Ухвала

іменем україни

16 квітня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - орган опіки та піклування
Сихівської районної державної
адміністрації Львівської області, про
позбавлення батьківських прав, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 22 квітня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 14 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що від шлюбу з
відповідачем має сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, батько не цікавиться
дитиною, її здоров'ям, не відвідує сина,
не бере участі у його вихованні та
утриманні, свідомо ухиляється від
виконання батьківських обов'язків.
Крім того, відповідач зловживає
алкогольними напоями, веде аморальний
спосіб життя, порушує громадський
порядок, неодноразово притягувався до
адміністративної відповідальності і
такою поведінкою може негативно
впливати на виховання та розвиток сина.
З огляду на зазначене, просила
позбавити відповідача батьківських
прав щодо дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 22 квітня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 14 жовтня 2013 року, позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено.

ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав
відносно сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на
порушення судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
виходив з того, що відповідач
ухиляється від виконання своїх
батьківських обов'язків, не турбується
про фізичний та духовний розвиток
свого сина.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ОСОБА_3
перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому
шлюбі з 1 серпня 2004 року по 14 квітня 2006
року, від якого мають сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

17 травня 2012 року на засіданні комісії з
питань захисту прав дитини Сихівської
районної державної адміністрації
Львівської області розглянуто ухвалу
Франківського районного суду м. Львова
про встановлення порядку участі ОСОБА_4
у вихованні сина. Рішенням комісії
визначено час зустрічей ОСОБА_4 з сином
в присутності матері (а.с. 85).

Висновком органу опіки та піклування
Сихівської районної державної
адміністрації Львівської області від 13
грудня 2012 року зазначено за доцільне
позбавити батьківських прав ОСОБА_4
(а.с. 80).

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права
дитини батьки несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

Відповідно до ч. 1 ст.164 СК України
батьки можуть бути позбавлені
батьківських прав у випадках їх винної
поведінки: ухилення від виконання
обов'язків по вихованню дітей, або
зловживання своїми батьківськими
правами, або жорстоким поводженням з
дітьми, або шкідливого впливу на них
своєю аморальною антигромадською
поведінкою, зокрема коли вони є
хронічними алкоголіками або
наркоманами.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони свідомо
не піклуються про фізичний і духовний
розвиток дітей, їх навчання, підготовку
до самостійного життя, хоча мають
реальну можливість для цього.

Відповідно до ст. 165 СК України з
позовом про позбавлення батьківських
прав можуть звернутися: один із
батьків, опікун, піклувальник, особа, в
сім'ї якої проживає дитина; заклад
охорони здоров'я, навчальний або інший
дитячий заклад, у якому вона перебуває;
орган опіки та піклування; прокурор;
сама дитина, яка досягла чотирнадцяти
років.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 березня
2007 року № 3 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» роз'яснено, що
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно її утримують, та
ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

У постанові Пленуму Верховного
Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року
«Про внесення змін до постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
березня 2007 року №3 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» роз'яснено, що
висновок органу опіки та піклування
має бути оформлений на бланку
державних адміністрації районів,
районів міст Києва та Севастополя,
виконавчих органів міських чи районних
у містах, сільських, селищних рад,
підписаний головою (заступником
голови) та скріплений печаткою.

Вирішуючи спір, місцевий суд у
порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України на
зазначені вимоги закону уваги не
звернув та не врахував що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків; не встановив
усіх фактичних обставин для
правильного вирішення справи і не
визначився, чи свідомо та умисно ОСОБА_4
ухиляється від виконання батьківських
обов'язків та чи є доведеними факти
такого ухилення; належним чином не
перевірив обставини, на які відповідач
посилався як на підставу своїх
заперечень, зокрема, не перевірив
доводи відповідача на спростування
факту свідомого нехтування ним своїми
батьківськими обов'язками та не дав
належної оцінки наданим відповідачем
доказам на їх підтвердження, а саме:
щодо створення йому перешкод з боку
позивача та її родичів у спілкуванні з
сином та ініціювання ним у зв'язку з цим
питання про встановлення порядку його
участі у вихованні сина, яке було
розглянуто 17 травня 2012 року на
засіданні комісії з питань захисту
прав дитини органу опіки та піклування
Сихівської районної державної
адміністрації Львівської області (а.с.
85); не дав оцінки висновку органу опіки
та піклування від 13 грудня 2012 року про
доцільність позбавлення відповідача
батьківських прав (а.с. 80) щодо його
відповідності встановленій формі.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги,
в ухвалі не зазначив конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі
доводи і передчасно залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

Такі порушення судами норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому ухвалені
рішення не можуть вважатись законними
і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню, а
справа направленню на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 22 квітня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 14 жовтня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О.
Карпенко В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін