АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1173/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : на ухвалу Мазай
Н. В. Доповідач в апеляційній
інстанції Бородійчук В. Г. УХВАЛА
16 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоБородійчук В. Г.
суддівПодорога В. М. , Василенко Л. І. при
секретаріБражнюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на
ухвалу Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 24 березня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до
селянського (фермерського)
господарства «Нова Україна», третя
особа без самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача товариство з
обмеженою відповідальністю
«Жильнельфа Вельє» про визнання
правочинів недійсними.
Вивчивши матеріали справи, колегія
суддів, -
в с т а н о в и л а :
19 березня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до СФГ «Нова Україна»,
третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача ТОВ
«Жильнельфа Вельє» про визнання
правочинів недійсними.
Разом з позовною заявою, представником
позивача до суду подано заяву про
забезпечення позову, в якій він просив
вжити заходи забезпечення позову
шляхом заборони відповідачу - СФГ «Нова
Україна» та будь-яким іншим третім
особам, які діятимуть від імені чи в
інтересах СФГ «Нова Україна» до
набрання законної сили рішення суду по
справі, вчиняти дії щодо користування
земельними ділянками відповідно до
Державного акту на право власності на
землю серія ЧР № 0319504 виданого 04 липня
відповідно до Державного акту на право
власності на землю серія ЯЛ-227586
виданого 01 листопада 2010 року №
розташованої на території Теолинської
сільської ради Морнастирищенського
району Черкаської області здійснювати
будь-які сільськогосподарські роботи,
у тому числі, але не тільки: збирати
врожай, боронувати, дискувати,
культивувати, орати, сіяти, вносити
будь-які мінеральні чи органічні
добрива, засоби захисту рослин,
здійснювати охорону, тощо.
Вказував, що вжиття заходів
забезпечення позову по даній справі є
засобом, спрямованим на запобігання
можливим порушенням майнових прав чи
охоронюваних законом інтересів
позивача та у подальшому забезпечить
гарантування виконання судових рішень,
що будуть ухвалені по справі.
Ухвалою Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 24 березня
2014 року в задоволенні заяви
представника позивача ОСОБА_6 про
забезпечення позову у цивільній справі
за позовом ОСОБА_6 до СФГ «Нова
Україна», третя особа без самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача ТОВ «Жильнельфа Вельє» про
визнання правочинів недійсними
В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати
ухвалу Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 24 березня
2014 року як незаконну та постановити
нову ухвалу, якою задовольнити вимоги
заяви про вжиття заходів забезпечення
Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до відхилення з
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
ухвалу постановлено з додержанням
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не довів той факт, що невжиття
заходів забезпечення позову може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду по справі за
Судом встановлено, що ОСОБА_6
звернулася із позовом до суду до СФГ
«Нова Україна», третя особа без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача ТОВ «Жильнельфа
Вельє» про визнання правочину
недійсним (а.с. 3-4).
Забезпечення позову - це сукупність
процесуальних дій, які гарантують
виконання рішення суду в разі
задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 151 ЦПК України
суд за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити заходи забезпечення
позову. У заяві про забезпечення позову
повинно бути зазначено: причини, у
зв'язку з якими потрібно забезпечити
позов; вид забезпечення позову, який
належить застосувати, з обґрунтуванням
його необхідності; інші відомості,
потрібні для забезпечення позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.
Постановляючи ухвалу про відмову у
задоволенні заяви про забезпечення
позову, судом першої інстанції вірно
було враховано роз'яснення в п. 4, п. 6
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», згідно яких
розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

При встановленні зазначеної
відповідності слід враховувати, що
вжиті заходи не повинні перешкоджати
господарській діяльності юридичної
особи або фізичної особи, яка здійснює
таку діяльність і зареєстрована
відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення
позову, суд має брати до уваги інтереси
не тільки позивача, а й інших осіб,
права яких можуть бути порушені у
зв'язку із застосуванням відповідних
заходів. Наприклад, обмеження
можливості господарюючого суб'єкта
користуватися та розпоряджатися
власним майном іноді призводить до
незворотних наслідків.

Як зазначено у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 2006
року № 9 «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», забезпечення
позову - це сукупність процесуальних
дій, які гарантують виконання рішення
суду в разі задоволення позовних вимог.
Точне і неухильне додержання судами
України норм чинного законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову
є необхідною умовою здійснення завдань
цивільного судочинства, які полягають
у справедливому, неупередженому та
своєчасному розгляді й вирішенні
цивільних справ із метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Як вбачається із контрольного
провадження справи за позовом ОСОБА_6
до СФГ «Нова Україна», третя особа без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача ТОВ «Жильнельфа
Вельє» про визнання правочину
недійсним, позивач не надав доказів
того, що відповідачі мають можливість
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду по даній
справі.

Колегія суддів погоджується із думкою
районного суду відносно того, що
вимога, за обставин описаних в заяві
про заборону відповідачу СФГ «Нова
Україна» та будь-яким іншим третім
особам, які діятимуть від імені чи в
інтересах СФГ «Нова Україна» до
набрання законної сили рішення суду по
справі, вчиняти дії щодо користування
земельною ділянкою, яка належить
позивачу здійснювати будь-які
сільськогосподарські роботи, у тому
числі, але не тільки: збирати врожай,
боронувати, дискувати, культивувати,
орати, сіяти, вносити будь-які
мінеральні чи органічні добрива,
засоби захисту рослин, здійснювати
охорону тощо до вирішення спору по суті
є передчасною та такою, що суперечить
вимогам Конституції України.

Крім цього, колегія вважає, що суд
першої інстанції обгрунтовано
зазначив, що посилання позивача, як на
обгрунтування своїх вимог по заяві про
забезпечення позову та наявність в
додатках до заяви про забезпечення
позову, копії ухвали Апеляційного суду
Полтавської області, суперечить
вимогам ст. 360-7 ЦПК України, відповідно
до якої рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України, яким відповідно не
являється Апеляційний суд Полтавської
області, а тому для Монастирищенського
районного суду Черкаської області
практика Апеляційного суду
Полтавської області не є обов'язковим,
більше того, з рішення, на яке
посилається позивач, випливає, що спір
у правовідносинах, який був предметом
розгляду Полтавського апеляційного
суду, стосувався земельних ділянок, які
були виділені власникам земельних
ділянок єдиним масивом, що суттєво
різниться із спірними
правовідносинами, які належить
розглянути Монастирищенському
районному суду, рішення Апеляційного
суду Полтавської області стосувалось
договорів, які уже були розірвані за
рішенням місцевого суду, а в даному
випадку Монастирищенський районний
суд не може визначити наперед, яке
рішення буде прийнято за позовом
позивача, а тому застосування аналогії
в даному випадку не є можливим.

А тому, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про відмову у
задоволенні заяви про забезпечення
позову і за таких обставин, колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги,
оскільки суд першої інстанції,
постановляючи ухвалу, правильно
застосував норми матеріального і
процесуального права, а тому підстави
для скасування ухвали відсутні.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює, і як наслідок ухвалив рішення
по справі з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими
не являються і не дають підстав для
висновку про неправильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_7 відхилити.

Ухвалу Монастирищенського районного
суду Черкаської області від 24 березня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до
селянського (фермерського)
господарства «Нова Україна», третя
особа без самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача товариство з
обмеженою відповідальністю
«Жильнельфа Вельє» про визнання
правочинів недійсними залишити без
змін.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Головуючий :

Судді :