РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №668/13960/13-ц

Пров. №2/668/108/14

23.05.2014 р.

Суворовський районний суд м. Херсона у
складі:

головуючого судді - Гаврилова Д.В.,

при секретарі - Беріл А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором та за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк», третя особа без
самостійних вимог щодо предмету
позову: Інспекція з питань захисту прав
споживачів у Херсонській області, про
визнання недійсними кредитного
договору, договору іпотеки, договорів
особистого страхування та страхування
майна,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство Комерційний банк
«ПриватБанк» звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_1, в якому просило в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №HEH2GA00000017 від
11.10.2006 року в розмірі 57612,94 грн. звернути
стягнення на предмет іпотеки, належний
відповідачу та виселити відповідача зі
спірної квартири.

В судовому засіданні відповідно до
вимог ст. 31 ЦПК України до розгляду
справи по суті представником позивача
змінено предмет позову і викладено
позовні вимоги у новій редакції, згідно
яких вона просила стягнути з ОСОБА_1 на
користь позивача заборгованість за
кредитним договором №HEH2GA00000017 від
11.10.2006 року в розмірі 54631,17 грн.

Позивач посилається на те, що
відповідач ОСОБА_1 відповідно до
укладеного договору отримала кредит у
розмірі 25000 грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 16,08
відсотків на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення коштів 11.10.2010 року.
Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_1 не
виконує, в результаті чого утворилась
заборгованість.

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк», в якому з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог і уточнення підстав
позову просила визнати недійсними
кредитний договір, договір іпотеки,
договори особистого страхування та
страхування майна.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між
ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» 11.10.2006
року укладено кредитний договір, для
забезпечення виконання якого було
укладено договір іпотеки та договори
особистого страхування та страхування
майна. Через деякий час ОСОБА_1 виявила,
що окремі пункти та умови кредитного
договору є несправедливими, такими, що
ставлять сторони в нерівне становище
та суперечать вимогам Закону України
«Про захист прав споживачів». За таких
обставин кредитний договір має бути
визнано недійсним. Недійсність
кредитного договору тягне за собою
недійсність договору іпотеки та
договорів страхування.

Ухвалою суду від 21.01.2014 року справи
об'єднано в одне провадження для
спільного розгляду.

В судовому засіданні представник ПАТ
КБ «ПриватБанк» позовні вимоги про
стягнення заборгованості за кредитним
договором підтримала повністю та
просила їх задовольнити з підстав,
зазначених у позові, проти задоволення
позову ОСОБА_1 заперечувала, просила
застосувати строки позовної давності.

ОСОБА_1 та її представник позовні
вимоги про визнання договорів
недійсними підтримали повністю та
просили їх задовольнити з підстав,
зазначених у позові, проти задоволення
позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
заперечували з підстав
необґрунтованості та безпідставності,
а також просили застосувати наслідки
пропущення строків позовної давності.

Заслухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позовів ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1
слід відмовити з урахуванням
наступного.

Щодо позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що
11.10.2006 року між Закритим акціонерним
товариством Комерційним банком
«ПриватБанк» (правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено
строковий кредитний договір,
відповідно до умов якого відповідач
отримала кредит у розмірі 26197,8 грн., зі
сплатою відсотків за його користування
у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом та зі
щомісячною сплатою 0,2 % винагороди за
надання фінансового інструменту, на
строк з 11.10.2006 року по 11.10.2010 року.

Погашення заборгованості здійснюється
у наступному порядку: щомісяця в період
сплати, за який приймається період з «
23» по « 30» число кожного місяця,
позичальник повинен надавати банку
грошові кошти (щомісячний платіж) у
сумі 762,4 грн. для погашення
заборгованості за кредитом, яка
складається із заборгованості за
кредитом, відсотків, винагороди,
комісії.

Термін дії договору сторонами
визначено в п. 5.1, згідно якого договір
діє в частині сплати винагороди за
надання фінансових інструментів з
моменту його підписання сторонами, в
інших частинах - з моменту оформлення
позичальником касових документів для
використання кредиту і діє до повного
виконання сторонами взятих на себе
зобов'язань.

Таким чином, сторони встановили як
строк дії договору - до моменту
виконання сторонами в повному обсязі
взятих на себе зобов'язань, так і
строки виконання зобов'язань зі
щомісячним погашенням платежів,
останній з яких у визначеній сумі
підлягав виконанню в строк до 11.10.2010
року. Тобто погашення кредитної
заборгованості та строки сплати
чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перестала
виконувати щомісячні зобов'язання з
погашення кредиту з 04.01.2010 року, у той
час як з вимогами про звернення
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
погашення заборгованості, а пізніше
лише про стягнення заборгованості банк
звернувся лише 17.10.2013 року.

Разом з тим, відповідно до ст.ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

За таких обставин, враховуючи те, що в
судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник заявили клопотання про
застосування строків позовної
давності, суд приходить до висновку про
відмову у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» в зв'язку з порушенням
строку позовної давності, підстав для
поновлення цього строку судом не
встановлено.

При цьому в судовому засіданні
представник ПАТ КБ «ПриватБанк»
зазначила про те, що ОСОБА_1 вчинялись
дії, які свідчать про визнання нею
боргу. Обґрунтовуючи свої заперечення
в цій частині, представник посилалась
на лист ОСОБА_1 від 24.03.2011 року та на факт
внесення 30.03.2012 року через термінал в
рахунок погашення кредитної
заборгованості 70 грн.

Однак, суд не приймає до уваги
зазначені доводи, оскільки за змістом
листа ОСОБА_1, звертаючись до директора
Херсонської філії банку, не визнає
нараховану заборгованість, зазначає
про неправомірні дії працівників
банку, вказує на невірність нарахувань
і не погоджується з укладенням
договору реструктуризації, що зовсім
не свідчить про визнання нею боргу.

Крім того, суд вважає не доведеним факт
внесення ОСОБА_1 30.03.2012 року через
термінал в рахунок погашення кредитної
заборгованості 70 грн. Оскільки ОСОБА_1
категорично заперечувала здійснення
проплати і пояснила, останній платіж
нею вчинено 04.01.2010 року. Аналогічної
позиції вона дотримувалась з початку
розгляду справи, зокрема, при розгляді
справи про звернення стягнення вона
заявляла клопотання про приєднання до
матеріалів справи копій квитанцій
(а.с.45), в якому зазначила про кожний
платіж, при цьому про сплату 70 грн.
30.03.2012 року не вказала, хоча на тій
стадії розгляду справи мова про строки
позовної давності не йшла.

Крім того, всі платежі ОСОБА_1
здійснювала через відділення банку, а
платіж 70 грн. здійснювався через
термінал самообслуговування, до того ж
представником банку не доведено
здійснення платежу на території
Херсонської області. Про внесення 70
грн. стало відомо після зміни банком
предмету позову, в первинних
розрахунках банку даних про таку
проплату не міститься (а.с. 5-6).

З розрахунку заборгованості
вбачається, що ОСОБА_1, здійснюючи
платежі, рівнялась на суму щомісячного
платежу (762,4 грн.), в тих випадках, коли
проплата була меншою, нею
здійснювалась доплата, будь-яке
логічне пояснення здійснення платежу
через два роки у сумі 70 грн. в
матеріалах справи відсутнє.

Таким чином, матеріалами справи
підтверджується, що останній платіж за
кредитним договором був здійснений
ОСОБА_1 04.01.2010 року, після чого платежі
припинилися та вона почала звертатись
до банку з листами про припинення
правовідносин, тому доводи
представника банку в цій частині суд
вважає не обґрунтованими, а наданий
меморіальний ордер оцінює критично.

Щодо позову ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк», третя особа без
самостійних вимог щодо предмету
позову: Інспекція з питань захисту прав
споживачів у Херсонській області, про
визнання недійсними кредитного
договору, договору іпотеки, договорів
особистого страхування та страхування
майна.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України
визначають, що зміст правочину не може
суперечити цього Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначені умов договору
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені між ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідні для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнута згода.

Як вбачається зі змісту спірного
кредитного договору №HEH2GA00000017 від
11.10.2006 року, у ньому передбачено всі
істотні умови такого виду договору
відповідно до вимог чинного на той час
цивільного законодавства. Укладаючи
договір, сторони дійшли згоди щодо
укладання договору за зазначених у
ньому умовах, а відтак, з власної
ініціативи на момент отримання коштів
сторони з власної волі на свій розсуд
визначили для себе правила подальшої
поведінки, зокрема щодо усіх ризиків,
пов'язаних зі зміною обставин, з яких
вони виходили при укладенні цього
договору. Крім того, своїм підписом
ОСОБА_1 підтвердила погодження з
умовами укладеного договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про
визнання недійсним кредитного позивач
посилалася на ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» як на підставу
позову. Однак, належних доказів, які б
підтверджували її позовні вимоги не
надала.

ОСОБА_1 ставить питання про
несправедливість окремих пунктів
кредитного договору, через що, на її
думку, слід визнати недійсним договір в
цілому. Однак відповідно до ст. 217 ЦК
України недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо правочин міг бути вчинений і без
включення до нього недійсної частини.
Питання про недійсність окремих умов
кредитного договору ОСОБА_1 не
поставлено та не зазначено, чи міг
договір бути укладеним без оспорюваних
пунктів.

Також суд відзначає, що і на час
укладення оспорюваного договору і під
час його виконання ОСОБА_1 не ставила
під сумнів справедливість його умов.
Таке питання постало лише після
звернення ПАТ «КБ «Приватбанк» до суду
із позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Суд вважає, що кредитний договір
відповідає вимогам Закону України «Про
захист прав споживачів», ЦК України та
інших актів цивільного законодавства.
Тому підстав для визнання його
недійсними відповідно до вимог ст.ст.
203, 215 ЦК України у справі не вбачається.

Крім того, кредитний договір укладено
11.10.2006 року, кінцевим строком виконання
зобов'язання визначено 11.10.2010 року,
останній платіж за договором здійснено
04.01.2010 року, тобто на час звернення до
суду з позовом (16.12.2013 року) ОСОБА_1
пропущено строки позовної давності, що,
враховуючи звернення представника
банку із відповідною заявою, також є
підставою для відмови в задоволенні
позову.

Суд зауважує те, що вимоги позову
ОСОБА_1 про визнання недійсними
договорів іпотеки та договорів
страхування також не підлягають
задоволенню, як похідні від вимог про
визнання недійсним кредитного
договору.

Враховуючи зазначене, керуючись ст.ст.
526, 546, 549, 551, 610, 611, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України,
ст.ст. 209, 213-218, 224-233 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк», третя
особа без самостійних вимог щодо
предмету позову: Інспекція з питань
захисту прав споживачів у Херсонській
області, про визнання недійсними
кредитного договору, договору іпотеки,
договорів особистого страхування та
страхування майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Херсонської області.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СуддяГаврилов Д. В.