АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/479/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Ричка С.О. Доповідач - Свистунова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого
Свистунової О.В.

суддів Ремеза
В.А., Міхеєвої В.Ю.,

при секретарі Яловій
Ю.О.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
правонаступників ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 11 липня
2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору:
перша Дніпродзержинська державна
нотаріальна контора про визнання заяви
про відмову від спадщини недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із позовною заявою до ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору: перша
Дніпродзержинська державна
нотаріальна контора про визнання заяви
про відмову від спадщини недійсною
(сплачений судовий збір у розмірі 107,30
грн.). Вказані вимоги, у відповідності
до ст.. 31 ЦПК України, було уточнено 27
березня 2013 року.

У обґрунтування своїх вимог зазначив,
що подана ним 22 вересня 2004 року до
Першої Дніпродзержинської державної
нотаріальної контори заява про відмову
від спадщини на користь відповідачки,
зареєстрована в нотаріальному реєстрі
за № 1-3458, є недійсною з підстав,
передбачених чинним законодавством,
оскільки відмова від прийняття
спадщини є безумовною і
беззастережною, тому прийнята 22
вересня 2004 року Першою
Дніпродзержинською державною
нотаріальною конторою заява від імені
позивача про відмову від спадщини на
користь відповідачки суперечить
вимогам діючого законодавства,
оскільки фактично подана позивачем під
умовою подальшого забезпечення
спадкоємицею, відповідачкою ОСОБА_4, на
користь якої позивач відмовився від
спадщини, його майнових прав у вигляді
сплати нею йому вартості частки у
спадщині, від якої позивач відмовився
на користь відповідачки, яка схилила
позивача до подання заяви про відмову
від спадщини на її користь, обіцяючи
йому компенсувати 45% вартості будинку,
ввела позивача в оману, оскільки
фактично не збиралась виконувати своє
зобов'язання, не зважаючи на те, що була
написана розписка відповідачкою
власноруч та складено заповіт на ім'я
позивача у разі її смерті. Вважає, що
вона лише використовувала таку
обіцянку як привід отримати частку, яка
належала позивачу в порядку
спадкування за законом після смерті
матері. Тобто, заяву про відмову від
спадщини на користь відповідачки,
позивач подавав фактично під умовою
подальшої компенсації відповідачкою
вартості частки позивача у спадщині,
від якої він відмовився на її користь. У
зв'язку з тим, що позивач не знав, що
відповідачка по справі, має намір
ошукати його, що вона не збирається
компенсувати вартість частки, яка
належить позивачу у спадщини, він і
звернувся із зазначеними вимогами. Та
обставина, що позивач є спадкоємцем 1-ї
черги за законом, після смерті матері -
ОСОБА_6, підтверджується свідоцтвом про
його народження, паспортом громадянина
України та свідоцтвом про смерть його
матері. Ту обставину, що позивачем
подана заява про відмову від спадщини
на користь відповідачки не безумовно і
беззастережно, як цього вимагає діюче
законодавство, а під умовою
компенсації нею вартості його частки у
спадщині, підтверджував наступними
доказами: розпискою, написаною
власноруч відповідачкою, ОСОБА_4 від
01.01.2006 р.; її заповітом на користь
позивача, посвідченим 27.03.2007 р.
державним нотаріусом Вільногірської
державної нотаріальної контори Канюга
О.В. за реєстровим № 60; змістом її
письмових пояснень по цивільній справі
№ 2-4264/10 та поясненнями свідків.

Рішенням Заводського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 11 липня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_5
задоволено. Визнано заяву, подану
ОСОБА_5, до Першої Дніпродзержинської
нотаріальної контори 22 вересня 2004 року
та зареєстровану в реєстрі № 976 по
спадковій справі № 735/04 про відмову від
спадщини після смерті ОСОБА_6, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на користь ОСОБА_4 -
недійсною.

Ухвалою Заводського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 07
листопада 2013 року виправлено допущену
судом описку та усунуто недоліки.

З таким рішенням суду першої
інстанції не погодилась відповідачка
ОСОБА_4 та звернулась з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та
постановити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Вважає, що судом неправильно
встановлені обставини, які мають
значення для справи внаслідок
неправильного їх дослідження та
оцінки.

Ухвалою колегії суддів судової
палати по цивільним справам
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 03 червня 2014 року Залучено
до участі у даній справі в якості
правонаступників відповідачки ОСОБА_4,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, її дітей -
ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Зазначені особи
апеляційну скаргу підтримали.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
позивача, суд першої інстанції
керувався положеннями ст.ст. 230 ч.1, 1274
ЦК України, а також виходив з
наступного.

Тобто, суд першої інстанції у
оскаржуваному рішенні виходив з того,
що підстави визнання правочину
недійсним передбачені ст. 230 ЦК України,
як такий що вчинений під умовою
подальшого забезпечення
відповідачкою, на користь якої позивач
відмовився від частини в спадщині,
майнових прав позивача у вигляді
сплати відповідачкою вартості частини
у спадщині, від якої позивач
відмовився. Згідно ст. 1274 ЦК України,
спадкоємець за законом має право
відмовитись від прийняття спадщини на
користь будь-кого із спадкоємців за
законом не залежно від черги. Відмова
від прийняття спадщини може бути
визнана судом не дійсною з підстав,
встановлених статтями 225, 229-231, 233 цього
Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК
України, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману,
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин визнається
судом недійсним.

Судом першої інстанції встановлено і
зазначене підтверджено письмовими
матеріалами справи, що відповідно до
свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.5).
Після її смерті відкрилась спадщина.
Судом встановлено, що спадкове майно
складається з житлового будинку та
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд площею 0,0818 га та для
ведення особистого підсобного
господарства площею 0,008 га, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджено свідоцтвом про право на
спадщину від 29.08.1957 року державним
актом на право власності на земельну
ділянку та витягом з реєстру прав
власності на нерухоме майно ( а.с. 70,71). 22
вересня 2004 року позивач ОСОБА_5
відмовився від належної йому частки у
спадщині на користь сестри ,
відповідачки у справі ОСОБА_4 (а.с.7). В
свою чергу відповідачка по справі
ОСОБА_4 подала заяву до нотаріальної
контори про прийняття спадщини у
визначений законом строк. Свідоцтво
про право на спадщину за законом
відповідачка отримала лише 25 березня
2005 року, тобто через рік після смерті
матері. Данні обставини не
заперечуються сторонами.

Суд першої інстанції обґрунтовуючи
свої висновки виходячи з пояснень
представників сторін, свідків та
письмових доказів, які були долучені до
матеріалів справи, вважає, що у
позивача не було реального наміру
відмовлятися від своєї частки у
спадщині, а тому вважав обґрунтованою
вимогу позивача щодо визнання
недійсною його відмову від прийняття
спадщини, та як наслідок в подальшому
визнання недійсним частково Свідоцтво
про прийняття спадщини за законом від
25.03.2005 р. № 4-93, дана вимога відповідає
положенням статті 1301 ЦК України, де
зазначається, що свідоцтво про право на
спадщину визнається недійсним за
рішенням суду, якщо буде встановлено,
що особа, якій воно видане не мала права
на спадкування, а також в інших
випадках встановлених законом.

Тобто, суд першої інстанції вважає, що
в даному випадку є порушення істинної
волі позивача щодо отримання своєї
частки у спадковому майні, яка знайшла
своє відображення в омані з боку
відповідачки, відповідно до положень
ст. 230 ЦК України, що підтверджується
розпискою написаною відповідачкою
власноруч і в якій вона бере на себе
обов'язок, у зв'язку з відмовою позивача
від частки у спадщині на її користь,
продати спадковий будинок, та віддати
45% від суми продажу будинку, та частково
в рахунок цих 45% від суми продажу
будинку у листопаді 2005 р. передала 600
(шістсот) євро (а.с.8), хоча на теперішній
час відповідач відмовляється
продавати будинок. Заповітом від 27.03.2007
р. який склала відповідачка на ім'я
позивача, який був посвідчений
державним нотаріусом Вільногірської
державної нотаріальної контори Канюга
О.В. за реєстровим № 602, яким заповіла
позивачу 9/20 частин житлового будинку
АДРЕСА_1 (а.с.9), але згодом цей заповіт
скасувала.

Саме за зазначених обставин, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що позовні вимоги позивача є законними,
обґрунтованими, повністю доведеними
письмовими доказами, та такими, що
підлягають задоволенню.

Із вищезазначеними висновками суду
першої інстанції колегія суддів не
погоджується із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. У
відповідності до вимог ст.. 59 ЦПК
України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Однак, надані та заявлені позивачем,
у обґрунтування заявленого позову,
докази, не підтверджують та не доводять
вимоги його позовної заяви.

Відповідно до ст.1273 ЦК України
спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитись від прийняття
спадщини протягом строку,
встановленого ст.1270 цього Кодексу.
Відмова від прийняття спадщини є
безумовною і беззастережною. Відмова
від прийняття спадщини може бути
відкликана протягом строку,
встановленого для її прийняття.

Виходячи із загального принципу
презумпції правомірності правочину, та
з огляду на те, що дії державного
нотаріуса, який прийняв заяву від
позивача про відмову від спадщини,
позивачем не оскаржувались та під
сумнів не ставились взагалі жодним
учасником процесу, вважається, що
нотаріус вчинив нотаріальну дію, яка
відповідає вимогам чинного
законодавства України без порушень
порядку вчинення такої дії. Судом
встановлено, що нотаріусом, в тому
числі, роз'яснювались позивачу
наслідки його відмови від спадщини та
подання ним такої заяви до органів
нотаріату. Позивач діяв добровільно, на
власний розсуд, та без будь-якого тиску
або примусу щодо нього при написанні та
поданні цієї заяви до нотаріальної
контори. Зазначені обставини також
було встановлено рішенням суду, що
набрало законної сили, від 09 лютого 2012
року, дані обставини не оскаржувались і
сторонами, а тому зазначений факт не
підлягає доказуванню (ст.. 61 ЦПК
України).

Пунктом 19 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 N 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
відповідно до статей 229 - 233 ЦК України
правочин, вчинений під впливом помилки,
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману (стаття 230 ЦК,
мають існувати саме на момент вчинення
правочину). Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
омана дійсно мала місце, а також, що
вона має істотне значення.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки позивачем не надано суду
належних доказів у підтвердження
заявлених вимог. Тобто, зазначені
обставини свідчать про те, що ніяких
належних доказів на підтвердження
омани, яка б дійсно мала місце,
позивачем суду не надано, а посилання
на перелік дій що були вчинені
відповідачкою у період з часу
прийняття спадщини та до часу
скасування свого заповіту не є
належними доказами у підтвердження
вчинення правочину під впливом омани, а
відтак і позовні вимоги позивача не
знайшли свого підтвердження у суді, а
тому, відсутні підстави для його
задоволення, оскільки, рішення у
вказаній категорії справ не може
ґрунтуватись на свідченнях свідка та
показаннях самого позивача.

Так, відмова від прийняття спадщини
може бути відкликана протягом строку,
встановленого для її прийняття. Однак,
позивач, у визначений законодавством
строк з відповідною заявою не
звернувся, та не надав суду належних
доказів у підтвердження поважності
причин його пропуску.

Тобто, колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції не було встановлено
належних обставин у справі. Таким
чином, на сьогоднішній день, спірне
майно є власністю відповідачки.
Відповідачка, як власник, на свій
розсуд розпоряджається майном, що
перебуває у її власності. Натомість,
суд першої інстанції належним чином не
з'ясувавши обставини у справі, зробив
висновки які ґрунтуються виключно на
припущеннях, які не можуть бути
підставою для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправомірності не застосування судом
першої інстанції при задоволенні
позовних вимог, в тому числі, і строку
позовної давності, передбачений ст. 257
ЦК України, колегія суддів не приймає,
та вважає, що суд першої інстанції
правомірно визначив причини його
пропуску поважними, та визначив, що у
відповідності до ч.5 ст.267 ЦК України,
якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

У зв*язку з порушенням судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити, оскаржуване рішення суду
скасувати та відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог, як
необґрунтованим.

Керуючись ст.,ст.209,303,307,309,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
правонаступників ОСОБА_4 -
задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 11 липня 2013 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору:
перша Дніпродзержинська державна
нотаріальна контора про визнання заяви
про відмову від спадщини недійсною -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: