Справа
№2/257/1297/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року Київський районний суд
м. Донецька в складі:

головуючого судді - Лях М.Ю.,

при секретарі - Ранкової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду № 9 цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
директора ТОВ «ОПАС СХІД» про
порушення права не безоплатний проїзд,
стягнення матеріальної та моральної
шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до директора ТОВ «ОПАС СХІД»
про визнання дій відповідача
протиправними у частині введення
автостанційного збору для інвалідів
війни при забезпеченні авто перевірок,
та зобов'язати відповідача відмінити
рішення про стягування
автостанційного збору з інвалідів
війни, зобов'язати відповідача
повернути йому незаконно стягнуті у
вигляді станційного збору кошти у
розмірі 86,03 грн., зобов'язати
відповідача компенсувати спричинену
ним моральну шкоду у розмірі 860 грн. В
обґрунтування позовних вимог
зазначив, що він є інвалідом війни,
відповідач до січня 2014 року здійснював
безплатний проїзд на внутрішньо
обласних маршрутах. Проте, з січня 2014
року відповідач став брати станційний
збір, що підтверджується доданими до
позову копіями білетів. Таким чином,
проїзд з 2014 року перестав бути
безплатним для інвалідів війни.
Відповідач у своєму вихідному листі
№148 від 22.01.2014 року, обґрунтував свої
дії за стягування автостанційного
збору з інвалідів війни, посилається на
статті 36-37 ЗУ «Про автомобільний
транспорт», статті 8-10 Податкового
кодексу України, пункти 5-6 статті 2
Правил надання послуг пасажирським
автомобільним транспортом,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України №176. У даних правових
документах відсутні приписи про
стягування автостанційного збору з
інвалідів війни. У них йде мова про
особи, на які не розповсюджується
пільгове законодавство. Крім того,
відповідач у своєму вихідному листі
№148 від 22.01.2014 року не надав посилання
на який-небудь нормативний документ, у
якому відміняються або обмежуються дії
п.п.7, 23 ст. 13 Закону України №3551-ХІІ від
22.10.1993 року «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту». В
наслідок дій відповідача йому було
спричинено матеріальну шкоду, і тому
він має право на його відшкодування у
повному обсязі. Крім того, явне
ігнорування відповідачем
законодавства спричинило і спричиняє
йому душевні страждання. Просить позов
задовольнити.

13 травня 2014 року позивач надав суду
клопотання про збільшення позовних
вимог в частині матеріальної шкоди у
розмірі 139,78 грн.

В судове засідання позивач не прибув,
про час та місце слухання справи
повідомлявся належним чином та
своєчасно, надав суду заяву про розгляд
справи у його відсутність, на позові
наполягає.

В судове засідання представник
відповідача Тальянов Д.Л., який діє на
підставах та повноваженнях
перевірених судом, не прибув, про час та
місце слухання справи повідомлявся
належним чином та своєчасно, надав суду
заперечення проти позову в яких вказав,
що позовні вимоги не визнає повністю,
документами для пасажирів, на підставі
яких виконуються пасажирські
перевезення, згідно з частиною 2 статті
39 Закону №2344-ІІ є квиток на проїзд в
автобусі та на перевезення багажу для
пільгового проїзду -посвідчення особи
встановленого зразку. Вартість
проїзду, тобто суму, за якою
автомобільний перевізник здійснює
перевезення, що включає вартість
тарифу, страховий платіж та ПДВ, особи,
які мають право не безоплатний проїзд
автобусами міських, приміських та
міжміських маршрутів, не сплачують
відповідно до законів, якими їм ці
пільги встановлено. У разі ж отримання
у квитковій касі автостанції квитка на
пільговий проїзд автобусом
приміського або міжміського
сполучення особа має сплатити
автостанційний збір, який не входить
до вартості проїзду, а є платою за
надання автостанціями обов'язкових
послуг, пов'язаних з проїздом пасажирів
автобусними маршрутами загального
користування. Пільг щодо сплати цього
збору чинним законодавством не
встановлено. У зв'язку з чим, просить у
задоволені позовних вимог відмовити за
необґрунтованістю та недоведеністю.

Суд вважає за можливе розглянути
справу у відсутності нез"явившихся
осіб, на підставі тих доказів, що є в
матеріалах справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи у їх
сукупності, всебічно та повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позовна заява, об'єктивно
оцінивши докази, що мають істотне
значення для її розгляду і вирішення по
суті, приходить до висновку, що позовна
заява не підлягає задоволенню з огляду
на наступне.

Судом встановлено, що згідно копії
посвідчення особи, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи
категорії 1 серія НОМЕР_1 (а.с.8) позивач є
учасником ЛПА на ЧАЕС та є інвалідом 3
групи.

22 січня 2014 року позивач звернувся до
відповідача з листом, в якому просить у
досудовому порядку вирішити питання
дотримання визначених законом прав
інвалідів війни і повернути йому
незаконно отримані кошти при придбанні
ним білетів на проїзд у автобусі у
розмірі 20,39 грн. У випадку незгоди,
просить юридично обґрунтувати відмову
компенсування незаконно утриманих
коштів для подальшого вирішення даного
питання у судовому порядку (а.с.5).

З копії листа директора ТОВ «ОПАС
«СХІД» від 22 січня 2014 року за №148 (а.с.6-7)
вбачається, що ОСОБА_1 повідомляється
про те, що автостанційний збір не є
загальнодержавним та місцевим
податком або/чи збором від обов'язкової
сплати якого, звільняються певні
пільгові категорії громадян. За своїм
змістом автостанційний збір є платою
зав обов'язкові послуги, надані
автостанціями пасажирам.

Відповідно до копії білетів позивач
при придбанні білетів
Маріуполь-Донецьк не сплачував
станційний збір: 27 жовтня 2013 року, 31
серпня 2013 року, 16 березня 2013 року, 27
грудня 2013 року, 07 листопада 2013 року
(а.с.9), але 26 березня 2014 року ним було вже
сплачено станційний та страховий збір
у розмірі 4,92 грн., 24 березня 2014 року 5,83
грн., 23 березня 2014 року - 4,92 грн., 14 лютого
2014 року - 5,83 грн. (а.с.10-12), 01 березня 2014
року - 5,83 грн., 09 лютого 2014 року - 5,15 грн.,
08 лютого 2014 року - 5,83 грн., 16 березня 2014
року - 4,92 грн., 22 березня 2014 року - 5,83 грн.,
02 березня 2014 року - 4,92 грн., 19 січня 2014
року - 4,55 грн., 08 січня 2014 року - 4,55 грн., 07
січня 2014 року - 5,46 грн., 26 січня 2014 року -
5,83 грн., 24 січня 2014 року - 5,83 грн., 18 січня
2014 року - 5,83 грн.,10 травня 2014 року - 5,83
грн., 30 квітня 2014 року - 5,83 грн., 25 квітня
2014 року - 5,83 грн., 18 квітня 2014 року - 5,83
грн., 05 квітня 2014 року - 4,92 грн., 10 травня
2014 року - 4,92 грн., 01 травня 2014 року - 4,92
грн., 25 квітня 2014 року - 4,92 грн., 19 квітня
2014 року - 4,92 грн., 05 квітня 2014 року - 5,83
грн.

Законами України від 22 жовтня 1993 року
№3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», 20
грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний
і правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей», 26 квітня 2001 року «
2402-ІІІ «Про охорону дитинства» та
деякими іншими певним категоріям
громадян надано право безоплатного
проїзду всіма видами міського
пасажирського транспорту,
автомобільним транспортом загального
користування в сільській місцевості, а
також автобусами приміських і
міжміських маршрутів.

Згідно зі статтею 37 Закону України
№2344-ІІІ пільгові перевезення
пасажирів, які відповідно до
законодавства користуються такими
правами, забезпечують автомобільні
перевізники, які здійснюють
перевезення пасажирів на автобусних
маршрутах загального користування.

Відповідно до вимог частини другої
статті 42 зазначеного Закону договір
перевезення пасажира автобусом на
маршруті загального користування
укладається між автомобільним
перевізником та пасажиром. Цей договір
вважається укладеним з моменту
придбання пасажиром квитка на право
проїзду, а для осіб, які користуються
правом пільгового проїзду - з моменту
посадки у автобус.

Документами для пасажира, на підставі
яких виконуються пасажирські
перевезення, згідно з частиною 2 статті
39 Закону №2344-ІІІ є квиток на проїзд в
автобусі та на перевезення багажу (для
пільгового проїзду - посвідчення особи
встановленого зразка).

Порядок здійснення перевезень
пасажирів та їх багажу автобусами,
таксі, легковими автомобілями на
замовлення, а також обслуговування
пасажирів на автостанціях
визначається правилами, які
затверджені Кабінетом Міністрів
України на виконання вимог статті 35
Закону №2344-ІІІ і є обов'язковими для
виконання організаторами регулярних
перевезень, замовниками транспортних
послуг, автомобільними перевізниками,
персоналом автомобільного транспорту,
автостанціями та пасажирами.

Відправлення чи прибуття автобусів
приміських, міжміських та міжнародних
автобусних маршрутів загального
користування відповідно до вимог
частини четвертої статті 32 Закону
№2344-ІІІ здійснюється тільки з
автостанцій, а в разі їх відсутності -
із зупинок, передбачених розкладом
руху.

Відповідно до вимог частини 1 статті 36
зазначеного Закону автостанції
надають пасажирам послуги, пов'язані з
їх проїздом автобусними маршрутами
загального користування, а
автомобільним перевізникам, які
здійснюють перевезення пасажирів на
договірних умовах - послуги, пов'язані з
відправленням та прибуттям автобусів
згідно з розкладом руху.

Згідно з частиною 3 статті 36 Закону
№2344-ІІІ та пунктом 116 Правил за надання
обов'язкових послуг автостанцій,
перелік яких наведено у частині 2
зазначеної статті, з осіб, які
придбають проїзні квитки, стягується
автостанційний збір, що входить до
вартості квитка.

У підпунктах 1, 5, 6 пункту 2 Правил
наведено визначення термінів
«автостанційний збір», «вартість
квитка» та «вартість проїзду».

Автостанційний збір - це плата за
надання обов'язкових послуг
автостанціями, що справляється з осіб,
які придбають квитки на проїзд
автобусами приміських, міжміських та
міжнародних маршрутів, і включається
до вартості квитка.

Вартість квитка - сума, що складається з
вартості проїзду автобусом,
автостанційного збору, плати за
послуги з попереднього продажу квитків
(за наявності такої).

Вартість проїзду - сума, за якою
автомобільний перевізник,
автомобільний само зайнятий
перевізник здійснює перевезення, що
включає вартість за тарифом, страховий
платіж та ПДВ.

Згідно з пунктом 130 Правил особи, що
користуються пільгами з оплати проїзду
автобусами міжміського та/або
приміського сполучення, звертаються у
квиткову касу автостанції для внесення
відповідної позначки до касової
відомості та отримання квитка на
пільговий проїзд.

Пасажир автобусу відповідно до пункту
158 Правил зобов'язаний, крім іншого,
мати при собі квиток на проїзд,
квитанцію на перевезення багажу, а за
наявності права пільги щодо оплати
проїзду і посвідчення встановленого
зразка або безоплатний квиток (для
міжміських перевезень) та займати
місце, яке зазначене у квитку.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч.2 ст. 59 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На підставі ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами. Які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Докази
подаються сторонами та іншими особами
які беруть участь у справі.

Проаналізувавши матеріали справи та
надавши їм належну оцінку суд
приходить до висновку, що договір
перевезення пасажирів, які мають право
на безплатний проїзд автобусами
приміських і міжміських маршрутів і
виявили бажання скористатися таким
правом, може бути укладений лише усно
при придбанні квитка на пільговий
проїзд і вважається укладеним з цього
моменту. Саме такий квиток є документом
пасажира, що користується пільгою, на
підставі якого виконується
перевезення цієї особи автобусом
приміського чи міжміського маршруту.
Водночас при користуванні автобусами
міських маршрутів такі пасажири квиток
на пільговий проїзд не придбають, а
договір перевезення укладається
шляхом здійснення конклюдентних дій. У
цьому випадку зазначений договір
вважається укладеним з моменту посадки
осіб, які користуються правом
пільгового проїзду, в автобус, а
документом, на підставі якого
виконується перевезення, є посвідчення
особи встановленого зразка. При цьому
вартість проїзду, тобто суму, за якою
автомобільний перевізник здійснює
перевезення, що включає вартість
тарифу, страховий платіж та ПДВ, особи,
які мають право на безоплатний проїзд
автобусами міських, приміських та
міжміських маршрутів, не сплачують
відповідно до законів, якими їм ці
пільги встановлено.

У разі ж отримання у квитковій касі
автостанції квитка на пільговий проїзд
автобусом приміського або міжміського
сполучення особа має сплатити
автостанційний збір, який не входить до
вартості проїзду, а є платою за надання
автостанціями обов'язкових послуг,
пов'язаних з проїздом пасажирів
автобусними маршрутами загального
користування. Пільг щодо сплати цього
збору чинним законодавством України не
встановлено.

Крім того, позивач не зазначив та не
довів суду той факт на яких законних
підставах суд повинен визнати дії
відповідача протиправними у частині
введення автостанційного збору для
інвалідів війни при забезпеченні авто
перевірок, та зобов'язати відповідача
відмінити рішення про стягування
автостанційного збору з інвалідів
війни, зобов'язати відповідача
повернути йому незаконно стягнуті у
вигляді станційного збору кошти
розмірі 139,78 грн., зобов'язати
відповідача компенсувати спричинену
ним моральну шкоду у розмірі 860 грн.,
також позивач не вказав якими саме
діями відповідача завдано йому
моральну шкоду та у чому вона
конкретно полягає.

Під час розгляду справи судом були
створені всі необхідні умови для
всебічного та повного дослідження
обставин справи, сторонам, під час
розгляду справи було роз'яснено їх
права та обов'язки, зокрема положення
щодо змагальності процесу та
необхідності надання доказів на
підтвердження своїх доводів, сторонам
було надано всі можливості для
заявлення необхідних клопотань та
надання доказів, що підтверджується
матеріалами справи. Разом з тим,
незважаючи на наявну можливість,
позивачем не надано суду достовірних,
належних та достатніх доказів в
підтвердження заявлених позовних
вимог, у зв'язку з чим відсутні правові
підстави для задоволення позовних
вимог.

На підставі вищевикладеного,
керуючись Законами України від 22
жовтня 1993 року №3551-ХІІ «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», 20 грудня 1991 року
№2011-ХІІ «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей», 26 квітня 2001 року « 2402-ІІІ «Про
охорону дитинства», статтями 36, 37, 39, 42
Закону України №2344-ІІІ, статтями 1, 4, 10,
11, 59, 60, 88, 212 -215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
директора ТОВ «ОПАС СХІД» про
порушення права не безоплатний проїзд,
стягнення матеріальної та моральної
шкоди - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути
подано до Апеляційного суду Донецької
області через Київський районний суд м.
Донецька протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти дів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Київського районного суду

м. Донецька
М.Ю. Лях