АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4314/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Маймур Г. Я. Доповідач - Свистунова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

при секретарі
Гасановій С.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 13 березня 2014
року по цивільній справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 та
ОСОБА_5, треті особи: Головне
архітектурно-планувальне управління
Дніпропетровської міської ради,
Інспекція Державного архітектурно-
будівельного контролю у
Дніпропетровській області, Виконком
Самарської районної у м.
Дніпропетровську ради про усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою та відшкодування моральної
шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 та
ОСОБА_5, треті особи: Головне
архітектурно-планувальне управління
Дніпропетровської міської ради,
Інспекція Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Дніпропетровській області та виконком
Самарської районної у
м.Дніпропетровську ради про усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою та відшкодування моральної
шкоди. Судові витрати сплачені у
відповідності до вимог чинного
законодавства.Свої вимоги
обґрунтувала тим, що частина
домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна
ділянка площею 0,0970га. належить їй на
праві власності. Відповідачці ОСОБА_4
на праві власності належить
домоволодіння АДРЕСА_2. Відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - діти відповідачки
ОСОБА_4.

З урахуванням уточнених позовних
вимог позивачка посилалася на те, що
належна їй земельна ділянка межує із
земельною ділянкою, яка належить на
праві власності відповідачці ОСОБА_4.
На межі знаходився паркан, який належав
їй на праві власності та входив у
собівартість її частини домоволодіння.
Однак, 10 серпня 2013 року о 05,30 годин
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5, без
погодження із нею, як власником
суміжного домоволодіння, частково
розгородили паркан із сітки «рабиці»,
викинули будівельні матеріали та
встановили суцільний бетонний»євро
паркан» висотою 2-2,2м. Зазначила, що
відповідачі встановили паркан із
порушенням будівельних норм та правил,
які порушуют інсоляційний режим її
земельної ділянки.

Позивачка зазначила, що згідно
будівельних норм та правил відстань
між будівлями повинна бути не менше 1м,
а паркан від сараю знаходиться на
відстані близько 15см, що перешкоджає
провітрюванню стіни сараю. Вважає, що
збудований відповідачами паркан є
капітальною спорудою, а капітальні
споруди від межі сусідньої земельної
ділянки повинні знаходитися на
відстані не менше 1м. Встановлений
відповідачами паркан затіняє її
земельну ділянку протягом 68,4м. та
порушує провітрювання її земельної
ділянки. Внаслідок затемнення та
відсутності провітрювання земельної
ділянки насадження позбавлені
можливості нормального розвитку, а
земельна ділянка на відстані 2-х метрів
від паркану, на протязі всього паркану,
взагалі не придатна для вирощування
рослин.

Крім того, позивачка вважає, що при
зведенні паркану відповідачами
порушено вимоги п.3.25 ДБН 360-92**
Планування і забудова міських і
сільських поселень, згідно якого
огорожа, яка класифікується як споруда
на межуючій лінії земельних ділянок
може бути виконана за умови погодження
із нею та із світлопрозорого матеріалу
(сітки) для забезпечення нормальної
інсоляції земельних ділянок. Також,
вважає, що відповідачами при
встановленні паркану не були дотримані
правила добросусідства, передбачені
ст.103 Земельного кодексу України щодо
обрання такого способу використання
своєї земельної ділянки, яким би
власнику сусідньої земельної ділянки
завдавалося б найменше незручностей, в
тому числі і затінення. Посилається, що
згідно ст.21 Закону України «Про
благоустрій населених пунктів»
огорожі є малими архітектурними
формами, розміщення яких здійснюється
за рішенням власника з дотриманням
вимог законодавства, державних
стандартів, норм і правил, а
встановлення огорожі відповідачами
також не відповідає вимогам зазначеної
норми закону.

Тобто, її права, як власника, порушені,
так як паркан не прозорий, обмежено
огляд земельної ділянки, що є
небезпечним для життя та здоров'я, а
також майна через можливість
проникнення на земельну ділянку
злодіїв. Через паркан вона позбавлена
можливості відпочинку у своєму садку,
оскільки перебування біля бетонного
паркану шкідливе для здоров'я. Вона
боїться залишати свою садибу без
нагляду, так як у її відсутність до неї
можуть проникнути сторонні особи.
Також їй страшно виходити на подвір'я
ввечері та вночі. Вона позбавлена
можливості бачити, хто знаходиться за
парканом і спілкуватися у своєму дворі
може лише пошепки. Вважає, що
незаконними діями відповідачів їй була
спричинена моральна шкода. Оскільки
вона дуже перехвилювалась в день
встановлення паркану, у неї була
гіпертонічна криза, внаслідок чого
вона була змушена звертатися за
медичної допомогою. Завдану
відповідачами моральну шкоду вона
оцінює в 20000грн.

Посилаючись на ці обставини
позивачка просила зобов'язати
відповідачку ОСОБА_4 знести бетонний
паркан та відновити паркан із сітки
«рабиці». Стягнути із відповідачів
солідарно на її користь моральну шкоду
20тис.грн. та судові витрати.

Рішенням Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 13 березня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 було
задоволено частково. Зобов'язано
відповідачку ОСОБА_4 усунути ОСОБА_3
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом
знесення встановленого бетонного
паркану по межі, яка розділяє земельні
ділянки по АДРЕСА_1.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 про відновлення паркану із
сітки «рабиці» та стягнення моральної
шкоди в сумі 20 000 грн. - відмовлено.
Стягнуто із відповідачки ОСОБА_4 судові
витрати у сумі 3050 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити позивачці у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційних скарг
та заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Згідно з положеннями ст. ст. 15, 16, 386,
391 ЦК України власник вправі звернутися
до суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право, в тому числі шляхом знесення
будівлі, споруди у разі порушення прав
власника і неможливості усунення цих
порушень іншим способом.

Задовольняючи частково позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
тих обставин, що дії відповідачки по
встановленню бетонного «європаркану»
порушили п. 3.19* ДБН 360-92**
«Містобудування. Планування і збудова
міських і сільських поселень», п. 6.7. ДБН
Б.2.2-5:2011 «Планування та забудова міст,
селищ і функціональних територій.
Благоустрій територій» та п. 2 СН 441-72*
«Указания по проектированию
ограждений площадок и участков
предприятий, зданий и сооружений» в
частині максимального допустимої
висоти у 2м. - фактично 2,18 м. (т.1.а.с.36-44) та
завдали незручностей позивачці у
вигляді затінення, що, як наслідок,
створює їй перешкоди у користуванні
домоволодінням.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду,
оскільки вони зроблені при неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи, суд дійшов їх з порушенням
та неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим, рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог підлягає скасуванню.

Згідно ч.ч.4 та 7 ст.41 Конституції
України право приватної власності є
непорушним. Використання власності не
може завдавати шкоди правам та
свободам громадян, погіршувати
екологічну ситуацію та природні якості
землі. У відповідності до ч.ч.2 та 3 ст.13
ЦК України при здійсненні своїх прав,
особа зобов'язана утримуватися від дій,
які могли б порушити права інших осіб
чи завдати шкоди довкіллю. А також не
допускаються дії особи, що вчиняються з
наміром завдати шкоди іншій особі, а
також зловживанням права в інших
формах.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
позивачці на праві власності належить
21/50 частина домоволодіння АДРЕСА_1,
право приватної власності на яке
зареєстровано Дніпропетровським
міжміським БТІ в реєстрі № 12969072 (т.1
а.с.27-30). А згідно Державного акту про
право власності на землю від 30 червня
1999р. їй належить земельна ділянка
площею 0,0970га.(т.1 а.с.5).

Земельна ділянка по АДРЕСА_2 площею
0,0700 га належить відповідачці ОСОБА_4 (т.1
а.с.67-75). Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 -
діти ОСОБА_4, проживають та
зареєстровані за вищевказаною адресою.

Сторони у справі є сусідами, а
належні їм земельні ділянки межують.
Спору про межу немає. На межі
знаходиться старий прозорий паркан із
сітки «рабиці».

Також судом встановлено, що 10 серпня
2013р. за вказівкою власника садиби
відповідачки ОСОБА_4, без попередження
і узгодження із позивачкою, в порушення
чинного законодавства, не реагуючи на
категоричні заперечення останьої,
встановлено біля межового паркану із
сітки «рабиці» бетонний «європаркан»
висотою не менше 2м.-2,2м. із незначними
щілинами внизу.

Суд першої інстанції вважав, що
відповідачка у справі, будучі сусідкою
позивачки порушила правила
добросусідства і встановила не
прозорий високий паркан, що потягло
затемнення, погіршення провітрювання,
нормального розвитку рослин та
інсоляційного режиму земельної
ділянки позивачки.

Спорудження спірної огорожі із
порушеннями підтверджується також
технічним висновком будівельно -
технічного дослідження спеціаліста.
Так, висновком будівельно-технічного
дослідження здійсненого спеціалістом,
споруда огорожі між земельною ділянкою
домоволодіння АДРЕСА_1 (21/50 частин) та
земельною ділянкою домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_2 не відповідає вимогам
нормативно-правових актів у галузі
будівництва, а саме вимогам п.3.19* ДБН
360-92** «Містобудування. Планування і
забудова міських і сільських
поселень», п.6.7 ДБН Б.2.2-5:2011 «Планування
та забудова міст, селищ і
функціональних територій. Благоустрій
територій» та п.2 СН 441-72* «Указания по
проектированию ограждений площадок и
участков предприятий, зданий и
сооружений» в частині максимально
допустимої висоти у 2м - фактично 2,18м.(т.1
а.с.36-44).

На підставі здобутих доказів, суд
дійшов висновку, що відповідач при
споруджені нового паркану не
дотрималась правил добросусідства,
вимог щодо висоти паркану, матеріалу,
прозорості, а також санітарних норм.
Вважав, що вимоги позивача щодо
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою шляхом знесення
залізобетонного паркану підтверджені
показаннями та письмовими поясненнями
представників третіх осіб, показаннями
свідків, висновком
будівельно-технічного дослідження,
листами та рішенням виконкому
Самарської районної у
м.Дніпропетровську ради, а також
протоколом окремої процесуальної дії -
тобто оглядом паркану судом на місці за
адресами знаходження земельних
ділянок і встановленого нового
паркану(т.1 а.с.36-62,157-159).

У відповідності до приписів
Земельного кодексу України та Закону
України "Про регулювання містобудівної
діяльності", концептуальні та
принципові вирішення планування та
використання території України
здійснюється на підставі
містобудівної документації, з
дотриманням державних стандартів і
норм.

Розроблення містобудівної
документації та її затвердження
здійснюється відповідно до норм Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" та Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності".
В разі, якщо через відсутність таких
правил питання огорожі ділянок
залишається неврегульованим,
внаслідок чого можуть виникати
конфлікти з питання влаштування
парканів, їх конструкцій, наслідків
будівництва (затінення та ін.), для
розв'язання конкретної ситуації можуть
застосовуватись також положення
Земельного кодексу України.

Виходячи зі змісту ст. 103 Земельного
Кодексу України, власники та
землекористувачі земельних ділянок
повинні обирати такі способи
використання земельних ділянок
відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення,
тощо). Власники та землекористувачі
земельних ділянок зобов'язані не
використовувати земельні ділянки
способами, які не дозволяють власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок використовувати їх за цільовим
призначенням (неприпустимий вплив). При
цьому, необхідність дотримання правил
добросусідства покладається як на
власників земельних ділянок так і на
землекористувачів.

Правила забудови міста
Дніпропетровська, затверджені
рішенням Дніпропетровської міської
ради від 25 лютого 2009 року № 33/43,
втратили чинність на підставі рішення
Дніпропетровської міської ради від 18
травня 2011 року № 62/11.

Для встановлення порушень правил
добросусідства достатньо відсутність
згоди

сусіда на зміну існуючої межової
споруди. При відсутності такої згоди
законодавець не

потребує доведеності затінення,
відсутність провітрювання тощо,
сусідньої земельної

ділянки. При цьому усі споруди,
розташовані поряд із межею земельних
ділянок, не є межовими спорудами, і не
можуть використовуватися згідно із
положенням глави 26 ЦК України "Право
спільної власності".

На теперішній час державними
будівельними нормами не встановлено
вимог до кількості огорож
домоволодінь у зоні садибної житлової
забудови, їх висоти та матеріалу
виготовлення, за умов, якщо такі
огорожі не можна класифікувати як
споруди на межуючій лінії земельних
ділянок.

Суд першої інстанції визнав
встановлений Відповідачем паркан
спільною межевою спорудою і дійшов
висновку про необхідність задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 щодо
зобов'язання ОСОБА_4 знести
встановлений бетонний паркан по межі,
яка розділяє земельні ділянки по
АДРЕСА_1.

Водночас зі змісту рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 13.13.2014 вбачається,
що згоду Позивача, який є власником
суміжної земельноїділянки, на
встановлення нового паркану на межі
земельних ділянок, Відповідач не
запитував та відповідних дозволів
компетентних органів з цього приводу
не має; питання щодо розмежування
земельних ділянок сторонами у спорі не
порушуються; висновком
будівельно-технічного дослідження
спеціалістом та виїзним судовим
засіданням з огляду парканів
підтверджується наявність одночасно
двох огорож -однієї старої прозорої із
сітки «рабиці» та другої нової глухої
залізобетонної висотою 2 - 2.30-м; будуючи
новий паркан, Відповідач не зайняв при
цьому територію Позивача, навпаки,
новий паркан розташований з рухом в бік
земельної ділянки Відповідача та з
будівельних матеріалів останнього.

Зобов'язуючи відповідачку ОСОБА_4
знести встановлений бетонний паркан
по межі, яка розділяє земельні ділянки
по АДРЕСА_1, суд першої інстанції не
конкретизував його розміри, довжину,
прив'язку до місцевості та за чій
рахунок.

Колегією суддів у відповідності до
вимог ч.4 ст.10, ст..60 та 59 ЦПК України,
сторонам роз'яснювалося право заявити
клопотання про призначення
відповідної судової експертизи,
сторони попереджалися про наслідки
вчинення або невчинення такої
процесуальної дії та щодо обов»язку
доказування належними доказами. Однак,
відповідних клопотань від сторін не
надходило. Сторони заперечували також
і щодо допиту в судовому засіданні в
якості спеціаліста судового експерта
МЮУ ОСОБА_6

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 103 ЗК України,
власники та землекористувачі
земельних ділянок повинні обирати такі
способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо).

Підставою для задоволення позову
власника є встановлення факту
порушення його прав власника і
об'єктивно існуючих перешкод у
здійсненні ним цих прав.

Відповідно до роз»ясень Постанови
№5 Пленуму Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 лютого 2014 року
« Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» визначено, що позов про
усунення порушень права, не пов'язаних
із позбавленням володіння, підлягає
задоволенню незалежно від того, на
своїй чи на чужій земельній ділянці або
іншому об'єкті нерухомості відповідач
вчиняє дії (бездіяльність), що
порушують право позивача.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 57, 58 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до змісту ч.ч.3,4 ст. 60 ЦПК
України доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

У порушення вимог ст. 61 ЦПК України
позивачкою не було надано доказів на
підтвердження тих обставин, що
відповідачка чинить їй перешкоди у
здійсненні права користування
земельною ділянкою та будинком, а також
на підтвердження невідповідності
встановленим нормам існуючої
інсоляції будинку та земельної
ділянки позивачки та на підтвердження
вчинення відповідачкою дій, що
призвели до погіршення інсоляції.

Однак, з огляду на викладене,
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції, в частині, що
оскаржується, ухвалене за неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
зроблені із порушенням та неправильним
застосуванням судом норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України є підставами для його
скасування із ухваленням нового
рішення по суті вимог, однак в
оскаржуваній частині.

Відповідно до абз. 1 п. 22 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами ст. 376 ЦК України (про правовий
режим самочинного будівництва) № 6 від
30.03.2012 року знесення є крайньою мірою і
можливе лише тоді, коли використані усі
передбачені законодавством України
заходи щодо реагування.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає за необхідне частково
задовольнити вимоги позивачки в
частині зобов'язання ОСОБА_4 усунути
ОСОБА_3 перешкоди в користуванні
земельною ділянкою, що останній
належить на праві власності.

Колегія суддів вважає, що у
зазначених правовідносинах слід
керуватись ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій
територій», СНІП 03.03.01-87 «Несучі та
огороджуючи конструкції», СН 441-72*
«Вказівки по проектуванню огороджень
площадок та ділянок підприємств,
будівель та споруд», СНІП П-22-81 «Кам'яні
та армокам'яні конструкції», ДБН 8.1.1-7-2002
«Пожежна безпека об'єктів
будівництва». Однак, на теперішній час
державними будівельними нормами не
встановлено вимог до кількості огорож
домоволодінь у зоні садибної житлової
забудови, їх висоти та матеріалу
виготовлення, за умов, якщо такі
огорожі не можна класифікувати як
споруди на межуючій лінії земельних
ділянок.

Відповідно до рішення
Дніпропетровської міської ради від
18.02.2004р. №18/15 «Про обсяг і межі
повноважень районних у місті рад та їх
виконавчих органів», прийняття рішення
про вирішення земельних спорів щодо
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності і користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства, належить до
повноважень районних у місті рад.

