У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом прокурора
м. Ірпеня Київської області до
Ірпінської міської ради Київської
області, ОСОБА_3 про скасування рішення
та визнання недійсним державного акта
на право власності на земельну ділянку
за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє
в інтересах ОСОБА_3, на рішення
апеляційного суду Київської області
від 19 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року прокурор м. Ірпеня
Київської області звернувся до суду з
зазначеним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що результатами проведеної
перевірки у порядку нагляду за
додержанням і застосуванням законів
під час надання земельних ділянок у
власність встановлено, що рішення
Ірпінської міської ради Київської
області від 9 вересня 2004 року
№ 864-25-ХХІУ «Про передачу земельних
ділянок у приватну власність», яким
передано безкоштовно в приватну
власність для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд
ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1 га по
АДРЕСА_1, ухвалено без прийняття
рішення про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою, без його
розробки і погодження з відповідними
органами. Просив визнати незаконним з
моменту прийняття та скасувати
рішення Ірпінської міської ради
Київської області № 864-25-ХХІУ від 9
вересня 2004 року «Про передачу
земельних ділянок у приватну
власність» у частині передачі ОСОБА_3 в
приватну власність для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
земельної ділянки площею 0,1 га по
АДРЕСА_1; визнати недійсним виданий на
підставі цього рішення державний акт
серії КВ № 032990 від 8 жовтня 2004 року на
право власності на земельну ділянку та
скасувати його державну реєстрацію і
витребувати із незаконного володіння
ОСОБА_3 зазначену земельну ділянку та
повернути її територіальній громаді м.
Ірпінь в особі Ірпінської міської ради
Київської області.

Крім того, п. п. «а» п. 1 рішення
Ірпінської міської ради Київської
області № 779-23-XXIV від 17 червня 2004 року
ОСОБА_3 виділено земельну ділянку з
резерву міськвиконкому по АДРЕСА_1 під
будівництво індивідуального жилого
будинку за типовим проектом, проте умов
виділення земельної ділянки та підстав
набуття ОСОБА_3 прав на неї рішення не
містить, що позивач вважає підставою
для визнання незаконним і скасування
рішення міської ради у вказаній
частині.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 19
квітня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Київської області від 19 вересня
2013 року рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 19
квітня 2013 року скасовано та ухвалено
нове рішення про задоволення позову.

Визнано незаконним з моменту
прийняття та скасовано рішення
Ірпінської міської ради Київської
області № 864-26-ХХІY від 9 вересня 2004
року «Про передачу земельних ділянок в
приватну власність» у частині передачі
ОСОБА_3 в приватну власність для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд земельної ділянки площею 0,1 га
по АДРЕСА_1.

Визнано незаконним з моменту
прийняття та скасовано п. п. «а» п. 1
рішення Ірпінської міської ради
Київської області № 779-23-XXIV від 17
червня 2004 року «Про виділення
земельних ділянок громадянам під
індивідуальне будівництво жилих
будинків у м. Ірпінь» щодо виділення
ОСОБА_3 із резерву міськвиконкому
земельної ділянки площею 0,1 га по
АДРЕСА_1 під будівництво
індивідуального жилого будинку за
типовим проектом.

Визнано недійсним державний акт
серії КВ № 032990 від 8 жовтня 2004 року на
право власності на земельну ділянку та
скасовано його державну реєстрацію.

Витребувано із незаконного
володіння ОСОБА_3 зазначену земельну
ділянку та повернуто її територіальній
громаді м. Ірпінь в особі Ірпінської
міської ради Київської області.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення апеляційного суду
Київської області від 19 вересня 2013 року
і залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що рішенням
Ірпінської міської ради Київської
області від 17 червня 2004 року №
779-23-ХХІУ «Про виділення земельних
ділянок громадянам під індивідуальне
будівництво житлових будинків в м.
Ірпінь» виділено ОСОБА_3 земельну
ділянку із резерву міськвиконкому,
визначеного рішенням 16 сесії ХХІУ
скликання від 4 грудня 2003 року за № 535,
площею 0,1 га по АДРЕСА_1 під будівництво
індивідуального жилого будинку за
типовим проектом загальною площею 82,93
кв.м, житловою площею 49,83 кв.м.

Рішенням Ірпінської міської ради
Київської області від 9 вересня 2004
року № 864-25-ХХІУ «Про передачу
земельних ділянок у приватну
власність» ОСОБА_3 передано
безкоштовно в приватну власність для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель та
споруд земельну ділянку площею 0,1 га по
АДРЕСА_1 в існуючих межах. На підставі
цього рішення ОСОБА_3 видано державний
акт серії КВ № 032990 від 8 жовтня 2004
року на право власності на зазначену
земельну ділянку.

На підставі звернення начальника
відділу містобудування та архітектури
Ірпінської міської ради Київської
області Копача М.І. від 27
листопада 2012 року заступником
прокурора м. Ірпеня Київської області
постановлено провести перевірку
додержання і застосування земельного
законодавства відділом Держкомзему м.
Ірпеня Київської області при наданні
в приватну власність земельної ділянки
по АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з пропущення
позивачем позовної давності і
необґрунтованості позовних вимог у
зв'язку з їх недоведеністю.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що проведеною прокуратурою перевіркою
встановлено прийняття міською радою
оспорених рішень з порушенням ст. ст. 116,
118 ЗК України.

Повністю погодитись з такими
висновками не можна.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;чи
є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Таким вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 116 ЗК України (у
редакції, чинній на час прийняття
міською радою оспорюваних рішень)
громадяни набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень.

Згідно зі ст. 118 ЗК України (у редакції,
чинній на час прийняття міською радою
оспорюваних рішень) громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідної ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. Рішення органів
виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування щодо приватизації
земельних ділянок приймається у
місячний строк на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки.

Суд апеляційної інстанції, констатуючи
доведеність порушення вимог
земельного законодавства при наданні
земельної ділянки ОСОБА_3, послався на
результати перевірки, проведеної
прокуратурою м. Ірпеня Київської
області.

Проте поза увагою суду апеляційної
інстанції залишилась та обставина, що
за результатами проведеної перевірки
встановлено порушення вимог ст. ст. 116,
118 ЗК України при прийнятті рішення
Ірпінської міської ради Київської
області від 9 вересня 2004 року №
864-25-ХХІУ «Про передачу земельних
ділянок у приватну власність» та
рішення Ірпінської міської ради
Київської області № 779-23-XXIV від 17
червня 2004 року «Про виділення
земельних ділянок громадянам під
індивідуальне будівництво жилих
будинків у м. Ірпінь» в частині
передачі у приватну власність
земельних ділянок по АДРЕСА_1 та по
АДРЕСА_2. Відомості щодо висновків цієї
перевірки про порушення земельного
законодавства при прийнятті вказаних
рішень в частині виділення і передачі у
власність ОСОБА_3 земельної ділянки по
АДРЕСА_1 справі відсутні.

Посилань на докази, що підтверджують
позов, рішення суду апеляційної
інстанції не містить, а сам факт
звернення прокурора до суду доказом у
розумінні ст. 57 ЦПК України не є.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно із вимогами ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна даність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі зроблено
до винесення ним рішення.

Пунктом 7 ст. 15 Закону України «Про
прокуратуру» встановлено, що
Генеральний прокурор України
відповідно до законів України видає
обов'язкові для всіх органів
прокуратури накази, розпорядження,
затверджує положення та інструкції.

Відповідно до п. п. 1.1, 2.1, 2.2 наказу
Генерального прокурора України «Про
організацію наглядової діяльності
органів прокуратури щодо захисту прав
і свобод громадян та інтересів
держави» від 15 квітня 2004 року № 6гн,
чинного на час прийняття міською радою
оспорюваних рішень, органи прокуратури
здійснюють наглядові функції за
додержанням і застосуванням законів
лише відносно органів виконавчої влади
та місцевого самоврядування при
прийнятті, виданні правових актів;
органів управління, контролю та
міжгалузевого нагляду виконавчої
влади. Наглядові заходи застосовуються
на рівні центральних і місцевих
органів виконавчої влади, місцевого
самоврядування, контролюючих органів з
урахуванням визначених пріоритетів.
Визнано за доцільне здійснювати такі
перевірки не рідше одного разу на
квартал незалежно від надходження
інформації про порушення закону.

У своїх поясненнях на позов Ірпінська
міська рада Київської області з
посиланням на зазначені норми права
просила застосувати до спірних
правовідносин позовну давність.

Суд апеляційної інстанції, у порушення
ст. ст. 213, 214 ЦПК України, таких пояснень
не перевірив, не встановив та не
зазначив у рішенні, чи мали місце
обставини, якими Ірпінська міська рада
Київської області обґрунтовувала
пропущення позивачем позовної
давності з огляду на зміст позовних
вимог, в достатньому обсязі не
визначився з початком перебігу
позовної давності і дійшов
передчасного висновку про пред'явлення
позову в межах позовної давності.

Разом з цим, не може бути залишеним в
силі і судове рішення суду першої
інстанції.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.
11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
установивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Таким чином, застосування позовної
даності є підставою для відмови в
позові в разі доведеності позовних
вимог.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позову з підстав пропущення позовної
давності, не врахував вищезазначені
роз'яснення, в рішенні не навів
висновків щодо доведеності позовних
вимог, а, відтак, дійшов передчасного
висновку про відмову у задоволенні
позову з підстав пропущення позовної
давності.

За таких обставин ухвалені судові
рішення не відповідають вимогам ст.
213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338
ЦПК України є підставою для скасування
ухвалених судових рішень з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345, 348 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 19
квітня 2013 року та рішення апеляційного
суду Київської області від 19
вересня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І.Амелін

В.П.Гончар

С.О.Карпенко

В.О.Савченко