Номер провадження: 22-ц/785/2982/14
Номер справи місцевого суду: 522/3036/13
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Троїцька Л. Л.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Троїцької Л.Л.,

суддів - Таварткіладзе О.М., Фальчука
В.П.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Державної установи
«Український науково-дослідний
інститут медичної реабілітації та
курортології Міністерства охорони
здоров'я України» про зміну
формулювання причини звільнення,
стягнення заробітної плати за час
затримки у виплаті, відшкодування
моральної шкоди за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_3, що діє в
інтересах ОСОБА_2, на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 23 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

07.02.2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до Державної установи
«Український науково-дослідний
інститут медичної реабілітації та
курортології Міністерства охорони
здоров'я України» (далі - Інститут),
уточнивши який, просив стягнути з
відповідача на його користь
заборгованість по заробітній платі у
сумі 465,14 грн. за два тижні праці,
середній заробіток за час затримки у
виплаті заробітної плати в розмірі 29
904,46 грн., середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 6 638,86 грн.,
відшкодування моральної шкоди у сумі 30
000,0 грн., змінити дату звільнення та
формулювання причини звільнення на
звільнення за власним бажанням з 03
серпня 2010 року на поточну дату на
підставі ст. 38 КЗпП України.

Позов обґрунтуваний тим, що він
працював у відповідача на посаді
молодшої медсестри два тижні,
починаючи з 02 серпня 2010 року. За період
роботи заробітну плату не отримував.
Про звільнення дізнався наприкінці
листопада 2012 року, після отримання від
відповідача відповідного листа та
копії наказу про звільнення. У наказі №
59-к від 02 серпня 2010 року про прийняття
на роботу з випробувальним періодом не
розписувався, так як на роботу його
було прийнято без встановлення
випробувального строку.

Позовні вимоги у частині стягнення
моральної шкоди обґрунтовує тим, що
через незаконні дії відповідача,
порушились його життєві зв'язки, він
залишився без засобів до існування,
тривалий час не міг працевлаштуватись
(а.с.1-2).

Посилаючись на порушення з боку
відповідача норм трудового
законодавства, позивач просив
задовольнити його позов в повному
обсязі.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 23.12.2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_2,
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове про задоволення позову,
посилаючись на те, що рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухав
суддю-доповідача, який виклав зміст
рішення, перевіривши матеріали справи
в межах апеляційної скарги, заперечень
на неї, вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішенню суду
залишенню без змін.

Судом встановлені і підтверджені
матеріалами справи наступні обставини.

02.08.2010 року ОСОБА_2, на підставі поданої
ним 27.07.2010 року письмової заяви,
прийнято на роботу в спеціалізовану
науково-консультативну поліклініку, що
є структурним підрозділом Інституту на
посаду молодшої медсестри з
випробувальним строком в один місяць,
що підтверджується наказом директору
Інституту №59-к від 02.08.2010 року (а.с.31-32).

Згідно зі штатним розкладом
поліклініки, затвердженої заступником
Міністра охорони здоров'я України
26.07.2010 року, посадовий оклад молодшої
медсестри у 2010 році складав 888,00
грн.(а.с.36-37).

02.08.2010 року ОСОБА_2, прибув до
поліклініки до початку роботи, однак у
присутності заступника директора
Інституту - ОСОБА_4 та старшої медсестри
ОСОБА_5 відмовився від виконання
посадових обов'язків, посилаючись на
відсутність відповідних навиків та
вмінь і залишив приміщення Інституту.

03.08.2010 року та в подальшому позивач на
роботу не виходив.

Дані обставини підтверджені
доповідною запискою старшої медсестри
ОСОБА_5 на ім'я директора Інституту від
03.08.2010 року (а.с.38).

Наказом № 62-к від 03.08.2010 року ОСОБА_2
звільнено з роботи на підставі ч.2 ст. 28
КЗпП України., як такого, який не
витримав випробування і
невідпрацювавшего жодного дня (а.с.43).

11.11.2010 року позивач отримав трудову
книжку, про що свідчить його власний
підпис у Книзі обліку руху трудових
книжок та вкладишів до них (а.с.46-48).

Відмовляючи ОСОБА_2 в позові, суд 1-ої
інстанції виходив з того, що позивач не
приступив до виконання своїх трудових
обов'язків і не довів тієї обставини,
що він працював в Інституті на посаді
молодшої медсестри поліклініки
протягом двох тижнів, у зв'язку з тим
підстави для нарахування та виплати
йому заробітної плати та інших
похідних від неї платежів - відсутні.

Суд вважав, що за таких обставин у
відповідача існували усі підстави для
звільнення ОСОБА_2 за прогули
відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.
Однак, враховуючи, що обома сторонами
не заявлялися позовні вимоги про зміну
формулювання причини звільнення за
прогули і таке формулювання погіршить
положення позивача, суд вважав за
необхідне відмовити позивачу у
задоволенні заявлених ним позовних
вимог у повному обсязі та не змінювати
з власної ініціативи формулювання
причин звільнення на звільнення за
прогули.

Суд також не знайшов правових підстав
для задоволення позовних вимог
стосовно виплати ОСОБА_2 середнього
заробітку за несвоєчасне отримання
трудової книжки, оскільки в цьому не
встановив вини адміністрації
Інституту.

Так як позовні вимоги про зміну
формулювання причин звільнення і
стягнення заробітної плати за час
затримки у її виплаті, суд в цілому
визнав необґрунтованими, ОСОБА_2
відмовлено і в позові про
відшкодуванні моральної шкоди.

Відповідно до вимог ч.1 ст.233 КЗпП
України судом зроблений висновок і про
пропуск позивачем строку позовної
давності на час його звернення до суду,
що є за нормами трудового
законодавства самостійною та окремою
підставою для відмови у задоволенні
позову.

При вирішенні спору по суті, суд
керувався вимогами ч.1 ст.11, ст. 60, ч.1 ст.61
ЦПК України; ч.2 ст.28, п.4 ч.1 ст. 40, ч.1 ст.233,
ч.ч.3, 4 ст.235 КЗпП України; ст. 1 Закону
України «Про оплату праці» та
роз'ясненнями, викладеними у п.18
постанови Пленуму Верховного суду
України від 06.11.1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів».

Колегія погоджується з такими
висновками і вважає, що підстав для
задоволення апеляційної скарги і
скасування рішення суду не має.

Доводи скарги про те, що ОСОБА_2
працював на протязі двох тижнів, а
покази свідків - працівників
відповідача, які суд прийняв належними,
фактично є недостовірними і
неправдивими, колегія погодитись не
може.

Висновки суду про те, що позивач 02.08.2010
року фактично не приступив до роботи і
в подальшому з 03.08.2010 року на роботу не
виходив, підтверджені, показами
свідків: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10; доповідною запискою
старшої медсестри ОСОБА_5 на ім'я
директора Інституту від 03.08.2010 року;
табелем обліку використання робочого
часу працівників Інституту за серпень
2010 року; відсутністю відомостей про
проходження позивачем інструктажів у
відповідних журналах, оригінали яких
були оглянуті судом (а.с.38; 39-42).

Вказані докази оцінені судом в
сукупності і відповідно до вимог ст.212
ЦПК України.

Посилення в апеляційній скарзі про те,
що судом 1-ої інстанції не повно
з'ясовані обставини прийняття позивача
на роботу відповідно до наказу
директора Інституту №59-к від 02.08.2010
року, оскільки у його трудовій книжці
відображено інший наказ під № 58-к, не
можуть бути прийняті до уваги, так як
ОСОБА_2 фактично приймався на роботу на
підставі наказу № 59-к від 02.08.2010 року.
Номер наказу 58-к у трудовій книжці, на
думку суду, був зазначений помилково.
Наказ під №58-к укладався відносно
іншого працівника. Дані обставини
підтверджується книгою наказів, яка
була оглянута в суді 1-ої та апеляційної
інстанції.

Твердження в апеляційній скарзі про те,
що позивач не приймався на роботу з
випробувальним строком і у вказаному
наказі не розписувався, з урахуванням
заявленого позову, не мають правового
значення, оскільки з вимогами про
визнання даного наказу незаконним
ОСОБА_2 не звертався, а його вимоги про
зміну формулювання причини звільнення
з підстав ч.2 ст.28 КЗпП України на ст.38
КЗпП України, у відсутності такої заяви
на час звільнення, взагалі не основані
на законі.

На підставі викладеного, не
приймаються до уваги і доводи скарги
про те, що судом 1-ої інстанції було
відмовлено в призначенні
почеркознавчої експертизи.

Крім того, клопотання про призначення
експертизи було розглянуто судом у
встановленому законом порядку (а.с.93).

Посилення в скарзі на те, що про своє
звільнення позивач дізнався лише
наприкінці листопада 2012 року і до суду
звернувся 07 березня 2013 року, тобто
тримісячний строк ним не пропущений, є
безпідставні і спростовуються копією
книги обліку руху трудових книжок та
вкладишів до них, з якої вбачається, що
позивач отримав трудову книжку про
звільнення по ст.28 КЗпП України 11.11.2010
року, про що свідчить його особистий
підпис (а.с.46-48).

Між тим, колегія вважає, що при відмові
ОСОБА_2 в позові по суті заявлених
вимог, суд 1-ої інстанції не повинен був
посилатися на пропуск позивачем строку
позовної давності. Згідно діючого
законодавства строк позовної давності
застосовується тільки при порушенні
прав особи, яка звертається до суду,
якщо він пропущений без поважних
причин. Однак, на думку суду, вказані
обставини не є підставою для
скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія
вважає, що апеляційна скарга на
підставі ст. 308 ЦПК України підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню
без змін.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3,
що діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 23 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20-ти днів з дня набрання
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

Л.Л.Троїцька

О.М.Таварткіладзе

В.П.Фальчук