АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 216/2671/13-ц 22-ц/774/1165/К/14
Справа № 216/2671/13-ц
Провадження 22ц/774/1165/К/14
суддя Філатов К.Б.
Суддя-доповідач - Турік
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Турік В.П.,

суддів: Братіщевої Л.А.,
Грищенко Н.М.,

при секретарі: Бевзі М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу представника відповідача
Публічного акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг» на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 05 вересня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг", третя особа
Первинна організація профспілки
трудящих металургійної і
гірничодобувної промисловості України
Публічного акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг», про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу.

Особи, які беруть участь у
розгляді справи:

представник відповідача Публічного
акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг» -
Майстренко Олександр Сергійович,

позивач ОСОБА_3,

представник позивача ОСОБА_3 та третьої
особи Первинної організації
профспілки трудящих металургійної і
гірничодобувної промисловості України
Публічного акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг» - ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Публічного
акціонерного товариства
"АрселорМіттал Кривий Ріг" (далі - ПАТ
"АМКР") з позовом про поновлення його на
роботі і стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що 25.03.1991р. був
прийнятий на роботу на Криворізький
металургійний комбінат ім. В.І. Леніна
(правонаступник ПАТ "АМКР") на посаду
інженера відділу зовнішньої
кооперації управління головного
механіка. Під час своєї трудової
діяльності переводився на інші роботи
та останньою роботою була робота
провідного інженера бюро стандартного
механоустаткування відділу
забезпечення устаткуванням і
запасними частинами управління глави
адміністрації по забезпеченню.

27.03.13р. згідно наказу № 270/л "Про
звільнення з підприємства в зв'язку з
скороченням штату ОСОБА_3" (далі - наказ
270/л), позивач був звільнений у в зв'язку
зі скороченням штату та відмовою від
переводу на запропоновані вакантні
місця на підприємстві.

Вважає своє звільнення не законним, так
як наказ № 78 від 20.01.2013р. «Про
вдосконалення організаційної
структури адміністрації з постачання»
(Далі за текстом - Наказ № 78) та наказ №
892 «Про вивільнення працівників» (Далі
за текстом - Наказ № 892), які були
підставою для його звільнення, виданні
з порушенням норм законодавства та
колективного договору, а саме: порушені
ст. 49-4 КЗпПУ, ст. 22 Закону України "Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності" (закон "Про профспілки"), п.
4.1 Колективного договору ПАТ "АМКР на
2007-2008роки, п. 2.15 Галузевої угоди
гірничо-металургійного комплексу
України на 2011-2012 роки (далі - галузева
угода), ст. 13 Конвенції МОП № 158 "Про
припинення трудових відносин з
ініціативи роботодавця" (далі
Конвенція МОП). Посилаючись на
вищезазначені порушення зазначає, що
відповідач не проінформував первинну
профспілкову організацію, членом якої
він є, про намічуване звільнення та не
провів консультації з профспілками про
заходи щодо запобігання звільнення
працівників чи зведення їх кількості
до мінімуму. Посилається на порушення
відповідачем вимог ст. 42 КЗпПУ, вважає,
що має переважне право на залишення на
роботі в порівняні з іншими
працівниками.

Крім того, посилається на порушення
відповідачем вимог ч. 2 ст. 40 КЗпПУ та
зазначає, що йому було запропоновано
перевестися на кілька посад, з чим він
погодився, але не зважаючи на це, був
звільнений. Вказує, що наказ про
звільнення був підписаний не
уповноваженою особою підприємства.

Вважаючи своє звільнення незаконним,
позивач просить суд визнати незаконним
та скасувати наказ № 270/л, поновити його
на роботі на ПАТ "АМКР" на посаді
провідного інженера бюро стандартного
механоустаткування відділу
забезпечення устаткуванням і
запасними частинами управління
підприємства, стягнути на його користь
заробітну плату за час вимушеного
прогулу у розмірі 17592,43 грн., допустити
негайне виконання рішення суду в
частині поновлення його на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в межах суми
платежу за один місяць та покласти на
службову особу, винну в незаконному
звільненні, обов'язок покрити шкоду,
заподіяну підприємству в зв'язку з
оплатою часу вимушеного прогулу.

Рішенням Центрально-міського
районного суду м. Кривого Рогу від 05
вересня 2013р. позовні вимоги ОСОБА_3 до
ПАТ "АМКР" про поновлення на роботі та
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу задоволено: визнано
незаконним наказ № 270/л, від 27.03.13р. "Про
звільнення з підприємства за
скороченням штату ОСОБА_3", поновлено
його на роботі на ПАТ "АМКР на посаді
провідного інженера бюро стандартного
механоустаткування відділу
забезпечення устаткуванням і
запасними частинами управління
підприємства стягнуто на користь
ОСОБА_3 заробітну плату за час
вимушеного прогулу в розмірі 17592,43 грн.,
допущено негайне виконання судового
рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
межах суми за один місяць. В решті
позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, в
апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права,
неповне з'ясування обставин справи, що
мають значення для вирішення справи,
просить відмінити рішення та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні
позовних вимог позивачу відмовити в
повному обсязі, оскільки судом не взято
до уваги, що видання наказу про
скорочення посади позивача та його
звільнення здійснено відповідачем в
межах його компетенції, вивільнення
ОСОБА_3 відбулось у відповідності до
вимог ст. 49-2 КЗпПУ та за наявності
необґрунтованої відмови профспілки в
наданні згоди на звільнення позивача.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та
поновлюючи його на роботі, суд першої
інстанції керувався п. 1 ст. 40 КЗпП
України, ст. 22 Закону України «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності» та виходив з порушення
роботодавцем ПАТ "АМКР" трудового
законодавства при вивільненні
працівників без попереднього
узгодження із профспілкою та за
наявності відмови профспілки у
наданні згоди на звільнення ОСОБА_3

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на ї
підтвердження; 3) які правовідносин
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач з 1 червня 2006 року працював на
посаді провідного інженера бюро
стандартного механоустаткування
відділу забезпечення устаткуванням і
запасними частинами управління
підприємством ПАТ "АМКР" (т. 1 а.с.9-14).

Адміністрацією ПАТ "АМКР" 20 січня 2012
року був виданий наказ № 78 від 20 січня
2012 року «Про вдосконалення
організаційної структури управління
глави адміністрації з постачання», за
яким чисельність декількох
підрозділів та відділів за штатною
чисельністю 282 одиниці фактично
скоротилася до 153 одиниць, в тому числі
і підрозділ де працював позивач (т. 1
а.с. 15).

19 червня 2012 року на виконання вказаного
вище наказу №78 від 20 січня 2012 року
керівництвом ПАТ "АМКР" був виданий
наказ «Про вивільнення працівників»,
за яким скороченню підлягало, в тому
числі, підрозділ де працював позивач та
його посада (т. 1 а.с. 16).

Відповідно до актів про надання роботи
від 29 листопада 2012 року (т. 1 а.с. 17), від 10
січня 2013 року (т. 1 а.с. 18) та від 25 лютого
2013 року (т. 1 а.с. 19), відповідачем було
запропоновано позивачу ряд вільних
вакансій на декілька з яких позивач
погодився.

01 березня 2013 року відповідач звернувся
до профспілкового комітету ППО ПМГУ
ПАТ "АМКР" з поданням №05-638 щодо
отримання згоди на звільнення ОСОБА_3
(т. 1 а.с. 20).

11 березня 2013 року рішенням президії
профкому ПАТ "АМКР"№149, виписка з якого
наявна в матеріалах справи (т. 1 а.с. 21),
адміністрації підприємства
відповідача було відмовлено в наданні
згоди на звільнення позивача. Вказана
відмова у наданні згоди обґрунтована
порушенням відповідачем п. 4.1
колективного договору та п. 2.16
Галузевої угоди
гірничо-металургійного комплексу
України на 2011-2012 рр., зокрема, що
адміністрація довела до відома
профспілки про намічене скорочення
штату працівників вже після видання
наказу №892 від 19 червня 2012 року та не
були проведені відповідні
консультації з профкомом. Водночас
адміністрація не перевела позивача на
вакантні місця, обрані працівником із
запропонованих адміністрацією (акт від
10 січня 2013 року, від 25 лютого 2013 року).

Відповідно до наказу №270/л від 27
березня 2013 року, за підписом в.о.
директора департаменту з персоналу
Поліщук Л.В. позивач був звільнений з
займаної посади на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України (т. 1 а.с. 29).

Частиною 3 ст. 64 ГКУ, передбачено, що
підприємство самостійно визначає свою
організаційну структуру, встановлює
чисельність працівників та штатний
розпис.

Відповідно до ч.2 ст. 65 ГКУ власник
здійснює свої права щодо управління
підприємством безпосередньо або через
уповноважені ним органи відповідно до
статуту підприємства.

Згідно п. 8.4.1 Статуту ПАТ "АМКР"
одноособовим виконавчим органом
підприємства є генеральний директор
підприємства, який здійснює управління
поточною діяльністю підприємства та до
компетенції якого належить виконання
питань пов'язаних з поточною
діяльністю товариства.

Аналізуючи положення Статуту ПАТ
"АМКР", суд приходить до висновку, що
рішення щодо внесення змін до
організаційної структури підприємства
одноособово приймає генеральний
директор, який представляє виконавчий
орган юридичної особи. Ні
законодавство, ні Статут ПАТ "АМКР" не
передбачають необхідності погодження
питання щодо запровадження змін в
організаційній структури підприємства
з профспілками.

Тому колегія судів вважає, що
підприємство не повинно узгоджувати з
будь-яким органом, в тому числі із
профспілковими організаціями
питання своєї організаційної
структури, штатної чисельності, а
керівник підприємства одноособово
вирішує ці питання.

Висновок суду першої інстанції щодо
відсутності у роботодавця ПАТ "АМКР"
повноважень на ліквідацію,
перепрофілювання, реорганізацію
структурних підрозділів та скорочення
робочих місць без попереднього
погодження з профспілковими
комітетами є необґрунтованим,
оскільки рішенням Господарського
суду Дніпропетровської області від
09.09.2013 року, яке залишене без змін
постановами Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
19.11.2013 року та Вищого господарського
суду України від 17 лютого 2014 року,
пункти 4.1. та 9.6. Колективного договору
на 2007-2008 роки, якими було передбачено
обов'язок підприємства узгоджувати
свої дії з профспілковими комітетами,
визнано недійсними.

Згідно зі ст. 13 Конвенції Міжнародної
організації праці № 158 про припинення
трудових відносин з ініціативи
роботодавця 1982 року, ратифікованою
Україною 04 лютого 1994 року, коли
роботодавець планує припинення
трудових відносин з причин
економічного, технологічного,
структурного або аналогічного плану,
він своєчасно надає відповідним
представникам працівників інформацію
щодо цього питання, зокрема інформацію
про причини передбачуваних звільнень,
кількість і категорії працівників,
яких це може стосуватися, та строк,
протягом якого їх буде проведено.

У відповідності до п. 2.16 Галузевої
угоди гірничо-металургійного
комплексу України на 2011-2012 роки, у разі
виникнення об'єктивних причин, через
які неминучі звільнення працівників з
ініціативи власника, проводити їх лише
за умови попереднього (не пізніше ніж
за 3 місяці до намічуваних звільнень)
письмового повідомлення відповідного
профоргану про причини і обсяги цих
звільнень, терміни вивільнення,
спеціальності, категорії та
кваліфікації працівників, що
підлягають такому звільненню, а також
про заплановані і здійснені заходи, які
спрямовані на працевлаштування
працівників, що підлягають
вивільненню.

Листом № 05-1329 від 27.06.12р. відповідач
проінформував профспілковий комітет
профспілки, членом якої є позивач, про
можливе звільнення працівників,
строків намічуваного звільнення.

Враховуючи, що звільнення позивача
відбулось 27.03.13р., колегія суддів
приходить до висновку, що відповідач
дотримався трьохмісячного строку
повідомлення профспілок про
намічувані звільнення позивача, тим
самим не порушивши вимоги ст. 22 ЗУ "Про
профспілки", ст. 49-4 КЗпПУ, п. 2.15
Галузевої угоди та конвенції МОП, яка
не передбачає конкретного строку
повідомлення.

Відповідно до ч.1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України, про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. При вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством. Одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації. При відсутності
роботи за відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Оцінюючи докази, надані в
підтвердження факту дотримання
відповідачем порядку вивільнення,
колегія суддів прийшла до висновку, що
ПАТ "АМКР" виконало згідно закону,
покладений на нього обов'язок
прийняття заходів щодо
працевлаштування позивача з метою
уникнення його звільнення за
скороченням штату.

Одночасно з попередженням про
намічуване вивільнення позивачу тричі
пропонувалась робота на підприємстві
як за його спеціальністю (спеціаліст по
закупці) так і наявні на підприємстві
вакансії, в тому числі з можливістю
перепідготовки.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні
апеляційної інстанції дані обставини
підтвердив, що згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК
України, звільняє від доказування цих
обставин. Крім того, він пояснив, що
йому було роз'яснено необхідність
відвідання структурних підрозділів
підприємства для переведення на іншу
посаду та написання відповідної заяви
про переведення на обрану ним посаду.
Позивач відвідував структурні
підрозділи підприємства з метою
вирішення питання про переведення на
іншу посаду, однак жодної заяви про
переведення до адміністрації ПАТ
"АМКР" він не писав, оскільки йому стало
відомо що обрані ним вакансії вже
зайнято іншими працівниками.

Зважаючи на пояснення ОСОБА_3 про те, що
він, достеменно знаючи про
необхідність написання заяви про
переведення на іншу посаду,
відповідної заяви не написав, колегія
суддів вважає, що він тим самим
відмовився від переведення.

З огляду на вищезазначене колегія
суддів вважає, що порядок вивільнення
відповідачем не порушений. Позивач
відмовився від переведення на
запропоновані вакантні місця, причини
відмови не пояснив, як не зміг пояснити
в судовому засіданні апеляційної
інстанції причини не написання ним
заяви про переведення.

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що
розірвання трудового договору з
підстав передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України,
може бути проведено лише за згодою
виборчого органу первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник. У випадках передбачених
законодавством про працю, виборний
орган первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник,
розглядає у п'ятнадцятиденний строк
обґрунтоване письмове подання
власника або повноваженого ним органу
про розірвання договору з працівником.
Рішення виборчого органу первинної
профспілкової організації про відмову
в наданні згоди на розірвання договору
повинно бути обґрунтованим. У разі якщо
в рішенні немає обґрунтування відмови
в наданні згоди на розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган має право
звільнити працівника без згоди
виборчого органу первинної
профспілкової організації.

Зазначена норма КЗпПУ передбачає право
власника звільнити працівника без
згоди виборного органу профспілкової
організації, якщо відмова в наданні
згоди на звільнення працівника була
необґрунтованою.

Колегія суддів, надаючи оцінку рішенню
виборного органу профспілки, яким
відмовлено в наданні згоди на
звільнення позивача (протокол №149 від
11.03.2013р.), прийшла до висновку, що в
рішенні профспілка посилається на
нормативні акти, які не регулюють
правовідносини між позивачем та
відповідачем, а стосуються відносин
між відповідачем та профспілкою.
Рішення профспілки не містить посилань
на порушення відповідачем п. 1ст. 40
КЗпПУ та ст. 49-2 КЗпПУ, профспілка не
дослідила ті обставини, що позивач не
писав заяви на перевід на обрані ним
вакансії, тому колегія суддів вважає,
що відповідач не отримав обґрунтованої
відмови в наданні згоди на звільнення
позивача.

Колегія суддів погоджується з доводами
апеляційної скарги про те, що саме
відповідачу належить право надання
оцінки обґрунтування відмови
профспілки в наданні згоди на
звільнення працівника, так як йому
належить право на звільнення
працівника за ініціативою роботодавця.

Аналізуючи доводи представників
позивача та третьої особи щодо підпису
наказу про звільнення позивача не
уповноваженою особою, судова колегія
прийшла до висновку, що наказ
підписаний в.о. директора департаменту
з персоналу, яка мала відповідні
повноваження.

Так, генеральний директор ПАТ «АМКР» у
відповідності до п.п. 11 п. 8.4.5. Статуту
ПАТ «АМКР» має право приймати та
звільняти працівників товариства, а
згідно п.п. 7 п. 8.4.5. видає довіреності на
здіснення повноважень, що складають
його компетенцію, визначену чинним
законодавством та статутом.

Діючи в межах своєї компетенції,
генеральний директор видав
довіреність директору департаменту з
персоналу, зокрема й на здійснення
повноважень з підписання наказів,
пов'язаних з трудовими
правовідносинами, а в разі її
відсутності, ці повноваження були
передані по довіреності №85-387юр від
06.12.2012 року головному управляючому з
розвитку та навчання Поліщук Л.В., яка й
підписала наказ про звільнення
позивача.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
на підставі п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
в зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, порушенням
норм матеріального права, з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. п. 3,4 ч. 1 ст. 309,
313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача Публічного акціонерного
товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг»
задовольнити.

Рішення Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 05
вересня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг", третя особа
Первинна організація профспілки
трудящих металургійної і
гірничодобувної промисловості України
Публічного акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг», про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: