АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7240/2014
Головуючий у 1 інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 08 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права
власності та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

16 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, у якому
просила визнати за неї право власності
на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та
стягнути з ОСОБА_3 на свою користь
збитки у розмірі 70 000 грн. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що 25 грудня 2003 року
ОСОБА_3 уклав договір № 15-1ВК/12-2003К з
АКІБ «УкрСиббанк» для придбання житла,
з метою забезпечення виконання
зобов'язань за яким нею було укладено
договір поруки № 15- 1ВК/12-2003К. Того ж дня
ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1. 26
грудня 2006 року зареєстровано шлюб між
нею та ОСОБА_3 Спірна квартира була
придбана ОСОБА_3 за суму 149 282 грн., що
еквівалентна станом на день укладення
договору 28 000 дол. США, а в кредит взято
було 15 000 дол. США, кошти в сумі 14 000 дол.
США були отримані нею від продажу
квартири, що належала їй на праві
приватної власності і була набута 31
жовтня 2003 року за договором
купівлі-продажу квартири. У зв'язку з
тим, що кредит за спірну квартиру було
виплачено із спільних коштів подружжя,
тому ОСОБА_1 просить визнати право
власності на 3/4 квартири АДРЕСА_1. Крім
того, позивач просить стягнути з ОСОБА_3
70 000 грн. орендної плати, сплаченої неї
за оренду житла у зв'язку з вчиненням їй
перешкод у користуванні спірною
квартирою відповідачем.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 08 квітня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання права власності та
стягнення коштів було відмовлено.

28 квітня 2014 року представник ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу на вказане рішення, у якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин справи, порушення норм
матеріального і процесуального права,
просила його скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення її позову.
В обґрунтування заявлених вимог
апелянт вказала, що придбання нею
спірної квартири, що згодом була
відчужена ОСОБА_3, було викликано тим,
що передній власник квартири ОСОБА_4
мала судимість і банк не видавав
кредит на придбання спірної квартири. З
огляду на викладені обставини, апелянт
взяла свої власні і позичені кошти та
придбала спірну квартиру для того, щоб
згодом разом із ОСОБА_3 придбати її у
кредит і поступово виплатити другу
половину її вартості. На думку
апелянта, суд першої інстанції не дав
належної оцінки тій обставині, що
кредит погашався у шлюбі за рахунок
спільних коштів подружжя, та у купівлю
спірної квартири були вкладені її
особисті кошти у розмірі 14 000 дол. США.
Додатково апелянт вказала, що
внаслідок протиправної поведінки
відповідача вона разом з дочкою
вимушена винаймати інше житло, за яке в
якості орендної плати сплачено 70 000
грн., що підлягають стягненню з ОСОБА_3
як збитки.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_3 за довіреністю - ОСОБА_5
апеляційну скаргу просив відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

ОСОБА_1 та її представник за
довіреністю - ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явилися, були належним чином
повідомлені про день, час та місце
апеляційного розгляду, тому розгляд
справи за апеляційною скаргою на
підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України
проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення представника
відповідача, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів прийшла до
наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 31 жовтня 2003 року ОСОБА_1
на підставі договору купівлі-продажу
квартири придбала квартиру АДРЕСА_1.

25 грудня 2003 року між АКІБ «УкрСиббанк»
та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено
кредитний договір № 15-1ВК/12-2003К, за
умовами якого позичальник отримав
кредитні кошти у розмірі 15 000 дол. США.

Того ж дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був
укладений договір купівлі-продажу
квартири, відповідно якого ОСОБА_3
придбав квартиру АДРЕСА_1. З метою
забезпечення виконання позичальником
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між АКІБ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_1 було укладено договір поруки №
15-1ВК/12-2003К.

26 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
було укладено шлюб (а.с. 11).

20 березня 2004 року між ОСОБА_3
(іпотекодавець) та АКІБ «УкрСиббанк»
(іпотеко держатель) було укладено
договір іпотеки № 15-1 ВК/12-2003К,
відповідно до якого іпотекодавець
передав в іпотеку банку квартиру
АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 26 червня 2013 року шлюб між
сторонами розірвано.

Кредит був повністю погашений під час
перебування сторін у шлюбі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 набув право власності на спірну
квартиру до укладення шлюбу, позивачем
не доведено розмір її частки у майні,
ступінь участі працею і кошти у
придбанні спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 16, 17 Закону України
«Про власність» майно, нажите
подружжям за час шлюбу, належить їм на
праві спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом і Кодексом про
шлюб та сім'ю України. Майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними. Майно, придбане внаслідок
спільної праці громадян, що об'єдналися
для спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного визначається
ступенем його трудової участі.

На підставі ст. 128, ч. 3 ст. 240 ЦК УРСР 1963
року право власності в набувача майна
за договором виникає з моменту
передачі речі, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Судом встановлено, що договір
купівлі-продажу спірної квартири
укладено та нотаріально посвідчено 25
грудня 2003 року, тобто із цієї дати в
ОСОБА_3 виникло право власності на
спірну квартиру.

Для визнання за особою права власності
на частку в спірному майні, набутому до
1 січня 2004 року, вона повинна надати
суду належні та допустимі докази про
власну участь у придбанні цього майна,
оскільки без визначення ступеня її
участі працею й коштами у створенні
спільної часткової власності
неможливо визнати право власності на
половину спірного майна.

Згідно договору купівлі-продажу
квартири від 25 грудня 2003 року саме
ОСОБА_3 як покупець сплатив ОСОБА_1 як
продавцю 149 282, 00 грн.; будь-які належні і
допустимі докази внесення у купівлю
спірної квартири ОСОБА_1 14 000 дол. США
відсутні.

Отже, суд першої інстанції правильно
виходив з того, що підстав для визнання
за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину
спірної квартири немає. З огляду на
викладене, колегія суддів відхиляє як
необґрунтовані доводи апелянта про
вкладення нею у купівлю спірної
квартири особистих коштів у розмірі 14
000 дол. США.

Також судом першої інстанції вірно
встановлено, що квартира АДРЕСА_1
придбана ОСОБА_3 до укладення шлюбу та є
його особистою приватною власністю.
Сам факт погашення кредиту в період
шлюбу не дає підстав для визнання за
ОСОБА_1 права власності на ј частину
квартири згідно ст. 392 ЦК України.

Колегія суддів не приймає до уваги ту
обставину, що погашення кредиту
здійснювалося під час перебування
сторін у зареєстрованому шлюбі,
оскільки вимог про поділ спільного
майна подружжя позивач не заявляла.

На думку колегії суддів, відсутні
підстави для задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 про сплачених нею 70 000 грн.
орендної плати як збитків, оскільки
надані нею розрахунки за оренду житла
(а.с. 44, 47, 48) не є належним доказом
внесення орендної плати згідно
договорів оренди житлового приміщення
від 01 березня 2011 року та від 01 січня 2012
року, що не зареєстровані у
встановленому законом порядку.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 08 квітня 2014 року є законним і
обґрунтованим. Доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують,
на законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції не
впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 08 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена протягом 20 днів з дня
набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді