пр. № 2-во/759/83/14
ун. № 759/5994/14-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді:
П»ятничук
І.В.,

при секретарі:
Іванові К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві заяву

ОСОБА_1 про виправлення описки та
арифметичної помилки в рішенні суду, -

ВСТАНОВИВ:

07.04.2014 р. позивачка звернулася до
суду з заявою, про виправлення описки
та арифметичних помилок допущених в
рішенні Святошинського районного суду
м.Києва від 03 березня 2014 р., та просила
суд вказати вірно дату смерті
спадкодавця ОСОБА_2 замість
ІНФОРМАЦІЯ_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3 та виправити
арифметичну помилку в рішенні суду,
щодо визначення долі в спадковому
майні яка належить їй-позивачці після
смерті матері ОСОБА_2 вказавши, що
останній належить 31/90 частина в порядку
спадкування за законом після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 на 31/90 частину
квартири АДРЕСА_1. Виправивши посилання
в рішенні суду щодо 1/2 частини квартири
на квартири, оскільки при розрахунку
частин спадкового майна ? частина яка
належить спадкодавцю ОСОБА_2 та ?
частина яка належить ОСОБА_3 брались за
« 1», а тому в рішенні суду посилання
суду на частини квартири слід вказати
частини спадкового майна.

Посилаючись на ст.ст. 27, 219 ЦПК
України просила вказану заяву про
виправлення описки задовольнити.

ОСОБА_1 в судовому засіданні
підтримала заявлені вимоги та просила
їх задовольнити надавши суду діаграми,
що ілюструють розрахунок спадкових
часток квартири АДРЕСА_1.

В судове засідання відповідачі та
представник третьої особи не
з"явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином,
тому суд вважає за можливе розглядати
заяву у їх відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що заява підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

При дослідженні матеріалів
справи, встановлено, що дійсно в
рішенні Святошинського районного суду
м.Києва від 03 березня 2014 р. допущено
описку та арифметичні помилки, а тому
суд вважає доцільним виправити вказану
описку та арифметичні помилки як в
резолютивній так і в мотивувальній
частині рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.219 ЦПК України,
суд може з власної ініціативи або за
заявою осіб, які беруть участь у справі,
виправити допущені в судовому рішенні
описки чи арифметичні помилки.

Враховуючи вищевикладене суд
вважає необхідним заяву задовольнити,
а саме внести виправлення в рішення
суду від 03 березня 2014 р.

На підставі зазначеного,
керуючись ст.ст. 209-210, 219 ЦПК України,
суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про виправлення
описки та арифметичної помилки в
рішенні суду - задовольнити.

Внести виправлення в
мотивувальну та резолютивну частини
рішення Святошинського районного суду
м.Києва від 03 березня 2014р. вважати
правильним та читати рішення суду в
наступному змісті:

« встановив:

Позивачка ОСОБА_1 07.06.2013 р. звернулась
до суду з позовом до відповідачів
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
та з урахуванням уточнених збільшених
позовних вимог просила суд постановити
рішення, яким:

- визнати право власності за нею в
порядку спадкування за законом як на
обов»язкову долю в спадщині після
смерті її матері ОСОБА_2 на 1/9, 14/90 та 7/90
частини квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог
вказуючи на те, що її мати ОСОБА_2
померла ІНФОРМАЦІЯ_3 Після її смерті
відкрилась спадщина яка складається з
1/2 частини трикімнатної квартири
АДРЕСА_1. У встановлений законом термін
вона - позивачка звернулась до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, де з»ясувалось що
при житті її матір»ю було складено
заповіт відповідно до якого заповіла
належне їй майно в рівних частинах
відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 Як вказує позивачка на
час смерті матері, вона досягла 57
річного віку, тобто досягла пенсійного
віку, а тому мала право на обов»язкову
долю в спадщині в розмірі не менш 2/3
частин від долі, що належала б кожному з
трьох спадкоємців першої черги за
законом. Як вказує позивачка за законом
її мати мала трьох спадкоємців першої
черги - дітей ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6
доля кожного з яких за коном була
визначена по 1/6 частині від квартири, з
врахуванням того, що спадкодавцем було
залишено заповіт, як зазначає позивач
її доля дорівнює 1/9 частині, як
обов»язкова доля в спадщині після
смерті її матері. В подальшому
позивачка збільшила заявлені позовні
вимоги, вказуючи на те, що після
ознайомлення з спадковою справою нею
з»ясовано, що ОСОБА_7 відповідно до
заяви від 22.08.2006 р. подано заяву про те,
що вона спадщину яка залишена їй
спадкодавцем не приймала та приймати
не бажає, а відмовляється від належної
їй долі та не заперечує проти видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на ім.»я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
рівних долях. Однак, відповідно до
ст.ст. 549, 553, 554 ЦК України і редакції 1964
р., який діяв на час правовідносин у
разі неприйняття спадщини спадкоємцем
за законом чи заповітом його доля
переходить до спадкоємців за законом і
розподіляється між ними в рівних
частинах. Оскільки за законом наслідує
тільки вона - ОСОБА_1 то вказувала, що
доля ОСОБА_7 7/90 частин переходить до
неї, тому просила визнати за нею право
власності на спадкове майна і в цій
частині. В подальшому позивачка
збільшила заявлені позовні вимоги,
вказуючи на те, що після ознайомлення з
спадковою справою нею з»ясовано, що ні
ОСОБА_6 ні ОСОБА_5 не подавалась
особисто заяви у встановлений законом
строк до нотаріальної контори з
приводу прийняття спадщини так і щодо
відмови від спадщини після померлої
ОСОБА_2 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 Подана
17.01.2004 р. заява №104 ОСОБА_4 якою вона
вказує про те, що приймає спадщину і
від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є такою що не
відповідає вимогам законодавства як
цивільного так і ЗУ «Про нотаріат» а
тому просила визнати за нею як за
спадкоємицею за законом право
власності в порядку спадкування на 14/90
частин, які складаються з 7/90 частини
яка б могла належати ОСОБА_6 та 7/90
частин, які могли б належати ОСОБА_5
Посилаючись на вищевикладене просила
заявлені позовні вимоги задовольнити.

Позивачка в судовому засіданні
підтримала заявлені позовні вимоги та
просила їх задовольнити, вказуючи на
обставини справи викладені в позовній
заяві та в заявах про збільшення
заявлених позовних вимог, вказувала на
те, що неодноразово зверталась до
нотаріуса з заявами про прийняття
спадщини після померлої матері, однак,
оскільки відповідачі свідомо не
надавали нотаріусу правовстановлюючих
документів на спадкове майно, їй в
видачі свідоцтва було відмовлено.
Вказувала, що відповідачі протиправно
позбавляють її тривалий час права на
отримання належної їй частині від
спадкового майна, спочатку обіцяючи
компенсувати належну їй частку в
грошовому еквіваленті, а в подальшому
ігнорували її звернення.

Відповідачі в судове засідання не
з»явились, про час та місце розгляду
справи повідомлялись належним чином, (
а.с. 26,67,68,96,97,98,99,100,101,102,121,122,143,144) причини
неявки суду не повідомили, тому суд
вважає можливим розглянути справу в їх
відсутності, та з урахуванням думки
позивачки суд вважає можливим
постановлення по справі заочного
рішення.

Представник третьої особи Головного
управління юстиції в м.Києві в судове
засідання не з"явився, про день, час та
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином, направив до суду
клопотання про можливість розгляду
справи у відсутності їхнього
представника та пояснення з приводу
заявлених вимог, з врахуванням
викладеного суд вважає можливим
розгляд справи в його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення
позивачки, покази свідка ОСОБА_8,
дослідивши письмові матеріали справи,
вважає встановленими наступні
обставини.

Згідно припису ст. 1 ЦК України
цивільним законодавством регулюються
особисті немайнові та майнові
відносини (цивільні правовідносини).

Статтею 3 ЦПК України передбачено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до змісту ст. 11 ЦК
України цивільні права і обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Аналізуючи правовідносини, які
склалися між сторонами, суд приходить
до висновку, що у зв'язку з тим, що
правовідносини виникли у 2000 році, при
вирішенні спору між сторонами
необхідно керуватися Цивільним
кодексом України у ред.1963 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 її батьками
згідно до свідоцтва про народження
вказано, батьком ОСОБА_10, матір»ю
ОСОБА_2 ( а.с. 8).

Як вбачається з матеріалів
справи, 17 червня 1966 р. було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_11 та
ОСОБА_1, після чого прізвище останньої
змінено на «ОСОБА_1», ( а.с. 13), в
подальшому згідно до свідоцтва про
розірвання шлюбу 01.06.1971 р. шлюб між
даними особами було розірвано ( а.с. 12), в
подальшому 15 серпня 1973 р. було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_12 та
ОСОБА_1 та прізвище останньої було
змінено на «ОСОБА_1» ( а.с. 9).

Відповідно до посвідчення серії
НОМЕР_3 від 04.06.2003 р. ОСОБА_1 є з
ІНФОРМАЦІЯ_5 пенсіонером за віком,
пенсія встановлена довічно ( а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва про
смерть НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_2
померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 33).

Як вбачається з матеріалів
справи, державним нотаріусом
Дванадцятої Київської державної
нотаріальної контори Сибігою С.Е.
11.12.1997 р. посвідчено заповіт від імені
ОСОБА_2 відповідно до якого остання
заповідає все належне їй майно ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в
рівних долях кожному ( а.с. 37).

Відповідно до свідоцтва про
право власності на житло від 28.07.1993 р.
вбачається що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_3 ( а.с.
49).

Відповідно до свідоцтва про
смерть НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_10
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 52).

Відповідно до свідоцтв про право
на спадщину за законом від 20.01.1998 р. 1/3
частина квартири яка належала ОСОБА_10
успадкована його дружиною ОСОБА_2 та
донькою померлого ОСОБА_3 ( а.с. 50,51).

Таким чином, судом встановлено, що
на час смерті ОСОБА_2 була власником 1/3
частини квартири квартира АДРЕСА_1
згідно до свідоцтва про право
власності на житло від 28.07.1993 р. та 1/6
частини даної квартири згідно до
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 20.01.1998 р., що становить 1/2
частину.

Відповідно до копії спадкової
справи вбачається, що після смерті
ОСОБА_2 з завами про прийняття спадщини
звернулись: 28.09.2000 р. ОСОБА_1, 25.10.2000 р.
ОСОБА_4, 17.01.2001 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 яка
вказує, що звертається від себе та від
імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі
довіреностей посвідчених консулом
Посольства України в Бразілії 20.11.2000 р.
за реєстром №70,№71, 22.08.2006 р. ОСОБА_3,
22.08.2006 р. ОСОБА_4

Також, 22.08.2006 р. ОСОБА_7, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 звернулись до нотаріуса з
заявами в яких вказують, що спадщину
вони не приймали та не приймають, на
спадкове майно не претендують і не
заперечують проти видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на ім.»я
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях кожній.

Відповідно до постанови про
відмову у вчиненні нотаріальної дії
від 13.05.2003 р. вбачається, що ОСОБА_1
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом в зв»язку
з тим, що спадкоємцями не були надані
правовстановлюючі документи на
спадкове майно.

Відповідно до спадкової справи
вбачається, що нотаріусом неодноразово
призначався виклик спадкоємців ОСОБА_2
для оформлення спадщини, однак
свідоцтва про право на спадщину видані
спадкоємцям не були, оскільки
спадкоємцями не надано оригіналів
правовстановлюючих документів на
спадкове майно.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8
вказував суду на те, що позивачка є його
матір»ю, вказував, що мати завжди
спілкувалась з відповідачами,
допомагала їм та ОСОБА_2, після смерті
якої звернулась до нотаріальної
контори з приводу прийняття спадщини,
відповідачі постійно обіцяли їй
виплатити її частину в квартирі
коштами, однак, в подальшому
переховувались від неї, а коли він
знайшов в соціальних мережах їх, вони
відмовились від вирішення питання в
добровільному порядку.

Статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналась 17.07.1997 року відповідно до
Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2,4,7
та 11 до Конвенції" закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном на
власний розсуд, учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до статей 41, 525, 534 ЦК
УРСР (що діяв на час складення заповіту)
заповіт є односторонньою угодою.

Відповідно до ст. 524 ЦК України в
ред.1963 року, що діяв на момент відкриття
спадщини після смерті ОСОБА_2
спадкоємство здійснювалося за законом
і за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

Згідно ст. 527 ЦК України в ред.1963
року спадкоємцями можуть бути особи, що
були живими на момент смерті
спадкодавця, а також діти померлого,
зачаті при його житті і народженні
після його смерті.

Згідно ст. 534 ЦК України в ред.1963
року, кожний громадянин може залишити
за заповітом усе своє майно або частину
його (не виключаючи предметів
звичайної домашньої обстановки і
вжитку) одній або кільком особам як тим,
що входять, так і тим, що не входять до
кола спадкоємців за законом, а також
державі або окремим державним,
кооперативним та іншим громадським
організаціям. Заповідач може у
заповіті позбавити права спадкоємства
одного, кількох або всіх спадкоємців за
законом.

Відповідно до ст. 535 ЦК України в
ред.1963 року неповнолітні або
непрацездатні діти спадкодавця (в тому
числі усиновлені), а також
непрацездатні дружина, батьки
(усиновителі) і утриманці померлого
успадковують, незалежно від змісту
заповіту, не менше двох третин частки,
яка належала б кожному з них при
спадкоємстві за законом (обов'язкова
частка). При визначенні розміру
обов'язкової частки враховується і
вартість спадкового майна, що
складається з предметів звичайної
домашньої обстановки і вжитку.

Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», непрацездатні
громадяни - це особи, які досягли
встановленого законом пенсійного віку
або визнані інвалідами, у тому числі
діти-інваліди, а також особи, які мають
право на пенсію у зв'язку з втратою
годувальника відповідно до цього
Закону.

Враховуючи наведене та те, що
позивачка яка є донькою померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 і на момент смерті
останньої, на час відкриття спадщини
встановлено, що позивачка мала вже
статус непрацездатної, оскільки з
ІНФОРМАЦІЯ_5 була вже пенсіонеркою за
віком і не працювала, суд вважає
доведеними заявлені позивачкою
позовні вимоги про визнання за нею
права власності на обов»язкову долю в
спадковому майні що становить 1/9
частину квартириАДРЕСА_1 в порядку
спадкування після померлої ОСОБА_2

Статтею 541 вказаного Кодексу
передбачено, що заповіт повинен бути
укладений у письмовій формі з
зазначенням місця і часу його
укладення, підписаний особисто
заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно статей 548, 549 ЦК УРСР 1963 року
для прийняття спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Поряд з цим за п. 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами України справ
про спадкування» №4 від 24.06.1983 року
вказується про те, що якщо позивач у
шестимісячний строк вступив у
управління або володіння спадковим
майном або його частиною, суд з цих
підстав вирішує питання про визнання
права власності на спадкове майно, а не
про продовження пропущеного строку для
прийняття спадщини.

Відповідно до положень п. 113,
діючої на час відкриття спадщини,
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України (
затв. наказом МЮ України №18/5 від 18.06.1994
р.) доказом вступу в управління або
володіння спадковим майном можуть бути
довідки житлово-експлуатаційної
організації( виконкому місцевої ради і
т.ін) про те, що спадкоємець
безпосередньо перед смертю
спадкодавця проживав разом з ним, або
про те, що ним було взято майно
спадкодавця, довідки податкових
страхових чи інших органів про сплату
спадкоємцем податків, страхових
платежів чи інших обов'язкових
платежів з майна спадкодавця чи інші
документи, які підтверджують зазначені
факти.

Як вбачається з довідки за формою
№3 за серпень 2006р. наданої
відповідачами державному нотаріусу в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4,
ОСОБА_3

Відповідно до матеріалів
спадкової справи вбачається, що 22.08.2006
р. ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись
до нотаріуса з заявами в яких вказують,
що спадщину вони не приймали та не
приймають, на спадкове майно не
претендують і не заперечують проти
видачі свідоцтва про право на спадщину
за заповітом на ім.»я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
рівних долях кожній.

Згідно статей 548, 549 ЦК УРСР 1963 року
для прийняття спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Стаття 553 ЦК України (в редакції
1963 року) визначає можливість відмови
спадкоємця від спадщини, згідно із ст.
553 ч. 2 ЦК України (в редакції 1963 року)
вважається, що відмовився від спадщини
той спадкоємець, який не вчинив жодної
з дій, що свідчать про прийняття
спадщини передбачених ст. 549 ЦК України
(в редакції 1963 року).

Поділ спадкового майна
провадиться за згодою спадкоємців, що
прийняли спадщину. При недосягненні
згоди поділ провадиться судовим
порядком відповідно до часток належних
йому за законом або за заповітом - ст. 562
ЦК України (в редакції 1963 року).

Відповідно до ст. 554 ЦК України в
ред.1963 року, в разі неприйняття
спадщини спадкоємцем за законом або за
заповітом або позбавлення спадкоємця
права спадкування (статті 528 і 534 цього
Кодексу) його частка переходить до
спадкоємців за законом і
розподіляється між ними в рівних
частках.

Таким чином, суд вважає
доведеними заявлені позивачкою вимоги
щодо визнання за нею права власності на
7/90 частин квартири, які б мало належати
ОСОБА_7 в порядку спадкування після
смерті ОСОБА_2

Крім того відповідно до положень
п. 110, діючої на час відкриття спадщини,
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України (
затв. наказом МЮ України №18/5 від 18.06.1994
р.) зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України від 07.07.1994 р. за №152/361
державний нотаріус при прийнятті заяви
про прийняття спадщини, має встановити
особу спадкоємців і перевірити
справжність їх підписів, про що слід
зробити відповідні відмітки на заяві,
де зазначається найменування установ,
підприємств, організацій, які їх
видали, зазначено рік народження
спадкоємців та перевіряється
повноваження.

П.21 вказаної інструкції документи
на підставі яких вчинено нотаріальну
дію, приєднуються до примірника угоди,
свідоцтва про право на спадщину та
іншого, що залишається у справах
державної нотаріальної контори чи
приватного нотаріуса.

Таким чином суд не може прийняти
заяву від 17.01.2001 р. з якою звернулась
ОСОБА_4 яка вказує, що звертається від
себе та від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на
підставі довіреностей посвідчених
консулом Посольства України в Бразілії
20.11.2000 р. за реєстром №70,№71, оскільки в
матеріалах спадкової справи не
містяться дані довіреності, а том дана
заява не відповідає вимогам Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України ( затв. наказом МЮ
України №18/5 від 18.06.1994 р.)
зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України від 07.07.1994 р. за №152/361.

Таким чином, суд вважає можливим
задовольнити вимоги позивача про
визнання за нею права власності на 14/90
частин квартири, які мали успадкувати
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та відмовились від
спадкування яких.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд
вважає доцільним стягнути з
відповідачів в рівних частинах на
користь позивачки сплачений судовий
збір, 800 грн., 600 грн.1200 грн., а всього в
розмірі 2600 грн. що становить по 520 грн. з
кожного з відповідачів.

Враховуючи викладене та
керуючись ст. 3,10,11,15,60,88,209,212-215,218 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

3-я особа; Головне управління юстиції в
м.Києві

про визнання права власності на
обов»язкову долю в спадковому майні, в
порядку спадкування за законом, -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженкою м.Горький, зареєстрованою в
АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1
право власності в порядку спадкування
за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_2 на 31/90 частину квартири
АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Ухвала може бути оскаржена до
Апеляційного суду м.Києва через
районний суд шляхом подачі апеляційної
скарги протягом п»яти днів з дня
отримання ухвали суду.

Суддя: