АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.< Головуючий
суддя / По-батькові >.

суддів: Бреславського О.Г.,
Половінкіної Н.Ю.

секретар Скрипник С.В.

за участю представника позивача,
відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
стягнення боргу та зустрічним позовом
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору позики, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_2 на
рішення Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 14 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про стягнення боргу, посилаючись на те,
що 05.12.2012 року він позичив відповідачам
кошти в сумі 19 450 доларів США, що станом
на момент звернення до суду 04.11.2013 року
за офіційним курсом Національного
банку України становить 155 463 грн. 85
коп., про що останні написали
власноручно розписку та зобов'язались
повернути позичену суму позики до
01.03.2013 року.

У встановлений строк ОСОБА_2 та ОСОБА_3
суму позики у добровільному порядку
позивачу ОСОБА_1 не повернули, на
неодноразові звернення останнього з
проханням повернути борг останні не
реагували, позику не повернули.

Позивач ОСОБА_1 просив стягнути
солідарно з відповідачів на його
користь борг за договором позики в
сумі 155 463 грн. 85 коп. Стягнути судовий
збір.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися із
зустрічним позовом до ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору позики
від 05.12.2012 року.

____________________________________________________________________

22ц-809/2014 р.
Головуючий у 1нстанції Масюк
Л.О.

Категорія 19
доповідач Савчук М.В.

Посилались на те, що розписка від 05.12.2012
року про отримання позики у ОСОБА_1 19 450
доларів США, ними була написана під
тиском та впливом тяжких сімейних
обставин, що виникли внаслідок
народження ОСОБА_3 недоношеної дитини,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того,
зазначають, що в день написання
розписки жодних грошових коштів ними
отримано не було від ОСОБА_1

Просили визнати недійсним
договір позики, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно розписки від
05.12.2012 року.

Рішенням Кіцманського районного
суду Чернівецької області від 14 квітня
2014 року позов ОСОБА_1 про стягнення
боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
солідарно на користь ОСОБА_1 борг за
договором позики в сумі 155 463 грн. 85 коп.
Вирішено питання щодо судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору позики відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні первісного
позову відмовити, а зустрічний позов
задовольнити.

Посилаються на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Апелянти вважають, що судом
першої інстанції не враховано, що
написана ними розписка від 05.12.2012 року
не відповідала внутрішній волі
апелянтів, фактичним обставинам, її
було написано під впливом тяжких
сімейних обставин, що свідчить про
недійсність розписки. Крім того,
договір позики є недійсним внаслідок
його безгрошевості, оскільки кошти за
ним в день його підписання отримані не
були.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін з
наступних підстав/

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
та обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Задовольняючи первісний позов та
відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що первісний позов є
обґрунтованим, а зустрічний -
недоведеним належними та допустимими
доказами.

Колегія суддів вважає зазначені
висновки суду є правильними, а рішення
суду таким, що відповідає ст. 213, 214 ЦПК
України.

Судом першої інстанції
установлено, що 05 грудня 2012 року ОСОБА_2
та ОСОБА_3 отримали від ОСОБА_1 19 450
доларів США, які зобов'язались
повернути останньому до 01.03.2013 року.

Факт отримання відповідачами
зазначених вище грошових коштів та
строк їх повернення підтверджується
оригіналом розписки, яка власноручно
написана та підписана ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 05.12.2012 року.

Відповідачі в зазначений строк -
до 01 березня 2013 року позику в розмірі 19
450 доларів США, що на момент звернення
до суду становить 155 463 гривень, не
повернули.

Колегія суддів вважає, що висновки
суду першої інстанції про те, що між
сторонами виникли позикові відносини,
зумовлені характером обов'язку
боржника у грошовому зобов'язанні, що
існує між позикодавцем і
позичальником, відповідають
обставинам справи і ґрунтуються на
законі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
визначено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості, того
самого роду та такої самої якості, що
були передані йому позикодавцем) у
строк та порядку, що встановлені
договором.

Відповідно до вимог ст.ст. 526, 610, 625
ЦК України судом обґрунтовано
задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення
боргу за договором позики.

Відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову про визнання
недійсним договору позики на підставі
ст. 233 ЦК України, суд першої інстанції
вірно виходив з того, що в процесі
розгляду справи не здобуто належних та
допустимих доказів вчинення ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 оспорюваного договору під
впливом тяжкої для них обставини і на
вкрай невигідних умовах.

Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу; доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Необґрунтованими є посилання апелянта
на те, що договір позики є недійсним
через його безгрошевість, оскільки
такі твердження нічим об'єктивно не
підтверджуються.

Судом обґрунтовано не було взято до
уваги як належний доказ покази ОСОБА_2,
надані в судовому засіданні в якості
свідків щодо неотримання ними коштів
від ОСОБА_1 у момент написання розписки,
оскільки їх покази у взаємозв'язку з
іншими доказами по справі є відмінними,
а ОСОБА_2 є зацікавленими в результатах
розгляду справи.

Необґрунтованими також є посилання
апелянтів на те, що розписку про
отримання грошей вони написали під
тиском, оскільки це також не
підтверджується належними та
допустимими доказами.

Так, постановою 28 травня 2013 року
заступника начальника СВ Кіцманського
РВ УМВС України в Чернівецькій
області, майора міліції Кавчука Л.М. про
закриття кримінального провадження у
зв'язку з встановленням відсутності в
діянні складу кримінального
правопорушення встановлено, що факту
позики грошей в сумі 19450 доларів США
ОСОБА_3 та її чоловік не заперечують, з
приводу цього повідомили, що не мають
наміру не повертати вказаний борг та
підтвердили, що вони власноручно
написали та підписали розписку про
позику у ОСОБА_1 грошей в сумі 19 450
доларів США. Крім того, в ході
досудового розслідування за заявою
ОСОБА_2 не встановлено доказів, які б
свідчили про те, що ОСОБА_1 шахрайським
шляхом змусив їх написати дану
розписку, на підставі чого кримінальне
провадження закрито.

Доводи апелянтів з приводу того, що
договір позики був укладений під
впливом тяжких обставин та на вкрай
невигідних умовах, також не знайшли
підтвердження в процесі розгляду
справи.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи,
членів її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Посилання на смерть дитини не
може вважатися обставиною, що свідчить
про вчинення особою правочину під
впливом тяжкої для неї обставини,
оскільки ця подія не могла бути усунута
шляхом укладення оспорюваного
правочину для усунення або зменшення
якої необхідно укласти такий правочин
згідно вимог закону.

Необґрунтованими є посилання
апелянтів на те, що суд мав би
врахувати, що вже існує рішення суду
про стягнення боргу з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
по іншій розписці, а, отже, позивач не
міг вдруге позичити значну суму коштів,
оскільки ці доводи ґрунтуються на
припущеннях, а наявність розписки,
власноручно написаної та підписаної
ОСОБА_2, про боргове зобов'язання
посвідчує укладення договору позики та
є прямим доказом.

Враховуючи зазначені обставини,
колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги є безпідставними,
висновків суду першої інстанції не
спростовують, рішення є законним та
обґрунтованим, підстав для його зміни
чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Кіцманського районного
суду Чернівецької області від 14 квітня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді :