Справа № 307/1913/14-ц
Провадження №2/307/989/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року Тячівський районний
суд Закарпатської області в особі
головуючого

судді
Гримут В.І.

при секретарі
Тиводар
В.І.

з участю: позивачки
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

адвоката
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Тячів
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про захист честі, гідності та
відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною
заявою до ОСОБА_2 про захист честі,
гідності та відшкодування моральної
шкоди. Посилається на те, що 27.04.2014 р.
вона зателефонувала своєму батькові та
попросила його, щоб він впустив її до
їхнього будинку АДРЕСА_1, де раніше вони
проживали всією сім'ю, щоб забрати свої
речі (одяг, книжки тощо). Відповідач в
свою чергу почав ображати її різними
нецензурними словами та сказав, що
нічого не буде їй віддавати і в неї не
має ніякого права заходити до будинку.
Окрім неї цю розмову чули також її
колеги по роботі. Своїми діями
відповідач принизив її честь та
гідність, як і тим що розповсюджує про
неї відомості, які не відповідають
дійсності, в результаті чого вона
отримала душевну травму, від якої не
може відійти і зараз. Вона декілька
днів не могла зрозуміти, що трапилося.
Вважає, що відповідач заподіяв їй
моральну шкоду, яка виразилася в
душевних стражданнях та переживаннях,
так як він принизив її. Телефонну
розмову з відповідачем вона записала
на диктофон у присутності своїх
знайомих, при цьому включала на
телефоні функцію «голосний зв'язок».

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
позов не визнав. Пояснив, що позивачка
вимагала від нього доступу до будинку в
якому він проживає, а він їй відмовив.
При цьому ніяких образ у її адресу не
висловлював і не розповсюджував про
неї ніякі відомості.

Розглянувши матеріали справи суд
вважає, що у задоволенні позову слід
відмовити виходячи з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. За ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Відповідно до статті 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом. Статтею 11
цього ж кодексу передбачено, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. У
статті 27 ЦПК, поряд з іншими правами та
обов'язками осіб, які беруть участь у
справі вказано і право брати участь у
судових засіданнях, подавати докази,
брати участь у дослідженні доказів.
Згідно ст.ст. 57-59 доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень. Суд не бере
до розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування. Суд не бере до
уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Відповідно до
ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню. Обставини, визнані судом
загальновідомими, не потребують
доказування. Обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ,
у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини. У статті 64 ЦПК вказано, що
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. Письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Якщо подано
копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, має право вимагати подання
оригіналу.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачка є донькою відповідача, який
із сім'єю не проживає. 27 квітня 2014 р. між
сторонами відбулася телефонна розмова,
під час якої, за твердженням позивачки,
відповідач ображав її нецензурними
словами та принизив її честь і гідність
розповсюдивши про неї відомості, що не
відповідають дійсності. У своїх
позовних вимогах позивачка посилалася
на норми статей 23, 297, 1167 ЦК України.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів, у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна, у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен
має право на повагу до його гідності та
честі. Гідність та честь фізичної особи
є недоторканними. Фізична особа має
право звернутися до суду з позовом про
захист її гідності та честі. Статтею 1167
ЦК України передбачено, що моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» при розгляді справ
зазначеної категорії суди повинні мати
на увазі, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
є сукупність таких обставин: а)
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної фізичної
чи юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право. Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі. Поширенням
інформації також є вивішування
(демонстрація) в громадських місцях
плакатів, гасел, інших творів, а також
розповсюдження серед людей листівок,
що за своїм змістом або формою порочать
гідність, честь фізичної особи або
ділової репутації фізичної та
юридичної особи. Проте судам необхідно
враховувати, що повідомлення
оспорюваної інформації лише особі,
якої вона стосується, не може
визнаватись її поширенням, якщо особа,
яка повідомила таку інформацію, вжила
достатніх заходів конфіденційності
для того, щоб ця інформація не стала
доступною третім особам. Недостовірною
вважається інформація, яка не
відповідає дійсності або викладена
неправдиво, тобто містить відомості
про події та явища, яких не існувало
взагалі або які існували, але відомості
про них не відповідають дійсності
(неповні або перекручені). Згідно з
частиною третьою статті 277 ЦК негативна
інформація, поширена про особу,
вважається недостовірною, якщо особа,
яка її поширила, не доведе протилежного
(презумпція добропорядності).
Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.
Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

Із наданого позивачкою звукозапису її
розмови з відповідачем убачається, що
між сторонами відбулася розмова, у якій
вони пред'являли взаємні претензії
один одному та у кількох випадках, обоє,
застосовували ненормативну лексику.
Однак підстав стверджувати, що під час
розмови ОСОБА_2 ображав ОСОБА_1
нецензурними словами, даний звукозапис
не дає.

Позивачка не повідомила суду, якими
саме словами відповідач принизив її
честь та гідність і не вказала у чому
полягає завдана їй моральна шкода.

Крім вище наведеного суд приходить до
висновку, що не може вважатися
розповсюдженням відомостей, які не
відповідають дійсності факт фіксації
позивачкою розмови з відповідачем при
допомозі функції голосного зв'язку на
мобільному телефоні у присутності
інших осіб.

На підставі викладеного, оцінюючи
зібрані по справі докази в їх
сукупності суд приходить до висновку,
що пред'явлені позовні вимоги не є
обґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Тому, керуючись ст.ст. 209, 213, 215 ЦПК
України, ст. 23, 267, 1167 ЦК України суд,

Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Закарпатської
області через Тячівський районний суд,
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Головуючий:

Гримут В.І.