Справа № 646/2752/14-ц
№ производства 2/646/758/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.05.2014 року Червонозаводський районний
суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Журавель В.А.

при секретарі - Бікасовій
О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "Державний
експортно-імпортний банк України» про
визнання договору недійсним

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду,
посилаючись на те, що 28 вересня 2007 року
між ним та відповідачем було укладено
кредитний договір № 6807С91, відповідно
до умов якого позивач отримав від
відповідача кредит в розмірі 2 770 000
доларів США на строк до 27 вересня 2014
року для оплати поточних потреб.
Позивач вважає, що при його укладанні
відповідачем було порушено істотні
умови надання споживчого кредиту. Так,
при укладанні кредитного договору
банком не було надано позивачу
письмову інформацію стосовно умов
надання кредиту, а саме щодо процентної
ставки за кредитом, вартості всіх
супутніх послуг, інших фінансових
зобов'язань споживача, які пов'язані з
отриманням, обслуговування і
погашенням кредиту, про податковий
режим сплати відсотків та державні
субсидії, на які споживач має право, про
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування. Крім того, форма та зміст
кредитного договору не відповідають
вимогам чинного законодавства,
оскільки в договорі не зазначено
сукупну вартість кредиту з урахуванням
процентної ставки, вартості всіх
супутніх послуг та інших зобов»язань
споживача, а також відсутній розділ,
який регулює відповідальність банка за
неналежне виконання умов договору.
Також позивач зазначив, що
відповідачем йому не було надано
інформацію щодо валютних ризиків та
методики, яка використовується банком
для визначення валютного курсу,
строків і комісій, пов'язаних з
конвертацією валюти платежу. Позивач
вважає, що при укладанні кредитного
договору відповідачем було порушено
вимоги Закону України «Про захист прав
споживачів» та «Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту», тобто кредитний договір було
укладено з використанням нечесної
підприємницької діяльності, у зв'язку
із чим просив визнати недійсним
укладений між та відповідачем
кредитний договір № 6807С91 від 28 вересня
2007 року.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 повністю підтримав
заявлені позовні вимоги, додатково
пояснив судові, що в кредитному
договорі відсутні відомості щодо мети,
для якої може бути витрачений кредит,
форми та види забезпечення, суми, на яку
кредит може бути виданий, орієнтовну
сукупну вартість кредиту з урахуванням
процентної ставки та вартості усіх
супутніх послуг, варіанти повернення
кредиту, необхідність здійснення
оцінки майна, податковий режим сплати
відсотків та про державні субсидію.
Тому представник позивача вважає, що
при укладанні кредитного договору
позивачу не було надано необхідної
письмової інформації про умови
кредитування та загальну вартість
кредиту. Крім того, повідомлення про
умови кредитування від 20 вересня 2007
року має розбіжності з кредитним
договором щодо розміру кредитної
ставки та можливості дострокового
погашення кредиту без стягнення
штрафних санкцій. Тому представник
позивача вважає, що ненадання всієї
необхідної інформації щодо умов
кредитування є несправедливим по
відношенню до позивача, що також є
підставою для визнання кредитного
договору недійсним.

Представник відповідача - ПАТ
«Державний експортно-імпортний банк
України» Веремейчик Л.В. проти
задоволення позову заперечувала та
пояснила судові, що банк надав позивачу
повну та необхідну інформацію щодо
умов кредитування на поточні потреби
та розрахунок орієнтовної сукупної
вартості кредиту, з цими умовами
позивач ознайомився до підписання
договору. Сукупна вартість кредиту з
урахуванням процентної ставки,
вартість усіх супутніх послуг та інших
фінансових зобов'язань у вигляду
реальної процентної ставки та
абсолютного значення подорожчання
кредиту визначена з наявних на момент
укладання договору у банка показників
та наведена в додатку № 2 до кредитного
договору, з яким позивач ознайомився.
При цьому при укладанні договорів про
внесення змін до кредитного договору
додаток № 2 до нього, а саме таблиця
визначення сукупної вартості кредиту
та реальної процентної ставки,
викладалася в новій редакції, про що
було ознайомлено позивача. Представник
відповідача вважає, що при укладанні
кредитного договору сторони досягли
згоди щодо всіх істотних його умов,
позивач погодився з умовами договору
та підписав його. Факт згоди позивача з
умовами кредитного договору свідчить і
про те, що до травня 2011 року позивач
виконував умови договору, сплачуючи
кредит та нараховані відсотки. Також
представник відповідача пояснила
судові, що відповідно до п.6.4 кредитного
договору позичальник підтвердив, що
його попереджено про валютні ризики,
які він може понести у разі отримання
кредиту в доларах США та надано
інформацію щодо методики, яка
використовується банком для
визначення валютного курсу,
пов'язаного з конвертацією валюти. Крім
того, представник відповідача
пояснила, що відсоткова ставка за
користування кредитними коштами
становить 14% річних і ця відсоткова
ставка не змінювалася. Пунктом 4.1.11
кредитного договору було передбачено
нарахування відсоткової ставки до 14,5%
за умови неукладання позичальником
договору оренди земельної ділянки
протягом 9 місяців з моменту укладання
договору, оскільки банк взяв на себе
певний ризик, забезпечивши кредит
іпотекою нерухомого майна,
розташованого на земельній ділянці,
яка не перебувала у користуванні чи
власності позичальника. Однак, не
дивлячись на те, що позивачем вказаний
пункт кредитного договору виконаний не
був, відсоткова ставки в розмірі 14, 5%
банком не застосувалася.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи, вважає
позов необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як встановлено у судовому
засіданні 28 вересня 2007 року між ВАТ
«Держаний експортно-імпортний банк
України», правонаступником якого є
відповідач, та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № 6807С91, відповідно
якого відповідач надав позивачу кредит
в розмірі 2 770 000 доларів США на строк до
27 вересня 2014 року зі сплатою 14% річних
/а. с. 6-13/. Вказаний договір підписано
сторонами по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов»язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Таким чином, істотними умовами
кредитного договору відповідно до
вимог ст. 638, 1054 ЦК України є умови про
мету, суму і строк кредиту, умови і
порядок його видачі і погашення,
розмір, порядок нарахування та виплата
процентів, відповідальність сторін.

Як вбачається з повідомлення клієнту
ПАТ «Укрексімбанк» перед укладанням
кредитного договору надає інформацію
щодо умов кредитування, а саме щодо
мети кредитування, суми кредиту,
забезпечення за кредитом, строку
кредитування, процентної ставки,
враховуючи валюту кредитування,
погашення кредиту, в тому числі
дострокового, комісійних платежів та
обов'язкового страхування. Крім того,
вказаний інформаційний лист містить
телефони довідкового центру для
отримання більш докладної
консультації щодо процедури
кредитування.

Із вказаним інформаційним листом
позивач ОСОБА_1 ознайомився 20 вересня
2007 року, тобто за 8 днів до укладання
договору, зазначивши, що він
ознайомлений з умовами та необхідною
інформацією для отримання кредиту на
поточні потреби / а. с. 32/.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагентів та
визначенні умов договору, з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Суд вважає, що позивач свідомо
звернувся до банку з метою отримання
кредиту на поточні потреби, при цьому
мав право вибору та був вільним в його
укладенні, у разі незгоди з умовами
договору міг його не укладати, але
натомість позивач підписав його і
підтвердив, що повністю розуміє всі
умови договору, свої права та обов'язки
за договором.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
захист прав споживачів» споживач має
право на одержання необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про продукцію, що
забезпечує можливість її свідомого і
компетентного вибору. Інформація
повинна бути надана споживачеві до
придбання ним товару чи замовлення
роботи (послуги). Інформація про
продукцію не вважається рекламою.

Як вбачається з тексту оспорюваного
договору в ньому викладено всі істотні
умови, в тому числі предмет договору,
строки та порядок кредитування, в тому
числі погашення кредиту, сплати
відсотків, обов'язки та права
позичальника та банка,
відповідальність позичальника, в тому
числі у випадку невиконання чи
неналежного виконання зобов'язань за
договором, забезпечення зобов»язання.

27 травня 2010 року між сторонами було
укладено договір № 6807С91-1 про внесення
змін до кредитного договору № 6807С91 від
28.09.2007 року, відповідно до якого сторони
доповнили кредитний договір
підпунктом 6.7.4, згідно якого погодили,
що при укладанні цього договору вони
досягли згоди з усіх істотних умов, які
можуть і будуть істотними та
необхідними із змістом цього договору /
а. с. 45-46/.

Крім того, 29 грудня 2011 року між
сторонами було укладено договір №
6807С91-2 про внесення змін до кредитного
договору № 6807С91 від 28.09.2007 року,
відповідно до якого сторони доповнили
кредитний договір підпунктом 6.12,
згідно якого позичальник підтвердив,
що йому повідомлено банком всю
необхідну інформацію про умови
кредитування, які не є
дискримінаційними стосовно нього / а. с.
51-54/.

Таким чином, при укладанні кредитного
договору сторони погодили усі його
істотні умови, форма та зміст договору
відповідають положенням ст. 203 ЦК
України. При цьому суд звертає увагу, що
позивач на виконання умов кредитного
договору до травня 2011 року вносив
необхідні платежі по погашенню кредиту
та нарахованих відсотках, тим самим
погоджуючись та у повному обсязі
визнаючи умови договору.

Тому суд вважає, що посилання позивача
на те, що форма та зміст оспорюваного
договору не відповідають вимогам
чинного законодавства України, яке
регулює питання кредитних
взаємовідносин не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні.

Статтею 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» передбачено, що перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов»язаний повідомити споживача у
письмовій формі про особу та
місцезнаходження кредитодавця,
кредитні умови, а саме мету, для якої
кредит може бути витрачений, форми його
забезпечення, тип відсоткової ставки,
орієнтовну сукупну вартість з
урахуванням відсоткової ставки за
кредитом та вартості всіх послуг,
пов'язаних з одержанням кредиту та
укладенням договору, тощо.

Відповідно до п.6.4 кредитного договору
сукупна вартість кредиту з урахуванням
процентної ставки за ним, вартість
всіх супутніх послуг та інших
фінансових зобов'язань позичальника,
які пов'язані з отриманням,
обслуговуванням, погашенням кредиту, у
вигляді реальної процентної ставки та
абсолютного значення подорожчання
кредиту визначена з наявних на момент
укладення кредитного договору у банка
показників і даних, наведених у Додатку
№ 2 до кредитного договору, який є
невід»ємною частиною договору.

З Додатку № 2 «Таблиця визначення
сукупної вартості кредиту та реальної
процентної ставки» до кредитного
договору вбачається, що в ньому
визначені всі обов»язкові кредитні
умови, що випливають з положень ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та «Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту», затверджених Постановою
Правління Національного банку України
№ 108 від 10 травня 2007 року. Із вказаним
Додатком № 2 до кредитного договору
позивача ознайомлено, про що свідчить
його підпис / а. с. 41-42/.

Крім того, при укладанні договору №
6807С91-1 про внесення змін до кредитного
договору від 27 травня 2010 року Додаток
№ 2 до договору «Таблиця визначення
сукупної вартості кредиту та реальної
процентної ставки» було викладено у
новій редакції та його було надано для
ознайомлення позивачу, про що свідчить
його підпис у Додатку № 2 / а. с. 49-50/.

Тому суд не приймає до уваги посилання
позивача та його представника на те, що
відповідачем позивачу не було надано
інформацію про умови кредитування та
орієнтовну сукупну вартість кредиту,
оскільки такі посилання не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні.

Відповідно до п. 3.8 «Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту» у разі надання
кредиту в іноземній валюті банки
зобов'язані під час укладання
кредитного договору попередити
споживача, що валютні ризики під час
укладання зобов'язань за договором
несе споживач, надати інформацію щодо
методики, яка використовується банком
для визначення валютного курсу тощо.

