АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/844/14
Головуючий 1 інст. -
Доповідач - Карімова
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного

суду Харківської області
в складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

при секретарі Маковецькій О.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 18 листопада 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа управління служб у справах
дітей Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
розірвання шлюбу та визначення місця
проживання дитини та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа
управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про розірвання шлюбу, просив також
визначити місце проживання
малолітньої дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1
з ним

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що він з 02.11.2007 року перебував
у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, від
якого мають неповнолітню дочку ОСОБА_6,
до якої ОСОБА_5 яка є психічно
нездоровою людиною, ставилася
неуважно, та у травні 2011 року
добровільно віддала дитину для
тимчасового тривалого проживання до
його батьків.

Зазначав також, що він працює,
має стабільний заробіток, позитивно
характеризується по службі, регулярно
буває у батьків та відвідує дитину,
приділяє їй належну увагу та бажає її
виховувати. Він проживає в
двокімнатній квартирі, яка належить
його бабусі, за адресою: АДРЕСА_1, в якій
створені всі умови для повноцінного
проживання та всебічного розвитку
дитини.

У лютому 2013 року ОСОБА_3
звернулася до суду з зустрічним
позовом, в якому вказувала на те, що
після народження дочки вона
опікувалася нею, виховувала та
розвивала дитину, а батько мало
приділяв їй уваги. Крім того передача
йому дитини негативно вплине на неї,
оскільки ОСОБА_4 є військовослужбовцем,
тривалий час перебуває на службі.

Вона фактично проживає в
трикімнатній квартирі АДРЕСА_2, що
належить її батькові ОСОБА_7, який надає
їй необхідну підтримку по вихованню
дочки, яку вона любить, опікується як
мати, і потребує її турботи. За цим
місцем її проживання просить
визначити місце проживання
малолітньої дочки.

Зазначає, що вона працює, має
стабільний заробіток, достатній для
утримання дитини та надання їй
відповідного матеріального
забезпечення.

Розгляд справи відбувся за
відсутністю представника Служби у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради, надав до суду письмову
заяву, в якій просить при вирішенні
спору врахувати інтереси дитини.

Сторони взаємних вимог не
визнали, просили задовольнити заявлені
ними позови.

Рішенням Дзержинського
районного суду м. Харкова від 18
листопада 2013 року позов ОСОБА_4
задоволено: розірвано шлюб між ним та
ОСОБА_3, вирішене питання про витрати,
пов'язані з видачею свідоцтва про
розірвання шлюбу та залишення ОСОБА_3
її шлюбного прізвища.

Визначено місцем проживання
малолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 з
батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зазначене рішення суду першої
інстанції оскаржено ОСОБА_3 тільки в
частині вирішення питання про
визначення місця проживання
неповнолітньої дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
недоведеність тих обставин, які суд
вважав встановленими, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати це рішення районного
суду в оскаржуваній частині та
ухвалити нове рішення про задоволення
її позовних вимог, визначивши місце
проживання малолітньої дочки з нею за
адресою: АДРЕСА_2, та відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_4

Вказує, що районним судом не
враховано, що позовні вимоги ОСОБА_4

не ґрунтуються на достовірних доказах
щодо наявності у неї психічного
розладу здоров'я, неналежного
ставлення до дочки та вимогах ст.ст.
160,161 СК України та ч.1 ст.3 Конвенції про
права дитини і Декларації прав дитини.

Перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги в межах ст. 303
ЦПК України, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає задоволенню з огляду
на наступне.

Відповідно до статті 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом (ч.2). Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у засіданні (ч.3).

Між тим оскаржуване рішення суду
першої інстанції не відповідає в
повному обсязі вказаним вимогам.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову ОСОБА_4 та
відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 щодо визначення місця
проживання їх малолітньої дочки
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, районний суд
виходив з того, що остання проживає
разом з дідусем ОСОБА_8 та бабусею
ОСОБА_9 ( батьками позивача за первісним
позовом) за адресою: АДРЕСА_4, які
надали до суду письмові заяви про те, що
зобов'язуються в найкоротші строки
переїхати на постійне місце проживання
до міста Харкова для сумісного
виховання малолітньої дитини з її
батьком ОСОБА_4, та висновку Служби у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради квартира, де протягом
трьох місяців проживає малолітня
ОСОБА_5, придатна для проживання дитини,
де створене місце для ігор та
відпочинку.

При цьому ОСОБА_3 добровільно
передала дочку на невизначений час
проживати з батьками колишнього
чоловіка та не цікавиться її життям та
здоров'ям.

Крім того ОСОБА_4 забезпечений
житловою площею, має постійну роботу та
стабільний заробіток, приділяє належну
увагу вихованню та матеріальному
забезпеченню дитини, яка звикла до
обстановки під час проживання з
батьками позивача.

При цьому суд зазначив, що ОСОБА_3
не надала достовірних доказів на
підтвердження своїх позовних вимог.

Судова колегія вважає, що такі
висновки суду першої інстанції не
ґрунтуються на законі та не
відповідають матеріалам справи.

Як встановлено районним судом
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 02.11.2007 р. перебували у
шлюбі, який розірваний рішенням
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 18 листопада 2013 року, мають
малолітню дочку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторони та їх дитина
зареєстровані у належному
Харківському університету Повітряних
Сил гуртожитку за адресою: АДРЕСА_6, але
фактично там не проживають.

Між батьками дитини склалися
складні стосунки. Вони не дійшли згоди
про місце проживання малолітньої дочки
ОСОБА_6, яка тимчасово за згодою сторін
проживає разом з батьками ОСОБА_4 за
адресою: АДРЕСА_4.

ОСОБА_3 фактично проживає за
адресою: АДРЕСА_2, яка належить її
батькові ОСОБА_7

Згідно акту обстеження
житлово-побутових умов сім'ї квартира
є трикімнатною і має всі необхідні
умові для виховання і розвитку дитини.

ОСОБА_4 фактично проживає за
адресою: АДРЕСА_1, яка належить його
бабусі та в якій створені всі умови для
повноцінного проживання та всебічного
розвитку дитини.

Матеріали справи містять докази
того, що сторони працюють, мають
стабільний дохід, позитивно
характеризуються за місцем роботи та
служби.

В суді апеляційної інстанції
ОСОБА_3 пояснила, що змінила місце
роботи та працює ткачем в ТОВ ПК
«Поліпак», що підтверджується
оглянутим судом посвідченням
вказаного товариства, а ОСОБА_4 надав
примірник контракту від 09.03.2014 року про
продовження проходження ним
військової служби у Збройних Силах
України на десять років. Зазначені
обставини не оспорювалися сторонами.

Відповідно до ст. 161 Сімейного
кодексу України, якщо мати та батько,
які проживають окремо, не дійшли згоди
щодо того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом. Під час вирішення
спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 19 СК України
орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи. Суд може не
погодитися з висновком органу опіки та
піклування, якщо він є недостатньо
обґрунтованим, суперечить інтересам
дитини.

Зазначені вище обставини знайшли своє
відображення у висновку від 15.05.2013 р.

Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики

Харківської міської ради, який також
містить посилання на те, що малолітня
ОСОБА_5 протягом трьох місящв мешкае у
батьків ОСОБА_4 за адресою : АДРЕСА_4.
Згідно з актом обстеження житлово -
побутових умов зазначена квартира є
трикімнатною, придатною для проживання
дитини, яка має окреме ліжко, місце для
ігор та відпочинку.

На підставі зазначених обставин
орган опіки та піклування зробив
висновок про те, що визначення місця
проживання малолітньої ОСОБА_5 з одним
із батьків не відповідає її інтересам,
тому доцільно передати дитину на
виховання дідусю та бабусі ОСОБА_8 та
ОСОБА_9

Однак цей висновок не встановлює
усіх фактичних обставини, які можуть
мати істотне значення для вирішення
питання про визначення місця
проживання дитини ОСОБА_5 з одним із
батьків, виходячи з результату
обстеження умов їх проживання,
встановлення їх можливостей для
достатньої матеріальної
забезпеченості дитини та висновків
щодо їхньої можливості створення
належних умов для виховання дитини, і
всупереч ч.1 ст. 151 СК України містить
вирішення питання про перебування
малолітньої дитини у бабусі та дідуся,
які не є учасниками судового процесу і
питання про це судом не вирішувалося
відповідно до ст.. 11 ЦПК України.

У зв'язку з цим судова колегія
вважає, що судом першої інстанції на
порушення вимог ст.. 212 ЦПК України
неправильно оцінений вказаний
висновок органу опіки і піклування.

Посилання районного суду на
наявність в матеріалах справи довідки
КУ

«Мелітопольського психіатричного
диспансеру» за №07/02-02-568п від 31.05.2013
року про те, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6, яка
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5,
перебуває на диспансерному обліку з
діагнозом: шизотипичний розлад, не є
підставою для висновку про
неможливість визначення місця
проживання дитини з нею, оскільки ця
довідка не підтверджена відповідно до
вимог ст.ст. 58-60 ЦПК України належними
та допустимими доказами щодо
перебування її на стаціонарному або
амбулаторному лікуванні як за
попереднім місцем реєстрації в м.
Мелітополі, так і в м. Харкові та іншими
медичними документами про наявність у
ОСОБА_3 на час виникнення спору такого
психічного стану здоров'я, яке
перешкоджає їй проживати разом з
дочкою, опікуватися нею та займатися
її вихованням.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п. 24 постанови від 12
червня 1998 року № 16 «Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та
сім'ю України», вирішуючи спори між
батьками, які проживають окремо (в тому
числі в одній квартирі), про те, з ким із
них і хто саме з дітей залишається, суд,
виходячи із рівності прав та обов'язків
батька й матері щодо своїх дітей,
повинен постановити рішення, яке
відповідало б інтересам неповнолітніх.
При цьому суд враховує, хто з батьків
виявляє більшу увагу до дітей і турботу
про них, їхній вік і прихильність до
кожного з батьків, особисті якості
батьків, можливість створення належних
умов для виховання, маючи на увазі, що
перевага в матеріально-побутовому
стані одного з батьків сама по собі не є
вирішальною умовою для передачі йому
дітей.

Крім того, судом першої інстанції
не враховано, що Декларацією прав
дитини, прийнятою Генеральною
Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у
принципі 6 проголошено, що дитина для
повного і гармонійного розвитку її
особистості потребує любові і
розуміння. Вона повинна, коли це
можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини , бути розлучена зі
своєю матір ю.

У зв'язку з вищезазначеним,
судова колегія вважає, що рішення
районного суду підлягає скасуванню в
оскаржуваній частині відповідно до
вимог ст.. 309 ЦПК України з ухваленням
нового рішення про задоволенню позову
ОСОБА_3 та відмови у задоволенні позову
ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307,
ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України,
судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Скасувати рішення
Дзержинськогорайонного суду м. Харкова
від 18 листопада 2013 року в оскаржуваній
частині та відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення
місця проживання дитини.

Позов ОСОБА_3 задовольнити:
визначити місце проживання
неповнолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 з
матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: