справа № 619/534/14-ц
провадження 2/619/596/14
РІШЕННЯ

іменем України

14 травня 2014 року
м. Дергачі

Дергачівський районний суд
Харківської областіу
складіголовуючого - суддіБолибок Є.А.за
участюсекретаря судового
засіданняМолотко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є
спільною сумісною власністю, та
визнання права власності, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4, в якому після уточнень просив
розподілити між ними сумісно набуте
майно, визнати за ОСОБА_3 право
власності на ? частину квартиру
АДРЕСА_3, відповідно Договору №22-07-7/18Д
від 22.05.2006 року про участь у фонді
фінансування будівництва виду А
«Фінансово-будівельна група» (Договір
управління майном); визнати за ОСОБА_3
право власності на ? частину автомобіля
НОМЕР_1; визнати за ОСОБА_3 право
власності на ? частину земельної
ділянки, загальною площею 50,4 м2 для
будівництва двох гаражів НОМЕР_4 і
НОМЕР_5, та на ? частину земельної
ділянки, загальною площею 37,8 м2 для
будівництва третього гаража. В
обґрунтування позову зазначив, що
сторони проживали у зареєстрованому
шлюбі, який було розірвано рішенням
Дергачівського районного суду
Харківської області від 11.10.2013 року. В
даний час виникла необхідність розділу
майна, придбаного ними в період
існування сім'ї, за спільні кошти.

ОСОБА_4 заперечення проти позову, в яких
вказала, що квартири АДРЕСА_3 яку за
словами ОСОБА_3 нібито було придбано
ними за спільні кошти на час шлюбу, то
щодо цього ОСОБА_4 заперечує, пояснює це
тим, що до укладення шлюбу з ОСОБА_3 вона
проживала зі своїм сином ОСОБА_5 в
однокімнатній квартирі АДРЕСА_1, що в
селищі Солоницівка Дергачівського
району Харківської області. Зазначена
квартира була приватизована в рівних
частках на її ім'я і ім'я сина ОСОБА_5 28
грудня 1996 року адміністрацією
Курязького заводу силікатних виробів,
на якому вона відпрацювала 17 років, їй
було видано ордер №27 на квартиру
АДРЕСА_4, і в який були вписані ОСОБА_4 та
її син ОСОБА_5 В подальшому вказана
квартира була приватизована лише сином
ОСОБА_5 за домовленістю, що син віддає
свою частину в приватизованій
однокімнатній квартирі під АДРЕСА_1
Дергачівського району Харківської
області. Ця квартира в подальшому була
продана 11 жовтня 2003 року. Гроші від
продажу квартири були покладені на
депозитний рахунок у банк з метою
раціонального використання надалі. 22
травня 2006 року із збережених коштів,
відповідач оплатила перший внесок за
квартиру під АДРЕСА_3, і оплачувала її
частинами до повного погашення. Ця
однокімнатна квартира має загальну
площу 44,8 м2. Виходячи з вищенаведеного,
якщо виходити з аргументів ОСОБА_3, то
спільно нажитим майном щодо квартири
АДРЕСА_3, є саме 8,8 м2, а саме різниця між
загальною площею належної їй на
законних підставах квартири АДРЕСА_1,
що в селищі Солоницівка Дергачівського
району Харківської області (загальна
площа 36,0 м2) та купленої нею вже в шлюбі
з ОСОБА_3 квартири під АДРЕСА_3 (загальна
площа 44,8 м2), які і були їхнім спільним
поліпшенням житлових умов. Крім того,
до шлюбу нею був придбаний автомобіль
«Citroen», який в подальшому був проданий.
В зв'язку з вищенаведеним та виходячи з
того, що за час шлюбу та сумісного
проживання разом з ОСОБА_3 він зовсім не
дбав про матеріальне забезпечення
сім'ї та спільне ведення господарства,
а також спільних грошей не було і на
теперішній час не має, про що в
матеріалах справи не має жодного
доказу, тому вважає, що вимоги ОСОБА_3 є
безпідставними та незаконними.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4
позов визнала частково, а саме не
заперчувала проти задоволення позову в
частині визнання права власності за
відповідачем на 8,8 м2 квартири АДРЕСА_3,
та на ? частину автомобіля НОМЕР_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3
просив позов задовольнити у повному
обсязі з підстав, які зазначені у
позовній заяві.

Судом встановлені обставини і
визначені відповідно до них
правовідносини.

Згідно рішення Дергачівського
районного суду Харківської області від
11 жовтня 2013 року, шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, зареєстрований 17 серпня 1996
року, розірвано.

Відповідно до листа начальника КП
«Бюро технічної інвентаризації
Дергачівської районної ради» №547 від
15.11.2013 року, ОСОБА_4 на підставі
свідоцтва про право власності,
виданого виконкомом Солоницівської
селищної ради Дергачівського району
Харківської області від 11 липня 2008
року, належить квартира АДРЕСА_3.

Згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, серії НОМЕР_6 від
03 лютого 2006 року, автомобіль НОМЕР_2,
належить ОСОБА_4

Всебічно, повно, об'єктивно та
безпосередньо дослідивши наявні у
справі докази, з'ясувавши обставини, на
які посилалися сторони, як на підставу
своїх вимог та заперечень, оцінивши ці
докази в сукупності, суд приходить до
висновку про часткове задоволення
позову з наступних мотивів.

Пленум Верховного Суду України в п.23
своєї постанови №11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», роз'яснив
судам, що вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до частин 2, 3 ст.
325 ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше
не встановлено шлюбним договором чи
законом.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України,
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як вбачається з матеріалів справи
квартира АДРЕСА_3, та транспортний
засіб марки «ГАЗ 3302 14», реєстраційний
номер НОМЕР_3, були придані в період
зареєстрованого між сторонами шлюбу та
зареєстровані на ім'я відповідача.

Таким чином, зазначена квартира та
автомобіль є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст.356 ЦК України, власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

У зв'язку з вищевикладеним, суд дійшов
до висновку про визнання права
власності за кожним із сторін на ?
частину зазначеного майна.

Щодо позовних вимог про визнання права
власності на земельні ділянки для
будівництва гаражів.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів того, що за період
зареєстрованого шлюбу відповідачем
було придбано зазначені земельні
ділянки та відповідним чином
зареєстровано право власності на них.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд дійшов до висновку про
відмову у задоволенні позову у цій
частині.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 208, 209, 212-215 ЦПК України,
суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину квартири, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ?
частину квартири, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину автомобіля «ГАЗ 3302 14», 2005 року
випуску, р/н НОМЕР_3.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ?
частину автомобіля «ГАЗ 3302 14», 2005 року
випуску,р/н НОМЕР_3.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку в судову палату
по цивільних справах апеляційного суду
Харківської області через
Дергачівський районний суд
Харківської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи,
які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Є.А. Болибок