Пунктом 6.4 кредитного договору
передбачено, що позичальник
підтверджує, що його попереджено про
валютні ризики, які він може понести у
разі отримання кредитних коштів та
надано інформацію щодо методики, яка
використовується банком для
визначення валютного курсу, строків і
комісій, пов'язаних з конвертацією
валюти.

Крім того, в договорах про внесення
змін до кредитного договору
позичальник ОСОБА_1 підтвердив, що його
попереджено про валютні ризики і він
погоджується нести ці валютні ризики.

Тому посилання позивача та його
представника щодо ненадання
інформації про валютні ризики та
методики для визначення валютного
курсу також не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні.

Пунктом 2.2.1 кредитного договору
зазначено, що за користування кредитом
позичальник сплачує відсотки в розмірі
щорічної процентної ставки, яка не
перевищує 14% річних.

При цьому п. 4.1.11 договору передбачено,
що у разі неукладання на протязі 9
місяців договору оренди земельної
ділянки банк встановлює відсоткову
ставку на рівні 14,5 % річних.

В судовому засіданні представник
відповідача пояснила судові, що
позивач не виконав вказаний пункт
договору та не уклав договір оренди
земельної ділянки, однак, не дивлячись
на це банк, не застосував розмір
відсоткової ставки на рівні 14,5%. Більш
того, після внесення змін до чинного
цивільного законодавства щодо
встановлення фіксованої кредитної
ставки, між сторонам було укладено
договір № 6807С91-2 від 29 грудня 2011 року
про внесення змін до кредитного
договору, відповідно до якого було
встановлено, що з 01 січня 2013 року
позичальник сплачує фіксовану
процентну ставку в розмірі 14% річних.

Тому пояснення представника позивача в
цій частині спростовуються наданими
відповідачем письмовими доказами.

Відповідно до п. 8 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів»
кредитодавцю забороняється
встановлювати споживачу будь-яку
додаткову плату, пов'язану з
достроковим поверненням споживчого
кредиту.

Пунктом 2.2.5 кредитного договору
передбачено, що комісія за дострокове
погашення кредиту з метою
рефінансування його у будь-якій
фінансовій установі складає 2% від суми
залишку заборгованості за кредитом на
дату дострокового погашення кредиту.

Таким чином, в даному випадку
нарахування комісії при достроковому
погашенні кредиту пов'язано тільки з
рефінансуванням кредиту, тобто повним
погашення кредиту шляхом отримання
нового кредиту, в тому числі в іншому
банку.

Тому суд вважає помилковими посилання
представника позивача на те, що банк
пов»язує можливість дострокового
погашення кредиту із стягненням
штрафних санкцій, оскільки в договорі
кредиту передбачено стягнення комісії
тільки у разі дострокового погашення
кредиту з метою рефінансування.

Згідно ст. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів» підприємницька
практика вважається нечесною, якщо
вводить споживача в оману, зокрема
стосовно ціни або способу розрахунку
ціни чи наявності знижок або інших
цінових переваг. Підприємницька
практика є такою, що вводить в оману,
якщо під час пропонування продукції
споживачу не надається або надається у
нечіткій, незрозумілій спосіб
інформація, необхідна для здійснення
свідомого вибору.

Однак позивачем не наведено жодних
обставин, стосовно яких його введено в
оману при укладанні кредитного
договору та прихованні інформації про
кредит та про те, що його вибір не був
свідомим.

Тому суд приходить до висновку, що
підстави для визнання недійсним
кредитного договору, укладеного між
сторонами 28 вересня 2007 року, відсутні.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 212, 214-215 ЦПК
України, ст. ст. 627, 628, 638, 1054 ЦК України,
Законом України «Про захист прав
споживачів», «Правилами надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту», затвердженими
Постановою Правління Національного
банку України № 108 від 10 травня 2007 року,
суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 щодо
визнання недійсним кредитного
договору № 6807С91, укладеного 28 вересня
2007 року між ПАТ «Державний
експортно-імпортний банк України» та
ОСОБА_1 - відмовити .

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Харківської області
через районний суд протягом 10 днів з
дня його проголошення шляхом подання
апеляційної скарги.

Суддя
В.А.Журавель