.2013 року до 01.03.2014 р.
Зобов»язати проводити оплату у розмірі
не меншому середньої заробітної плати
на весь період тимчасового переводу.
Стягнути з відповідача моральну шкоду
у розмірі 5000,00 грн.

Позивач в судове засідання не з»явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином. Надав
заяву, в якій просить розглянути справу
в його відсутність за участю його
представника за довіреністю ОСОБА_1

Представник позивача за довіреністю
ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні
вимоги позивача підтримала та просила
задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача за
довіреністю Старенченко Ф.І. в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала, в
обґрунтування своїх заперечень
пояснив, що у період з 01.04.2013 року до
01.03.2014 р. позивач був тимчасово
працевлаштований у відповідності з
медичним висновком. Питання збереження
середнього заробітку за робітниками,
які ушкодили здоров»я на виробництві
врегульоване ст..9 ЗУ «Про охорону
праці», яким передбачено, що за
працівниками, які втратили
працездатність у зв»язку з нещасним
випадком на виробництві або
професійним захворюванням,
зберігається середня заробітна плата
на весь період до відновлення
працездатності або до встановлення
стійкої втрати професійної
працездатності. Законодавством
України не передбачено збереження за
рахунок роботодавця(підприємства)
середньої заробітної плати за
працівниками, які втратили
працездатність після встановлення
стійкої втрати професійної
працездатності, на весь період до
відновлення працездатності. Позивачу
вперше було встановлено стійка втрата
професійної працездатності 30.01.2013 р.
Увесь спірний період часу з 01.04.2013 року
до 01.03.2014 р. він отримував відшкодування
утраченої частини заробітку у
відповідності до ЗУ «Про
загальнообов»язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності». На підставі
вищевикладеного, просить відмовити
позивачеві у задоволенні позову у
повному обсязі.

Вислухавши представників позивача та
відповідача, дослідивши інші матеріали
справи, судом встановлено, що ОСОБА_3
працює в ДП «Селидіввугілля» ВП «шахта
Україна» з 03 січня 2011 р. в якості
підземного прохідника, що
підтверджується трудовою книжкою
серії НОМЕР_1 (а.с.24-36). 04.10.2012 р. під час
виконання трудових обов»язків з ним
стався нещасний випадок на
виробництві, що підтверджується Актом
про нещасний випадок, пов»язаний з
виробництвом від 12.10.2012 р.( а.с. 10-13);
висновком МСЕК від 30.01.2013 р. йому
первинно встановлено 25% втрати
професійної працездатності, дату
перегляду призначено на 30.01.2014 р.(
а.с.14-15); Наказом ВП «Шахта Україна» ДП
«Селидіввугілля» № 365-К від 01.04.2013 р.
ОСОБА_3 прохідника дільниці № 3
переведено гірничим робітником з
погодинною тарифною ставкою 7,49
строком на 6 місяців за станом
здоров»я(а.с.16); згідно наказу № 983-К ВП
«Шахта Україна» ДП «Селидіввугілля»
від 30.09.2013 р. на підставі довідки ВКК при
Селидівській поліклініці № 2760 від
24.09.2013 р. прохіднику ділянки № 3 ОСОБА_3
переведеному гірничим робітником
поверхні в ОТК з 01.04.2013 р. строком на 6
місяців за станом здоров»я, дозволено
працювати гірничим робітником
поверхні ОТК строком до п»яти місяців.

Конституцією України ч.4 ст.43
передбачено, що кожен має право на
заробітну плату не нижче той, яка
визначена законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
04.10.2012 року з позивачем стався нещасний
випадок на ВП «Шахта «Україна» ДП
«Селидіввугілля» під час виконання
трудових обов'язків та 30.01.2013 р. йому
вперше було встановлено стійка втрата
професійної працездатності. З 01.04.203
року по 01.03.2014 року позивач був
переведений на легшу роботу за
професією гірник поверхні першого
розряду до Відділу технічного контролю
ВП «Шахта «Україна», відповідно до
лікарських рекомендацій. Судом
встановлено, і сторонами не
заперечується, що ця робота позивача
була нижче оплачуваною ніж робота за
попередньою професією позивача -
прохідник.

Фактично у період з 01.04.2013 року по 01.03.2014
року позивач отримував заробітну плату
відповідно до виконаної роботи і
встановленої часової тарифної ставки
9,99 грн. за професією гірник поверхні
першого розряду.

Згідно довідки № 1- 450 від 03.04.2014 р.,
виданої ДП «Селидіввугілля ВП «шахта
Україна» , ОСОБА_3 на підставі наказу №
365-к від 01.04.2013 р. переведений гірничим
робочим поверхні та середня заробітна
плата за ним не збережено.

Відповідно до ст.170 КЗпП України
працівників, які потребують за станом
здоров»я надання легшої роботи,
власник або уповноважений ним орган
повинен перевести, за їх згодою, на
таку роботу у відповідності з медичним
висновком тимчасово або без обмеження
строку. При переведеннi за станом
здоров'я на легшу нижчеоплачувану
роботу за працiвниками зберiгається
попереднiй середнiй заробiток протягом
двох тижнiв з дня переведення, а у
випадках, передбачених законодавством
України, попереднiй середнiй заробiток
зберiгається на весь час виконання
нижчеоплачуваної роботи або надається
матерiальне забезпечення за
загальнообов'язковим державним
соцiальним страхуванням.

Відповідно до ст..9 ЗУ «Про охорону
праці» за працівниками, які втратили
працездатність у зв'язку з нещасним
випадком на виробництві або
професійним захворюванням,
зберігаються місце роботи (посада) та
середня заробітна плата на весь період
до відновлення працездатності або до
встановлення стійкої втрати
професійної працездатності. У разі
неможливості виконання потерпілим
попередньої роботи проводяться його
навчання і перекваліфікація, а також
працевлаштування відповідно до
медичних рекомендацій.

Судом встановлено, і сторонами не
заперечується, що у період з 01.04.203 року
по 01.03.2014 року позивач отримував
відшкодування утраченої частини
заробітку у відповідності до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» (за
травмою від 04.10.2012 року).

Позиція представника відповідача
ґрунтується виключно на твердженні, що
відповідно до ст. 9 Закону України «Про
охорону праці» передбачено, що за
працівниками, які втратили
працездатність у зв'язку з нещасним
випадком на виробництві або
професійним захворюванням,
зберігається середня заробітна плата
на весь період до відновлення
працездатності.

З огляду на вищевказані норми
трудового законодавства України, суд
вважає цю позицію представника
відповідача помилковою та такою, що не
ґрунтується на вимогах закону, та
спростовується наявними в справі
документами.

Суд приходить до висновку, що дії
відповідача щодо незбереження за
позивачем попереднього середнього
заробітку протягом двох тижнів з дня
переведення 01.04.2013 року його за станом
здоров'я на легшу нижчеоплачувану
роботу за професією гірник поверхні
першого розряду до Відділу технічного
контролю ВП «Шахта «Україна», порушує
трудові права позивача ОСОБА_3, що є не
припустимим.

Тому позовні вимоги ОСОБА_3 в частині
зобов»язання відповідача сплатити
ОСОБА_3 в рахунок недоплачених сум
середнього заробітку протягом двох
тижнів з дня переведення 01.04.2013 року за
станом здоров'я на легшу нижче
оплачувану роботу за професією гірник
поверхні першого розряду, підлягає
задоволенню.

Крім того, позивач в позовній заяві
просить стягнути моральну шкоду.

Обґрунтовуючи вимоги про
відшкодування моральної шкоди, позивач
послався на те, що він не отримував
достатньо і передбачену законом
заробітну плату. З вини відповідача
відчував матеріальну скруту, не міг
оплачувати в повному обсязі комунальні
платежі, докладав додаткові зусилля,
щоб утримувати сім»ю, організовувати
життя та дозвіл сім»ї. Він постійно
перебував у стресовому стані, нервував,
втратив спокій, у нього погіршився сон.

Відповідно із ст. 23 ЦК України, моральна
шкода полягає у фізичній болі та
стражданнях, які фізична особа
отримала внаслідок каліцтва чи іншого
ушкодження здоров»я, що дає підстави
суду вважати про заподіяння позивачеві
моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовуються особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» у позовній заяві про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди має бути зазначено, в чому
полягає ця шкода, якими неправомірними
діями чи бездіяльністю її заподіяно
Позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

При визначенні розміру моральної
шкоди, доводи позивача щодо характеру
та обсягу завданих йому моральних і
душевних страждань, внаслідок
порушення трудового законодавства;
характеру немайнових втрат, їх
тривалості й можливості відновлення;
тяжкості вимушених змін у її життєвих
стосунках; порушенні нормальних
життєвих зв'язків і стосунків з
колективом, погіршення стану здоров'я
не є обґрунтованими та підтвердженими
доказами.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на підставі які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інші
обставини, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно з абзацом 2 п. 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювана, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні.

Позивач не надав до суду доказів, якими
підтверджується факт заподіяння йому
моральних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі він оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, позовні вимоги в частині
відшкодування моральної шкоди є
необгрунтованими і задоволенню не
підллягають.

На підставі вищевикладеного, суд,
оцінивши представлені докази, вивчивши
матеріали справи, законодавство, що
регулює дані правовідносини, дійшов до
висновку, що позов ОСОБА_3 підлягає
частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 57, 60, 213-218 ЦПК України,
ст..ст.23,1167 ЦК України, ст..43 Конституції
України, ст..9 ЗУ « Про охорону праці»
ст..170 КЗпП України, суд , -

ВИРІШИВ:

Позову ОСОБА_3 до ДП «Селидіввугілля» в
особі ВП «Шахта Україна» про стягнення
недоплачених сум середнього заробітку
- задовольнити частково.

Зобов»язати ДП «Селидіввугілля»
сплатити на користь ОСОБА_3 в рахунок
недоплачених сум середнього заробітку
протягом двох тижнів з дня переведення
01.04.2013 року за станом здоров'я на легшу
нижче оплачувану роботу за професією
гірник поверхні першого розряду.

В решті позовних вимог ОСОБА_3
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засідання під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя