Справа № 1304/2-2994/11
Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький
Провадження № 22-ц/783/1201/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді -
Копняк С.М.

суддів
- Мацея М.М., Монастирецького Д.І.,

секретар
- Олексів О.А.

з участю представника
апелянта - Марусяк В.Я.

позивача
- ОСОБА_3

та представника позивача
- ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» - на
рішення Галицького районного суду
м.Львова від 12 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» в особі регіонального
відділення Західної регіональної
дирекції ПАТ «ОТП Банк» у м.Львові про
розірвання договору кредиту,
припинення договорів іпотеки та
поруки, -

встановила:

Позивачі звернулись до суду з
позовом до ПАТ «ОТП Банк», в якому
просять розірвати кредитний договір
№ML-600/174/2007 від 18.09.2007 р., укладений між
ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 (із змінами та
доповненнями до нього, внесеними
додатковими угодами), припинити
Договір поруки №SR-600/174/2007 від18.09.2007 р.,
укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5
(із змінами та доповненнями до нього,
внесеними додатковими угодами),
припинити Договір іпотеки №PML-600/174/2007/2
(майнова порука), укладений 02.06.2009 р. між
ЗАТ «ОТП Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_5,
визнати, що залишок боргу по кредитному
договору №ML-600/174/2007 від 18.09.2007 р.
становить 26 011,91 швейцарських франків,
кошти в сумі 2679,05 швейцарських франків,
які є надлишково сплачені і повинні
бути акумульовані на рахунку ОСОБА_3,
зарахувати в погашення кредитних
зобов»язань.

29.04.2013 року позивачі уточнили
позовні вимоги та просили визнати, що
залишок по тілу кредиту по кредитному
договору №ML-600/174/2007 від 18.09.2007 р.,
укладеному між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3
(із змінами та доповненнями до нього,
внесеними додатковими угодами) станом
на 24.10.2011 р. становив 23 547,56 швейцарських
франків, визнати, що станом на 24.10.2011 р. у
ОСОБА_3 відсутня заборгованість по
відсотках по кредитному договору,
розірвати кредитний договір №ML-600/174/2007
від 18.09.2007 р., укладений між ЗАТ «ОТП
Банк» та ОСОБА_3 (із змінами та
доповненнями до нього, внесеними
додатковими угодами), припинити
договір поруки №SR-600/174/2007 від18.09.2007р.,
укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5
(із змінами та доповненнями до нього,
внесеними додатковими угодами),
припинити договір іпотеки №PML-600/174/2007/2
(майнова порука), укладений 02.06.2009 р. між
ЗАТ «ОТП Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_5, всі
судові витрати покласти на
відповідача.

Рішенням Галицького районного
суду м.Львова від 12 грудня 2013 року позов
задоволено.

Визнано, що залишок по тілу
кредиту по кредитному договору
№ML-600/174/2007 від 18.09.2007 р., укладеному між
Закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк» та ОСОБА_3 (зі змінами та
доповненнями до нього, внесеними
додатковими угодами) станом 24.10.2011 р.
становив 23 547,56 швейцарських франків.

Визнано, що станом на 24.10.2011 р. у
ОСОБА_3 відсутня заборгованість по
відсотках по кредитному договору
№ML-600/174/2007 від 18.09.2007 р., укладеному між
Закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк» та ОСОБА_3 (зі змінами та
доповненнями до нього, внесеними
додатковими угодами).

Розірвано кредитний договір
№ML-600/174/2007 від 18.09.2007 р., укладений між
Закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк» та ОСОБА_3 (зі змінами та
доповненнями до нього, внесеними
додатковими угодами).

Припинено договір поруки
№SR-600/174/2007 від 18.09.2007 р., укладений між
Закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк» та ОСОБА_5 (зі змінами та
доповненнями до нього, внесеними
додатковими угодами).

Припинено договір іпотеки
№PML-600/174/2007/2 від 02.06.2009 р., укладений між
Закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк» та ОСОБА_5

Стягнуто з Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» в
особі регіонального відділення
Західної регіональної дирекції ПАТ
«ОТП Банк» на користь ОСОБА_3, ОСОБА_5 1700
грн. 00 коп., сплаченого державного мита,
120 грн. 00 коп. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи та 11 055 грн. 00 коп.
витрат на проведення експертизи.

Рішення суду оскаржив відповідач
ПАТ«ОТП Банк».

Вважає, що рішення Галицького
районного суду м.Львова від 12 грудня 2013
року підлягає скасуванню у зв»язку із
порушенням судом першої інстанції норм
матеріального та процесуально права, а
також неповним з»ясуванням всіх
обставин.

В обґрунтування апеляційної
скарги представник відповідача
посилається на те, що 18.09.2007 року між ЗАТ
«ОТП Банк», правонаступником якого є
ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір.

У відповідності до пп.1.1. Кредитного
договору Банк виконав свої
зобов'язання відповідно до умов
кредитного договору та надав
позичальнику (ОСОБА_3) кредит у розмірі,
що не перевищує Ліміт фінансування. В
свою чергу позичальник зобов'язувався
прийняти, належним чином використати
та повернути банку кредит, а також
сплатити проценти та виконати інші
зобов'язання, встановлені у кредитному
договорі.

Згідно п.1.4. кредитного договору
позичальник зобов'язаний своєчасно
погашати суму кредиту та сплачувати
відсотки за користування кредитом в
порядку і строки, визначені в
кредитному договорі.

В порушення зазначених вище умов
кредитного договору, позичальником
систематично не вчинялись заходи щодо
належної сплати суми кредиту та не
сплачено відсотки (перша прострочка
була допущена 24.12.2008 року).

З метою належного врегулювання
заборгованості банком було проведено
ряд заходів, в результаті яких, як
ОСОБА_3 так і банком було вжито дії по
добровільному врегулюванню
заборгованості та підписано
реструктуризаційні документи, в тому
числі графіки врегулювання існуючої
кредитної заборгованості.

Також, окремим документом, що
підтверджує факт врегулювання
проблемної заборгованості та
відсутність будь-яких претензій зі
сторони боржника є факт підписання
ОСОБА_3 нового графіку погашення, який
був здійснений 25.10.2010 року.

Вважає, що оспорюване рішення
грунтується на матеріалах судової
бухгалтерської фінансово-кредитної
експертизи, складеної експертом
Волинського відділення Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз Андрощук О.П. (експертний
висновок № 7827 від 18.12.2012). Проте, Апелянт
не погодився із вказаним висновком
експерта, оскільки він містить ряд
неточностей та невідповідностей
матеріалам справи.

Невірними є також висновки суду
першої інстанції про порушення
апелянтом умов кредитного договору, що
стало підставою для його розірвання.

Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої ним шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору. На думку апелянта,
судом першої інстанції не з'ясовано чи
завдана шкода відповідачем позивачу у
зв'язку із порушенням умов кредитного
договору та який її розмір. Лише
наявність заподіяної шкоди дає
підстави розривати договір на підставі
ч.2 ст.651 ЦК України.

Просить рішення Галицького
районного суду м.Львова від 12 грудня 2013
року скасувати, ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача
Марусяк В.Я. в підтримання мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
заперечення позивача ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_4 проти мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а саме в частині позовних
вимог, що стосуються задоволення
позовних вимог про припинення договору
поруки №SR-600/174/2007 від 18.09.2007 року та
договору іпотеки №PML-600/174/2007/2 від 02.06.2009
року, а в решті рішення суду першої
інстанції слід залишити в силі,
виходячи з наступного.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не в повній мірі відповідає
даним вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не в повній мірі відповідає
даним вимогам.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Права та обов»язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства. Кожна особа має право на
судовий захист.

Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Загальний перелік можливих способів
захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Способи захисту суб»єктивних
цивільних прав розуміють як закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

За приписами ст.3 ЦК загальними
засадами цивільного законодавства є,
зокрема, свобода договору, а відповідно
до ст.11 цього Кодексу - підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК
України, за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобовязується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник зобовязується
повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст.2 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»
коштами є гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.

Ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України
передбачають, що використання
іноземної валюти, в тому числі при
здійсненні розрахунків на території
України за зобов'язаннями,
допускається у випадках, в порядку та
на умовах, встановлених законом.

Законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю, є Декрет Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».

Судом вірно встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
18.09.2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП
Банк», правонаступником усіх прав та
обовязків якого є ПАТ «ОТП Банк»,
укладено кредитний договір №ML-600/174/2007,
відповідно до п.2 частини №1 якого, банк
зобовязався надати позичальнику
кредит розміром 169 238,00 швейцарських
франків на споживчі цілі з датою
остаточного повернення кредиту 19
вересня 2022 року; сторони домовились, що
для розрахунку процентів за
користування кредитом буде
використовуватись плаваюча процентна
ставка фіксований відсоток + FIDR (п.3
частина №1 кредитного договору) (т.1
а.с.87-13).

П.п.1.1 п.1 частини №2 вказаного
кредитного договору визначено, що в
порядку передбаченому договором банк
надає позичальнику кредит у розмірі та
валюті, визначеній у частині №1 цього
договору, а позичальник приймає кредит,
зобовязується належним чином
використовувати та повернути банку
суму отриманого кредиту, а також
сплатити відповідну плату за
користування кредитом і виконати всі
інші зобовязання, як вони визначені у
цьому договорі.

З метою отримання,
обслуговування та погашення кредиту
банк відкриває позичальнику поточний
рахунок (п.п.1.1.1 кредитного договору).

Підпунктом 1.7.1 п.1.7 даного
кредитного договору передбачено, що
банк здійснює видачу кредиту
позичальнику лише за умови
відповідності умов цього договору
умовам рішення кредитного комітету
банку. Згідно додаткового договору
№ML-600/174/2007 CHF до кредитного договору
№ML-600/174/2007 від 18 вересня 2007 р.,
укладеного 18.09.2007 р. (т.1 а.с.208), яким
внесено зміни до п.п.1.7.2., видача кредиту
здійснюється згідно з кредитною/ними
заявкою/ами позичальника в
безготівковій формі, шляхом
перерахування всієї суми кредиту, чи
траншу, зменшену на утриману комісію
банку у розмірі визначену тарифами, на
поточний рахунок. Для подальшого
отримання кредиту готівкою, а також у
випадку перерахування кредиту на
поточний рахунок продавця,
позичальнику необхідно конвертувати
отриману суму кредиту в іншу валюту 1-ї
групи класифікатора (долари США USD чи
євро - EUR) чи продати кредит отриманий в
іноземній валюті за національну валюту
(українська гривня - UAH) на
Міжбанківському валютному ринку
України. Даний пункт містить
застереження: для здійснення
конвертації/продажу кредитних коштів
позичальник зобовязаний надати банку
відповідну заявку про здійснення
конвертації/продажу кредитних коштів.

З матеріалів справи вбачається,
що на виконання умов кредитного
договору, відповідач видав ОСОБА_3
кредитні кошти шляхом перерахування з
позичкового рахунку НОМЕР_1 на поточний
рахунок НОМЕР_2 згідно до поданих банку
позивачем ОСОБА_3 кредитних заявок
наступними траншами: 18.09.2007 р. на суму 83
860,00 швейцарських франків (т.1 а.с.129);
05.10.2007 р. на суму 23 750,00 швейцарських
франків (т.1 а.с.131); 26.10.2007 р. на суму 11 740,00
швейцарських франків (т.1 а.с.132); 13.11.2007 р.
на суму 11 360,00 швейцарських франків (т.1
а.с.135); 14.02.2008р. на суму 26 608,00
швейцарських франків (т.1 а.с.137), а
всього 157 318,00 швейцарських франків.

Відповідно до п.1.10 Положення
про організацію операційної
діяльності в банках України,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України 18.06.2003 №254,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 08.07.2003 р. за №559/7880
первинний документ це документ, який
містить відомості про операцію та
підтверджує її здійснення.

Пунктом 3.2 вищезазначеного
Положення передбачено основні етапи
здійснення операції:

- надання (отримання) дозволу на
проведення операції;

- проведення операції (укладення
договорів, складання первинних
документів, відкриття рахунків,
уведення інформації в облікову
систему та її оброблення тощо);

- здійснення внутрішнього
контролю за операцією (протягом усього
операційного процесу - від часу
ініціювання до відображення
інформації про операцію в регістрах
бухгалтерського обліку.

Виходячи з даного пункту
Положення, особові рахунки, як регістри
аналітичного обліку, вміщують записи
про операції, здійснені протягом
операційного дня і не відносяться до
первинних документів.

Інформація, що міститься в
первинних документах,
систематизується в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку.
Регістри синтетичного та аналітичного
обліку ведуться на паперових носіях
або в електронній формі.

Запис у регістрах
аналітичного обліку здійснюється лише
на підставі відповідного
санкціонованого первинного документа
(паперового або електронного)
(п.5.1.Положення).

Згідно п.5.4. цього Положення
особові рахунки є регістрами
аналітичного обліку, що вміщують
записи про операції, здійснені
протягом операційного дня.

Виходячи з умов кредитного
договору, а саме п.1.7.2, банк, при видачі і
на підтвердження видачі траншу
позичальнику, повинен мати в наявності
наступні первинні документи:

- заявку позичальника;

- новий графік погашення, оскільки,
за умови отримання траншу тіло кредиту
збільшується;

- документ про отримання
позичальником готівки в касі банку;

- заявку про здійснення
конвертації/продажу кредитних коштів.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що змістом
самого кредитного договору
спростовуються доводи апелянта про те,
що кредитна заявка не є первинним
документом.

Окрім того, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку і про те,
що виписка (дебетово-кредитові обороти)
про рух коштів по рахунку не є
первинним документом, а відтак
критично оцінив твердженя відповідача
про виплату позивачу ОСОБА_3 12.10.2007 р. 11
920 швейцарських франків, як траншу по
кредиту, з покликанням на виписку
(дебетово-кредитові обороти) про рух
коштів по рахунку НОМЕР_2 із
призначенням платежів за період з
18.09.2007 р. по дату проведення
дослідження, як на первинний документ.

Також колегія суддів приходить до
висновку про безпідставність
посилання апелянта на те, що
підтвердженням отримання ОСОБА_3
траншу в розмірі 11 920, 00 швейцарських
франків є підписання позивачем 26.10.2007 р.
нового графіку погашення кредиту.
Підписання нового графіку 26.10.2007 р. було
зумовлено отриманням ОСОБА_3 26.10.2007 р.
траншу в розмірі 11 740,00 швейцарських
франків. Як зазначено вище, згідно п.1.7.2
кредитного договору за умови отримання
траншу тіло кредиту збільшується, що
зумовлює підписання нового графіку
погашення кредиту. Представник
відповідача стверджує, що транш в
розмірі 11 920,00 швейцарських франків був
наданий ОСОБА_3 12.10.2007 р. Непідписання
сторонами 12.10.2007 р. нового графіку
погашення кредиту в зв'язку з
отриманням траншу в розмірі 11 920
швейцарських франків, на думку колегії
суддів, є ще одним свідченням того, що
позивачу ОСОБА_3 кошти в такій сумі як
кредитний транш не надавалися.

Підтвердженням того, кошти в сумі 11 920
швейцарських франків, як кредитний
транш, ОСОБА_3 не видавалися є і
відсутність кредитної заявки на видачу
цього траншу. Колегія суддів не приймає
до уваги посилання апелянта на Акт №11
про вилучення для знищення документів,
не віднесених до Національного
архівного фонду від 10.03.2013р., який
ніби-то підтверджує той факт, що
кредитна заявка на видачу траншу в
розмірі 11 920 швейцарських франків разом
з іншими доказами була знищена. Пункт 443
Акту не містить ідентифікації
конкретних документів, що були знищені
відповідно до цього Акту. Окрім цього,
даним Актом та доданими листами
апелянт підтвердив, що термін
зберігання кредитних справ 5 років. Так
як кредитний договір №ML-600/174/2007 від
18.09.2007 р. не розірваний і на час розгляду
справи в суді, то кредитна справа чи
окремі документи з кредитної справи
знищенню не підлягають.

Згідно Переліку документів, що
утворюються в діяльності
Національного банку України та банків
України, із зазначенням строків
зберігання, затвердженого Постановою
Правління Національного банку України
08.12.2004 №601, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 24.12.2004 р.
за № 1646/10245, на який посилається
апелянт, зокрема п.470, справи клієнтів
(договори, зобов'язання, листи) про
одержання кредитів, гарантій за
кредитами знищуються у визначені
терміни, але після погашення кредиту.
Так само знищуються по спливу
визначеного терміну, але після
погашення кредиту меморіальні
документи за довгостроковими
кредитами (п.676 вищезазначеного
Переліку). Таким чином, колегія суддів
прийшла до висновку про
безпідставність посилань апелянта на
ці пункти.

Також колегія приймає до уваги і те, що
рішення суду першої інстанції про
витребування кредитної справи було
прийнято 23.12.2011 р. (т.1 а.с.82 - журнал
судового засідання від 23.12.2011р.). 08.02.2012
р. судом була винесена ухвала про
тимчасове вилучення доказів (т.1 а.с.99).
13.03.2012 р. судом першої інстанції було
задоволено клопотання про
витребування доказів (т.1 а.с.123). 24.05.2012 р.
суд, після задоволення клопотання від
23.05.2012 р., листом витребовував від банку
докази, зазначені в заяві.

31.08.2012 р. Волинське відділення
Львівського НДІСЕ направило на адресу
суду клопотання експерта про
представлення додаткових матеріалів,
необхідних для видачі висновку (т.2 а.с.4
та зв.б. а.с.4), а 12.10.2012 р. у своїй
відповіді на запит суду (т.2 а.с.6) банк
зазначає, що надає вичерпний перелік
документів, що вимагаються, окрім
квитанцій (заявок) про зарахування
кредитних коштів ОСОБА_3 на поточний
рахунок НОМЕР_2.

Висновок експерта був складений
18.12.2012р.

Таким чином, якщо б факт отримання
позивачем кредитного траншу в сумі 11 920
швейцарських франків мав місце, то до
моменту формування Акту №11 про
вилучення для знищення документів, не
віднесених до Національного архівного
фонду від 10.03.2013 р., апелянт мав всі
можливості надати суду кредитну
заявку, рішення кредитного комітету,
документ про отримання позичальником
готівки в касі банку, заявку про
здійснення конвертації/продажу
кредитних коштів в зазначеному
розмірі.

Однак, як вбачається з наданих
апелянтом документів (т.2), ним були
надані всі кредитні заявки та рішення
кредитного комітету на видачу всіх
траншів - і тих, які ним видавались
раніше, і тих, які видавались після
12.10.2007 р., окрім документів про надання і
отримання траншу розміром 11 920
швейцарських франків. Це, на думку
колегії суддів, свідчить про
відсутність у відповідача таких
документів, а відтак і про те, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про
безпідставність збільшення
відповідачем суми кредиту по договору
на 11920 швейцарських франків та
нарахування на цю суму відсотків,
оскільки кошти, як кредитний транш, за
спірним кредитним договором в такій
сумі ОСОБА_3І не видавалися.

З висновку судової бухгалтерської
фінансово-кредитної експертизи №7827
від 18.12.2012 р. (т.3 а.с.2-11) вбачається, що
заборгованість по кредитному договору
№ML-600/174/2007 від 18.09.2007 р., укладеному між
ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 на час
складання графіків становила: станом
на 26.10.2007 р. - 118 996,82 CHF; станом на 14.02.2008 р. -
155 600,92 CHF; станом на 23.03.2009 р. - 144 370,91 CHF;
станом на 23.08.2009 р. - 32 173,77 CHF; станом на
25.10.2010 р. - 27 501,97 CHF, що не відповідає
заборгованості, відображеної банком на
час складення графіків із врахуванням
рішень банку про реструктуризацію.
Заборгованість ОСОБА_3 за основним
зобовязанням станом на 24.10.2011 р.
становила 23 547,56 швейцарських франків,
заборгованість по відсотках на цю дату
була відсутня.

Крім того, із зазначеного висновку
експерта, за період з 18.09.2007 р. по 24.10.2011
р. вбачається, що сума погашення,
передбачена кедитним договором,
становить 49 027,90 швейцарських франків, а
згідно експертного дослідженя
позивачем здійснено погашеня кредиту в
розмірі 166 537,18 швейцарських франків.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про те,
що позивач ОСОБА_3 погашав кредит з
випередженням графіку, що спростовує
твердження відповідача про неналежне
виконання позивачем зобов»язань по
кредитному договору та правомірність
застосування до позивача штрафних
санкцій.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що банком порушувались
умови кредитного договору щодо
розподілу банком кредитних коштів
(порівняння таблиці №4 та №5 Висновку),
що були внесені ОСОБА_3 на поточний
рахунок НОМЕР_2 за період з 18.09.2007р. по
24.10.2011 р.

Згідно експертного висновку,
суми, які відображають операції
погашення кредиту (основного боргу,
відсотків за користування кредитом),
зазначені у банківському обліку
(виписка), не відповідають внутрішнім
нормативним документам банку та умовам
кредитного договору, а саме:

- документально не обгрунтована
сума щомісячного нарахування банком
відсотків за обслуговування тіла
кредиту (сума нарахована банком -40 824,45
CHF (розбіжність - 8 058,76 CHF (40 824,45 - 32 765,69);

- документально не обгрунтована
сума щомісячного зарахування коштів на
погашення тіла кредиту (основного
боргу).

Оскільки апелянт не погодився
з Висновком судової бухгалтерської
фінансово-кредитної експертизи,
складеної експертом Волинського
відділення Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз (експертний висновок 7827 від
18.12.2012р.), з ініціативи колегії суддів в
судове засідання для дачі пояснень був
викликаний експерт Андрощук О.П.
Експерт пояснила, що при проведенні
дослідження нею було з'ясовано, що у
виписці про рух коштів по рахунку
НОМЕР_2 відображено видача
позичальнику траншу в розмірі 11 920
швейцарських франків. Це було
підставою звернення до суду з
клопотанням про представлення
додаткових матеріалів, необхідних для
дачі висновку. Так як такі матеріали, а
саме кредитна заявка позичальника про
надання траншу в розмірі 11 920
швейцарських франків, рішення банку
про видачу траншу в цьому розмірі
представлені не були, експерт прийшла
до висновку, що дані кошти позичальнику
як транш по кредиту не видавались. Крім
того, експерт підтвердила, що
збільшення тіла кредиту на суму 11 920
швейцарських франків, які позичальник
не отримував, збільшило розмір
банківських відсотків за
обслуговування тіла кредиту, які
позичальник не повинен був сплачувати
на той час. Станом на 24.10.2011 р.,
документально необґрунтована сума
щомісячного нарахування банком
відсотків становить 8 058,76 швейцарських
франків.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України,
зобовязання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Згідно ч.2 ст.651 ЦК України,
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Істотним є таке порушення
стороною договору, коли внаслідок
завданої цим шкоди друга сторона
значною мірою позбавляється того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору.

Таким чином, згідно закону підставою
для розірвання договору на вимогу
однієї сторони є не тільки факт
порушення умов договору другою
стороною, а й обов'язково наявність
шкоди, завданої цим порушенням другою
стороною.

Безпідставне збільшення тіла кредиту
на 11 920 швейцарських франків, а в
подальшому нарахування на
безпідставно збільшену суму кредиту
відсотків відповідачем спричинило
позивачу істотної шкоди.

Крім того, судом встановлено, що
проведення банком розрахунків з
порушенням умов кредитного договору та
додаткових умов стало причиною
невірного розподілу банком коштів на
погашення тіла кредиту та відсотків, а
саме, кошти, які зараховані банком на
погашення відсотків, повинні були
зараховуватись на погашення тіла
кредиту, що в свою чергу повинно було
зменшувати суму заборгованості по
кредитному договору.

Судом також встановлено, що банком
систематично допускалось неповне
зарахування внесених позивачем коштів
на погашення кредиту, що штучно
створювало заборгованість і
збільшувало величину нарахувань по
кредиту.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що сума 8 058,76
швейцарських франків, як відсотки, які
були нараховані банком на суму не
отриманих позивачем коштів в розмірі 11
920 швейцарських франків, та надміру
сплачені позичальником, є істотною
шкодою, нанесеною банком позивачу.

Окрім того, неправомірне збільшення
тіла кредиту на суму неотриманих
коштів в розмірі 11 920 швейцарських
франків також є істотною шкодою, яка
нанесена позивачу, оскільки за таких
обставин він вимушений повертаючи
кредит, повернути, в тому числі, суму
кредитних коштів, яка ним не була
отримана.

А відтак, колегія судді вважає
правильним висновок суду першої
інстанції поро те, що порушення умов
кредитного договору, допущені
відповідачем, є істотними, такими, що
завдали ОСОБА_3 шкоди. Неналежне
виконання відповідачем взятих на себе
зобовязань по кредитному договору
стали наслідком того, що ОСОБА_3
змушений був сплачувати значно більші
щомісячні платежі порівняно з тими, які
повиннен був би сплачуватись за умови
коректного корегування відповідачем
кредитних зобовязань та вимушений
повертаючи кредит, повернути, в тому
числі, суму кредитних коштів, яка ним не
була отримана.

Тому рішення суду першої інстанції в
частині визнання суми залишку по
кредиту, встановлення відсутності
заборгованості по відсотках за
кредитом та в частині розірвання
кредитного договору слід залишити без
змін.

Захист цивільних прав - це
застосування цивільно-правових
засобів з метою забезпечення цивільних
прав. Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК, ст.ст.
15,16 ЦК України кожна особа має право в
порядку, встановленому законом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів у спосіб,
визначений законами України. Порушення
права пов'язано з позбавленням його
володільця можливості здійснювати
своє право повністю або частково.

Статтею 553 ЦК України визначено, що за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Відповідно до ст.554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

За приписами п.1 ст.559 ЦК України, порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобовязання.

Зобовязання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом (п.1 ст.598 ЦК України).

Згідно ст.17 Закону України «Про
іпотеку», іпотека припиняється у разі
припинення основного зобовязання або
закінчення строку дії іпотечного
договору.

Право застави припиняється у разі
припинення зобов»язання,
забезпеченого заставою (п.1 ч.1 ст.593 ЦК
України).

Судом першої інстанції встановлено, що
18.09.2007 року для забезпечення виконання
зобов»язань по кредитному договору між
відповідачем та ОСОБА_5 був укладений
договір поруки №SR-600/174/2007, а 02.06.2009 року
між відповідачем та позивачами був
укладений договір іпотеки №PML-600/174/2007/2
(майнова порука).

Суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що
оскільки основний договір розірвано,
порука та іпотека припинилися.

Однак, за змістом п.1 ч.2 ст.16 ЦК України
одним із способів захисту цивільних
прав та інтересів є визнання права, а
за п.7 ч.2 цієї статті - припинення
правовідношення.

За положеннями ст.ст.559,593 ЦК України
ст..17 ЗУ «Про іпотеку» порука та
іпотека припиняються з припиненням
забезпеченого ними зобов'язання, а
порука також у разі зміни зобов'язання
без згоди поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Відповідно до змісту ст.ст.559,593,598 ЦК
України припинення зобов'язання
поруки та іпотеки означає такий стан
сторін правовідношення, при якому в
силу передбачених законом обставин
суб'єктивне право і кореспондуючий
йому обов'язок перестають існувати.

Відтак, за положеннями ч.1 ст.559 та п.1 ч.1
ст.593 ЦК України припинення поруки та
іпотеки в разі припинення основного
зобов'язання презюмується. У цьому
разі звернення до суду з позовом про
визнання договору поруки та іпотеки
припиненим не є необхідним, проте такі
вимоги підлягають розгляду судом у
разі наявності відповідного спору. По
даній справі банк не звертався з
вимогою про стягнення боргу з
поручителя, чи про звернення стягнення
на предмет іпотеки, а відтак спору щодо
договору поруки та договору іпотеки не
було. Тому, колегія суддів приходить до
висновку, що звернення боржника,
поручителя та іпотекодавця з даним
позовом до суду було передчасним.

Виходячи із загальних засад цивільного
законодавства та судочинства, права
особи на захист у суді порушених або
невизнаних прав, рівності
процесуальних прав і обов'язків сторін
(ст.ст. 3,12-15,20 ЦК України, ст. ст. 3-5,11,15,31
ЦПК України), колегія суддів приходить
до висновку про те, що в разі
невизнання кредитором права
поручителя та іпотекодавця на
припинення зобов'язання за договорами
поруки та іпотеки, передбачені ч.1 ст.559,
ч.1 ст.593 ЦК України та ст.17 ЗУ «Про
іпотеку», таке право підлягає захисту
судом за позовом поручителя та
іпотекодавця шляхом визнання його
права на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України.
Обмеження матеріально-правових
способів захисту цивільного права чи
інтересу підлягають застосуванню з
дотриманням положень ст.ст.55,124
Конституції України та ст.13 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, відповідно до
яких кожна особа має право на
ефективний засіб правового захисту, не
заборонений законом.

Суд першої інстанції обґрунтовано
виходив із того, що відповідно до ч.1
ст.559, ч.1 ст.593 ЦК України та ст.17 ЗУ «Про
іпотеку» до припинення поруки та
іпотеки призводить припинення
основного зобов'язання. Однак, обраний
спосіб захисту прав позивача шляхом
припинення договору поруки та
припинення договору іпотеки, тобто за
п.7 ч.2 ст. 16 ЦК України не узгоджується з
ч.1 ст. 559 ЦК України. Тому в цій частині
рішення суду першої інстанції підлягає
скасування з постановленням нового
рішення про відмову у задоволенні цих
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.209 ч.3, 303, 304, ст.307 ч.1
п.п.1,2, 308, ст.309 ч.1 п.4,313,314 ч.1 п.1, ч.2,
ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» -
задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 12 грудня 2013 року в частині
задоволення позовних вимог про
припинення договорів поруки та іпотеки
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_3,
ОСОБА_5 до Публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк» в особі
регіонального відділення Західної
регіональної дирекції ПАТ «ОТП Банк» у
м. Львові про припинення договору
поруки №SR-600/174/2007 від 18.09.2007р.,
укладеного між Закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_5 (зі
змінами та доповненнями до нього,
внесеними додатковими угодами) та про
припинення договору іпотеки
№PML-600/174/2007/2 від 02.06.2009р., укладеного між
Закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк» та ОСОБА_5 - відмовити.

В решті рішення Галицького районного
суду м.Львова від 12 грудня 2013 року
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з дня набрання рішенням
апеляційного суду законної сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Мацей М.М.

Монастирецькй Д.І.