Правила забудови міста
Дніпропетровська, затверджені
рішенням Дніпропетровської міської
ради від 25 лютого 2009 року № 33/43,
втратили чинність на підставі рішення
Дніпропетровської міської ради від 18
травня 2011 року № 62/11.

Однак, в разі, якщо питання огорожі
ділянок залишається неврегульованим
внаслідок чого можуть виникати
конфлікти з питання влаштування
парканів, їх конструкцій, наслідків їх
влаштування, для розв'язання
конкретної ситуації мають
застосовуватись положення Земельного
кодексу України, а саме стаття 103 ЗК
України "Зміст добросусідства" яка
зобов'язує власників та користувачів
земельних ділянок обирати такі способи
їх використання, за яких власникам,
користувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (в тому числі затінення
ділянки). Власники та землекористувачі
земельних ділянок зобов'язані
співпрацювати при вчиненні дій,
спрямованих на забезпечення прав на
землю кожного з них.

Таким чином, колеія суддів вважає за
необхідне, частково задовольняючи
вимоги позивачки в частині
зобов'язання ОСОБА_4 усунути ОСОБА_3
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою, що останній належить на праві
власності, за адресою: АДРЕСА_1,
визначити спосіб співмірний понесеним
позивачкою стражданням. А саме,
зобов»язати відповідачку ОСОБА_4 за
власний рахунок усунути ОСОБА_3
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою шляхом демонтажу верхніх
залізобетонних панелів висотою 0,50 м
набірних, по довжині паркану, що
встановлений з боку земельної ділянки
по АДРЕСА_2 та що межує з домоволодінням
по АДРЕСА_1.

Крім того, суд першої інстанції,
частково задовольняючи позовні вимоги
позивачки та у відповідності до вимог
ст.. 88 ЦПК України вирішив питання щодо
судових витрат у справі, а саме, вважав
за необхідне стягнути з відповідачки
ОСОБА_4 на користь позивачки витрати
понесені нею при сплаті судового збору
у розмірі 350 грн. (т1а.с.1) та витрати
пов»язані з проведення дослідження
спеціаліста у зв'язку із залученням до
участі у справі свідка фізичної особи-
підприємця ОСОБА_6, а саме: 1400 грн
(згідно квитанції до прибуткового
касового ордеру № 983-09 від 12 вересня 2013
року - т.2 а.с.20); 1100 грн. (згідно квитанції
до прибуткового касового ордеру № 983-09
від 12 вересня 2013 року- т.2 а.с.20); 200 грн.
(згідно квитанції до прибуткового
касового ордеру № 983-09/2 від 15 січня 2014
року- т.2 а.с.20).

Колегія суддів не може погодитись
із зазначеним висновком суду першої
інстанції, з наступних підстав. У
відповідності до вимог ст.. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Так, відповідно до ст.79 ЦПК
України судові витрати складаються з
судового збору та витрат, пов»язаних з
розглядом справи. Розмір судового
збору, порядок його сплати, повернення
і звільнення від сплати встановлюються
законом. Позивачкою при подачі
позовної заяви сплачено судовий збір у
розмірі 350 грн., який у зв»язку з
частковим задоволенням її вимог,
підлягає стягненню з відповідачки на
її користь. Крім того, ст.. 79 ЦПК України
визначено, що до витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, зокрема,
належать витрати, пов'язані із
залученням свідків, спеціалістів,
перекладачів та проведенням судових
експертизи.

Позивачка, у відповідності до вимог
ст.. 60 ЦПК України, у обґрунтування
заявлених нею вимог надала до суду, в
якості доказу, висновок спеціаліста,
будівельно-технічного експертного
дослідження, що виконаний судовим
експертом МЮУ ОСОБА_6 (т.1.а.с.36-57). У
відповідності до вимог ст.212 ЦПК
України жоден доказ не має для суду
наперед встановленого значення.
Вказаний висновок спеціаліста
прийнятий судом в якості належного
доказу, а відтак підлягають
задоволення витрати, що понесені
позивачкою та достовірно підтверджені.
Як вбачається з письмових матеріалів
справи та наданої відповіді судового
експерта МЮУ ОСОБА_6 на адвокатський
запит адвоката ОСОБА_7, експерт ОСОБА_6
за результатами виготовлення висновку
експертного дослідження від 12.09.2013 року
№ 983-09 та допиту його у суді по
зазначеній справі отримав грошові
кошти: 1400 грн. згідно квитанції до
прибуткового касового ордеру № 983-09 від
12 вересня 2013 року (т.2 а.с.20) та 200 грн.
згідно квитанції до прибуткового
касового ордеру № 983-09/2 від 15 січня 2014
року (т.2 а.с.20), а касовий ордер № 983-09 від
12 вересня 2013 року на суму 1100 грн. (т.2
а.с.20) анульований та є недійсним
(т.2.а.с.74). З урахуванням
вищевикладеного, колегія суддів,
частково не погоджуючись з доводами
апеляційної скарги, вважає за
необхідне стягнути з відповідачки на
користь позивачки понесені нею витрати
за результатами виготовлення висновку
спеціаліста, що виконаний судовим
експертом МЮУ ОСОБА_6 від 12.09.2013 року №
983-09 у розмірі 1400 грн.

Однак, колегія суддів вважає, що не
підлягають задоволенню вимоги
позивачки щодо стягнення на її користь
судових витрат у розмірі 1100 грн.,
оскільки, матеріалами справи
підтверджено, що касовий ордер за яким
вказана сума була перерахована на
рахунок експерта - анульовано та є
недійсним (т.2.а.с.74).

Крім того, відповідно до вимог ст.79, 86
ЦПК України, до витрат пов»язаних із
залученням свідків, спеціалістів,
перекладачів, експертів відносяться
витрати, пов»язані з пере»їздом до
іншого населеного пункту свідків,
спеціалістів, перекладачів, експертів,
найманням ними житла, а також
проведенням судових експертиз.

Що стосується суми в розмірі 200,00 грн.,
які сплатила ОСОБА_3 за допит в якості
експерта ОСОБА_6 у Самарському
районному суді м. Дніпропетровська.

Так, згідно жо журналу судового
засідання зазначену особу було
допитано в якості свідка 15 січня 2014
року, хоча в матеріалах справи відсутні
докази приведення вказаної особи до
присяги свідка. Сторони у судовому
засіданні зазначали, що питання
вказаній особі задавались як
спеціалісту, що має знання в певній
галузі. Також ОСОБА_6 не будо допитано і
як експерта, що підтверджено
відсутністю в матеріалах справи
доказів щодо приведення вказаної особи
до присяги експерта. Крім того,
відповідно до додатку до Постановою
Кабінету Міністрів України від 27
квітня 2006 року № 590 «Про граничні
розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави»
компенсації у цивільних справах
підлягає втрачений заробіток - стороні,
на користь якої ухвалено судове
рішення, її представникові, а також
свідкам, спеціалістам, перекладачам та
експертам у зв'язку з явкою до суду.
Таким чином, до судових витрат
законодавство відносить також і
втрачений заробіток свідка, а не плату
за його свідчення у суді (як в даному
випадку). З урахуванням
вищевикладеного, відсутні підстави для
задоволення вимог позивачки і у цій
частині.

З огляду на вищезазначене, колегія
суддів вважає, що вимоги позивачки
ОСОБА_3 щодо відшкодування на її
користь з відповідачки понесених нею
судових витрат, підлягають частковому
задоволенню. Підлягають стягненню з
відповідачки ОСОБА_4 на користь
позивачки витрати понесені нею при
сплаті судового збору у розмірі 350 грн.
(т1а.с.1), витрати пов»язані з проведення
дослідження спеціаліста у зв'язку із
залученням до участі у справі свідка
фізичної особи- підприємця ОСОБА_6 у
розмірі 1400 грн. (згідно квитанції до
прибуткового касового ордеру № 983-09 від
12 вересня 2013 року - т.2 а.с.20), в загальній
сумі - 1 750 грн., а в іншій частині, вимоги
по стягненню судових витрат,
задоволенню не підлягають.

В іншій частині рішення суду не
оскаржувалося, предметом апеляційного
перегляду не було, а тому залишається
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 13 березня
2014 року в частині зобов'язання ОСОБА_4
усунути ОСОБА_3 перешкоди в
користуванні земельною ділянкою та
стягнення судових витрат - скасувати.

У скасованій частині ухвалити
нове рішення, яким зобов»язати
відповідачку ОСОБА_4 за власний рахунок
усунути ОСОБА_3 перешкоди у
користуванні земельної ділянки шляхом
демонтажу верхніх залізобетонних
панелів висотою 0,50 м набірних, по
довжині паркану, що встановлений з боку
земельної ділянки по АДРЕСА_2 та що
межує з домоволодінням по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 1 750 грн.

В іншій частині рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 13 березня 2014 року
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді