Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючої - Кожух
О.А..

суддів - Леска
В.В., Кондора Р.Ю.

при секретарі -
Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, що
діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення
Хустського районного суду від 14 квітня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Хустського РВ ГУ ДМС
України в Закарпатській області про
виселення без надання іншого житла, та
зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визнання членами сім'ї,
права на проживання та користування
житловим приміщенням та зобов'язання
не чинити перешкод у проживанні та
користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, в якому просив виселити
відповідачів з будинку. Позов
мотивував тим, що він в порядку
спадкування після смерті батька ОСОБА_5
є власником житлового будинку, що
розташований в АДРЕСА_1. У вказаному
будинку також зареєстровані та
проживають відповідачі, самостійно
звільнити займане приміщення не
бажають, що порушує його законні права
та інтереси як власника будинку.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пред'явили зустрічний
позов, у якому просили визнати їх
членами сім'ї померлого ОСОБА_5, визнати
за ними право на проживання та
користування житловим приміщенням за
адресою АДРЕСА_1 та зобов'язати
відповідача за зустрічним позовом не
чинити їм перешкод у проживанні та
користуванні вищевказаним житловим
приміщенням.

Рішенням Хустського районного суду від
14 квітня 2014 року в задоволенні
первісного позову ОСОБА_2 - відмовлено.
Зустрічний позов задоволено: - визнано
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 членами сім'ї
померлого ОСОБА_5, які разом проживали
за адресою: АДРЕСА_1; - визнано за ОСОБА_3
та ОСОБА_4 право на проживання та
користування житловим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1; - зобов'язано ОСОБА_2
не чинити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перешкод у
проживанні та користуванні житловим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 судові витрати в сумі 243 грн. 60
коп.

Представником позивача подано
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм процесуального та матеріального
права, невідповідності висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити первісний позов та
відмовити у задоволенні зустрічного
позову.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання у визначений час не
з'явились, про час і місце розгляду
справи повідомлялись належним чином,
про що свідчать повідомлення про
вручення поштових відправлень (а.с. 77-81).
Клопотань про відкладення розгляду
справи не надходило. Судова колегія,
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
розглянула справу за відсутності осіб,
які беруть участь у справі. Відповідно
до положень ст. 197, ч. 2 ЦПК України,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посила ється як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову та
задовольняючи зустрічний позов суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 складали сім'ю
і їх слід визнати членами сім'ї
померлого ОСОБА_7, останній дав згоду на
їх проживання та реєстрацію у
належному йому будинковолодінні і їх
позовна вимога про визнання права на
проживання за вищевказаною адресою є
підставною та обґрунтованою. Суд
вважав, що підстав для їх виселення без
надання іншого житлового приміщення -
немає.

Проте такі висновки не відповідають
обставинам справи і рішення суду
ухвалено з неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи,
власником житлового будинку та
земельної ділянки, що розташовані в
АДРЕСА_1, є ОСОБА_2, що стверджується
витягами з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно (а.с.7-9).
Реєстрація права власності на земельну
ділянку проведена 15.10.2013, реєстрація
права власності на будинок проведена
23.12.2013. У будинку зареєстровані та
проживають ОСОБА_6, ОСОБА_3 (а.с.27, 35-36, 42).
У січні 2014 року ОСОБА_2 направляв їм
вимогу про звільнення житлового
будинку (а.с.10), яка не виконана.

ОСОБА_3 було надано суду свідоцтво про
вінчання, відповідно до якого ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 25 січня 2001 року обвінчались у
храмі Святих Апостолів Петра і Павла
(а.с.30). Проте згідно довідки настоятеля
св.. Петро-Павлівського храму с. Лунка в
книзі реєстрації приходу таке
свідоцтво про вінчання не
зареєстровано, а в разі наявності
такого - вважати його недійсним (а.с.40).

В той же час, виходячи з показань
свідків та довідок, виданих
Копашнівською сільською радою, з 2001
року ОСОБА_3 разом із своєю донькою
ОСОБА_4, яка на той час була
неповнолітньою, проживали разом із
ОСОБА_7 у його будинку, вели спільне
господарство (а.с.25, 27). Вони були
пов'язані спільним побутом із ОСОБА_7 -
спільно доглядали за будинком,
обробляли прилеглу до нього земельну
ділянку, мали спільний сімейний бюджет,
тощо, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 перебували на
утриманні у ОСОБА_7, в період хвороби
ОСОБА_7 позивачі за зустрічним позовом
доглядали за ним, надавали допомогу,
зверталися у його інтересах до лікаря.
Зазначене дає підстави визнати їх
членами сім'ї ОСОБА_5, і рішення суду в
цій частині слід залишити без змін.

Проте ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. Власником
будинку є позивач - ОСОБА_2.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові
належить право володіння, користування
та розпорядження своїм майном. За
змістом ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати захисту свого права
від особи, яка перешкоджає його
користуванню та розпорядженню своїм
майном, зокрема і шляхом виселення, а
власник сам визначає своє право
володіння і розпорядження власністю.

Права власника житлового будинку
визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку користуватися цим
житлом існує лише за наявності у
власника права приватної власності на
це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку на користування цим будинком
та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, права членів
сім'ї власника будинку на об'єкт
власності є похідними від прав самого
власника, а відтак - припинення права
власності особи на будинок припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим будинком.

Законом не передбачено у випадку зміни
власника будинку перехід прав і
обов'язків попереднього власника до
нового власника в частині збереження
права користування житлом членів сім'ї
колишнього власника будинку.

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає
збереження такого права користування
житлом лише для членів сім'ї, які
припинили сімейні відносини з
власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

Суд також прийняв до уваги заповіт,
складений ОСОБА_5 18.06.2008 на користь
ОСОБА_9, у якому заповідач зобов'язав
спадкоємця - ОСОБА_9 - надати право
довічного проживання ОСОБА_3 у
спадковому будинку (а.с.31). Проте з
інформації приватного нотаріуса
Хустського районного нотаріального
округу ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_9
відмовилась від прийняття спадщини за
заповітом а також від спадкування за
законом, подавши протягом
встановленого строку відповідну заяву.
Свідоцтво про право на спадщину за
законом отримав ОСОБА_2 (а.с.43).
Обов'язок, покладений спадкодавцем на
спадкоємця за заповітом, не
поширюється на спадкоємців за законом,
а отже ОСОБА_2 не має обов'язку надати
право довічного проживання ОСОБА_3 у
спадковому будинку.

Суд першої інстанції не врахував, що за
відсутності згоди власника на
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у будинку,
що належить позивачу на праві
приватної власності, наявні законні
підстави для захисту порушеного права
позивача щодо користування та
розпорядженням належним йому майном.
Таке право позивача обмежується
відповідачами, які проживають у
будинку та не звільняють належне
позивачу на праві власності житлове
приміщення. Це право підлягає захисту
на підставі положень ЦК України, що
регулюють права власника житлового
будинку та засади захисту права
власності, і відповідачі підлягають
виселенню із будинку, належного ОСОБА_2

Зважаючи на викладене рішення суду
першої інстанції через
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування судом норм матеріального
права (п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України) в
частині відмови у задоволення
первісного позову слід скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити. Рішення суду в частині
визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права на
проживання та користування житловим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та
зобов'язання ОСОБА_2 не чинити їм
перешкод у проживанні та користуванні
цим житловим приміщенням слід
скасувати, та у задоволенні таких
позовних вимог - відмовити.

Зважаючи на те, що позовні вимоги
сторін є немайнового характеру,
зустрічний позов частково задоволено,
апеляційний суд розподіл судових
витрат не проводить.

Керуючись ст. 304, п. п. 2, 3 ч.1 ст. 307, п. п. 3, 4
ч. 1 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє в
інтересах ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Рішення Хустського районного суду від
14 квітня 2014 року - в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову та в
частині розподілу судових витрат -
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового
будинку АДРЕСА_1.

Рішення Хустського районного суду від
14 квітня 2014 року - в частині визнання за
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права на проживання та
користування житловим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язання ОСОБА_2
не чинити їм перешкод у проживанні та
користуванні цим житловим приміщенням
- скасувати, та у задоволенні таких
позовних вимог - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено в касаційному
порядку шляхом подачі протягом
двадцяти днів касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуюча: Судді