АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4703/14
Справа № 205/8187/13-ц
Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Чубуков О.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2014 року

м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

Судді-головуючого: ОСОБА_2

Суддів колегії:
ОСОБА_3, ОСОБА_4

при секретарі Яловій
Ю.О.

розглянувши апеляційні скарги
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_5
на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 27 березня 2014
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості та за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» про
визнання кредитного договору частково
нікчемним, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 27 березня 2014 року
у задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості та
зустрічного позову ОСОБА_5 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» про
визнання кредитного договору частково
нікчемним– відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачі,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, ставлять питання
про скасування рішення суду та
ухвалення нового по суті їх позовних
вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 31.08.2006
року був укладений договір №б/н. ОСОБА_5
отримала кредит у розмірі 2000.00 грн. зі
сплатою відсотків за користування ним
у розмірі 36.00% на рік.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідач визнала факт отримання нею
кредиту шляхом оформлення платіжної
карти на підставі її заяви, позовні
вимоги банку визнала частково, однак
вказану заяву і Умови та правила
надання банківських послуг не вважає
укладеним кредитним договором.

Із розрахунку заборгованості
вбачається що станом на 31.08.2013 року у
розмірі 35 748.66 грн, яка складається з 32
898.77 грн, заборгованість по процентам за
користування кредитом за період з
02.10.2008 року по 31.08.2013 року, а також 500.00
грн штраф (фіксована частина); та 2349.89
грн штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд 1 інстанції виходив із того,
що початок перебігу позовної давності
за зверненням ПАТ КБ “ПриватБанк” до
відповідача за кредитним договором
розпочався 31.08.2006 року, остання
операція з даною карткою проведена
26.10.2007 року. Сплинув термін повернення
кредиту 26.04.2008 року. Відповідно до п. 9.4
положень укладеного між сторонами
договору та Умов, платіжна картка мала
бути закрита протягом 6 місяців після
настання строку погашення чергового
платежу, банк звернувся до суду 26.09 2013
року, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК
України сплив строку позовної давності
є підставою для відмови в позові із
врахуванням заяви відповідача про це.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права, оскільки згідно
із ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов’язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання, а відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК
України позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін. Зокрема п. 5.5 Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам термін позовної давності по
вимогам про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди неустойки — пені, штрафів
за даним договором встановлено
сторонами тривалістю 5 років.

Згідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком
договору є час, протягом якого сторони
можуть здійснити свої права і виконати
свої обов'язки відповідно до договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_5 перестала сплачувати щомісячні
платежі на повернення кредиту та
процентів у жовтні 2007 року, кінцевим
терміном повернення кредиту є 26.04.2008
року, що є початком перебігу позовної
давності, таким чином виходячи з умов
договору вказаний строк для банку
сплинув 26.04.2011 року, а з позовом він
звернувся 26.09.2013 року, при цьому не
зазначив жодної поважної причини його
пропуску.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України). Як вбачається з
матеріалів справи, 27 березня 2014 року
відповідач в судовому засіданні подав
заяву про застосування строку позовної
давності .

Посилання в апеляційній скарзі на
порушення судом першої інстанції норм
та принципів процесуального права є
голослівними та спростовуються
текстом судового рішення і матеріалами
цивільної справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що
зобов’язання відповідача не
припинені, оскільки той фактично
продовжує користуватись кредитом, - не
спростовують висновків суду про сплив
позовної давності, оскільки сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови в позові.

Що стосується зустрічних позовних
вимог ОСОБА_5 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» про визнання
кредитного договору, укладеного між
Публічним акціонерним товариством
комерційний банк «Приватбанк» та
ОСОБА_5 в частині збільшення суми
кредиту до 10 000 грн. /п.3.2 та п. 5.3. Умов та
правил надання банківських послуг/
нікчемним

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 вказала, що з доданого ПАТ КБ
«Приватбанк» розрахунку
заборгованості видно, що сума кредиту
отриманого ОСОБА_5 від 31 серпня 2006 року
збільшилась у вересні 2007 року до 10 000,00
грн.

Відповідна умова кредитного договору,
що передбачає можливість збільшення
кредитного ліміту міститься у п.3.2 та
п.5.3 Умов та правил надання банківських
послуг, які ОСОБА_5 не підписувала.

У зв’язку з чим ОСОБА_5 просить визнати
кредитний договір між Публічним
акціонерним товариством Комерційний
банк «Приватбанк» та ОСОБА_5 в частині
збільшення суми кредиту до 10 000 грн. –
нікчемним.

Відповідно до вимог ч.3 - ч.5 ст.203
ЦК України, якою передбачено загальні
вимоги необхідні для чинності
правочину, встановлено, що
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
та вчинятися у формі, встановленій
законом, при цьому ст.205 ЦК України
передбачено, що правочин може
вчинятися усно чи в письмовій формі.

Зі змісту п.2 ч.1 ст.208 ЦК України
вбачається, що правочини між фізичною
та юридичною особою, крім правочинів,
передбачених частиною першою статті 206
цього Кодексу мають вчинятися у
письмовій формі

Згідно ст. 1055 ЦК України
кредитний договір укладається у
письмовій формі, а кредитний договір,
укладений з недодержанням письмової
форми є нікчемним.

Положеннями ч.2 ст.207 ЦК України
передбачено, що правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.215 УК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203
цього Кодексу.

Згідно вимог ЦК України,
кредитні відносини здійснюються на
підставі кредитного договору, що
укладається між кредитором і
позичальником у письмовій формі. У
кредитному договорі передбачається
мета, сума і строк кредиту, умови і
порядок його видачі і погашення, види
забезпечення зобов'язань позичальника,
відсоткові ставки, порядок плати за
кредит, обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту.

Як вбачається з матеріалів
справи, при укладенні спірного
договору Позивачу були відомі усі
умови договору та не існувало ніяких
інших умов.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень

Судом не приймаються доводи
ОСОБА_5, щодо недотримання письмової
форми кредитного договору, оскільки
вони спростовуються наявним в
матеріалах справи примірником заяви
від 31.08.2006 р. які підписані обома
сторонами, а саме ОСОБА_5 та
уповноваженою особою банку, з
відтиском круглої печатки фінансової
установи. Тобто відсутні вагомі доводи
та підстави для визнання кредитного
договору нікчемним.

Посилання в апеляційній скарзі на
неправильну оцінку доказів не може
бути прийнято до уваги, оскільки згідно
із ст. 212 ЦПК України виключне право
оцінки доказів належить суду 1
інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються, оскільки
зводяться до повторень обставин
справи, викладених у позовній заяві, та
цитування норм діючого законодавства і
не спростовують правильність
висновків суду.

Судом 1 інстанції у досить повному
обсязі з’ясовані права та обов'язки
сторін, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов’язковою підставою
для скасування чи зміни рішення не
встановлено, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
наданих доказів, підстав для виходу за
межі апеляційної скарги не вбачається,
тому апеляційний суд приходить до
висновку, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, і його слід залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк», ОСОБА_5 – відхилити

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 27 березня 2014 року
– залишити без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту проголошення, але може
бути оскаржено протягом двадцяти днів
в касаційному порядку.

Судді колегії: