Справа № 367/929/13-ц Головуючий у І
інстанції Чернов Д.Є.Провадження №
22-ц/780/3169/14 Доповідач у 2 інстанції
СержанюкКатегорія 44
РІШЕННЯ

Іменем України

02 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі головуючого судді -
Сержанюка А.С., членів колегії - суддів
Журби С.О., Коцюрби О.П., із участю
секретаря Лопатюк В.Ю., розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Києві матеріали цивільної справи за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 30 липня 2013 року у
справі за позовом прокурора міста
Ірпеня Київської області в інтересах
держави до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_1,
третя особа: Комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство» про визнання недійсними
рішення, державного акту на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А :

21 січня 2013 року прокурор міста Ірпеня
звернувся до суду із позовом, де, із
проведеними змінами та уточненнями,
просив визнати недійсним рішення
№2143/25-5 Коцюбинської селищної ради від
25 грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1», визнати недійсним
державний акт серії ЯЗ №449598 на право
власності на земельну ділянку,
кадастровий номер :01:041:0058, виданий
на ім'я ОСОБА_2, з відміткою про перехід
права власності до ОСОБА_1 та скасувати
його державну реєстрацію, визнати
право власності держави на вказану
земельну ділянку, а судові витрати
покласти на відповідачів.

Свої вимоги мотивував тим, що спірна
земельна ділянка знаходиться за межами
смт. Коцюбинське та перебуває в
постійному користуванні Комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство», а її
передача в приватну власність
відповідача відбулася без вилучення з
користування вказаного підприємства,
тобто без відома держави в особі
уповноваженого органу та постійного
землекористувача.

Крім того, стверджує, що при прийнятті
рішення Коцюбинською селищною радою не
було дотримано вимоги ст.ст. 20, 21
Земельного кодексу України, ст. 57
Лісового кодексу України, оскільки
зміна цільового призначення спірної
земельної ділянки з лісового фонду на
для будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд не проводилась,
будь-яких рішень щодо такої зміни не
приймалось.

Разом з тим зазначає, що у порушення
вимог ст. 9 Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації», ОСОБА_2 не проводив
державної експертизи проекту
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки.

При цьому, відведення спірної
земельної ділянки відповідачу під
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд генеральним планом
смт. Коцюбинське не передбачено, а отже,
оскаржуване рішення Коцюбинською
селищною радою прийнято також у
порушення вимог ст. 35 ЗК України, ст. ст.
3, 10, 12, 13, 23 Закону України «Про
планування і забудову територій».

На основі зазначеного, робить висновок,
що уповноваженим державою органом
рішення про передачу спірної земельної
ділянки у власність ОСОБА_2 не
приймалось, відповідно до ст. 346 ЦК
України, право державної власності на
цю ділянку не припинено, а право
власності відповідача на неї на
законних підставах не виникло.

Крім цього, позивач стверджує, що
вищевикладене свідчить про те, що
укладений у подальшому між
відповідачами договір купівлі-продажу
спірної земельної ділянки є нікчемним,
згідно положень ст. 228 ЦК України.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 30 липня 2013 року
позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення №2143/25-5
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт серії
ЯЗ №449598 на право власності на земельну
ділянку, кадастровий номер
:01:041:0058, виданий на ім'я ОСОБА_2, з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_1 та скасовано його державну
реєстрацію.

В іншій частині позову відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення
суд першої інстанції зазначив, що
спірне рішення Коцюбинської селищної
ради прийнято незаконно та має бути
визнано недійсним, оскільки селищна
рада вийшла за межі своїх повноважень
та розпорядилася земельною ділянкою,
яка розташована за межами смт.
Коцюбинське, адже будь-які графічні
документи, які б підтверджували межі
селища Коцюбинське відсутні.

При цьому, відповідно, оскільки рішення
№2143/25-5 Коцюбинської селищної ради від
25 грудня 2008 року судом визнається
недійсним, то і державний акт на право
власності на земельну ділянку, виданий
на ім'я ОСОБА_2 з відміткою про перехід
права власності до ОСОБА_1, на підставі
такого рішення має бути визнаним
недійсним.

Відмову у задоволенні позовних вимог
про визнання права власності держави
на спірну земельну ділянку мотивовано
тим, що у Комунального підприємства
«Святошинське лісопаркове
господарство» відсутні
правовстановлюючі документи на спірні
території, воно не є державним
лісогосподарським підприємством, та не
має документів, що підтверджують право
користування на вказані вище землі.

Не погоджуючись із вказаними рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,
посилаючись на його незаконність та
необґрунтованість, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення
норм матеріального та процесуального
права при його ухваленні.

Просить рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 30
липня 2013 року скасувати та ухвалити
нове про відмову у задоволенні позову.

Суд, з'ясувавши обставини та
перевіривши їх доказами у межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
вислухавши учасників процесу в судових
дебатах, вважає за необхідне
апеляційну скаргу задовольнити
частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що
підтверджується матеріалами справи,
25 грудня 2008 року рішенням №2143/25-5
Коцюбинської селищної ради «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1»
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі ОСОБА_2 в
приватну власність земельної ділянки,
яка знаходиться за межами населеного
пункту, площею 0,1000 га, для вказаних
цілей ( а.с. 8 т. 1 ).

На підставі зазначеного рішення 04
березня 2009 року йому видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯЗ №449598, кадастровий
номер :01:041:0058, площею 0,1000 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд ( а.с. 7 т. 1 ).

22 листопада 2011 року між ОСОБА_4 який
діяв за довіреністю в інтересах ОСОБА_2
та ОСОБА_1 уклаладено договір
купівлі-продажу вищевказаної
земельної ділянки ( а.с. 90 т. 1 ).

Знаходження спірної земельної ділянки
за межами населеного пункту
підтверджується наступним.

Відповідно до Указу Президії Верховної
Ради УРСР від 11.02.1941 року, селище
міського типу Берковець перейменоване
в селище імені Коцюбинського та до його
складу включено залізничну станцію
Біличі ( а.с. 134 т. 1 ).

Будь-які графічні додатки до Указу
Президії Верховної Ради УРСР від 11.02.1941
року, які б підтверджували межі селища
Коцюбинське не збереглися.

З 1941 року і по даний час рішення щодо
встановлення чи зміни меж селища
Коцюбинське компетентними органами не
приймались, проект встановлення меж у
встановленому законом порядку не
розроблявся та не затверджувався.

Вказані обставини підтверджені
постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.12.2011 року, постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21.02.2012 року, залишеною в силі
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 09.10.2012 року, в справі за
позовом Київської міської ради до
Державного управління навколишнього
природного середовища в м. Києві,
Київського обласного управління
лісового та мисливського господарства,
Ірпінської міської ради, Коцюбинської
селищної ради, за участю прокуратури м.
Києва, треті особи - Державне агентство
земельних ресурсів України, КП
«Святошинське лісопаркове
господарство», КП КОР «Обласний
лісгосп», Київська обласна державна
адміністрація, Державне управління
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області,
Державне агентство лісових ресурсів
України, про визнання бездіяльності
протиправною, рішень нечинними та їх
скасування, зобов'язання вчинити дії (
а.с. 172-174, 179-205, 206-215 т. 1 ).

Разом з тим, відповідно до інформації
відділу Держкомзему в м.
Ірпінь від 18.01.2013 року № 01-02/44-1, державна
статистична звітність форми 6-зем
по смт. Коцюбинське в період з 01.01.2008 по
31.12.2008 не велася, землі запасу по смт.
Коцюбинське в період з 01.01.2008 по
31.12.2008 не обліковувалися.

На момент прийняття спірного рішення
будь-яка містобудівна документація,
визначена Законом України «Про
планування і забудову територій» в
селищі Коцюбинське була відсутня, а
Перспективний план розвитку селища та
техніко-економічне обґрунтування є
видом землевпорядної документації та,
згідно вимог зазначеного закону, не є
містобудівною документацією, яка могла
б бути підставою для прийняття
спірного рішення щодо відведення
земельної ділянки для містобудівних
потреб.

Відповідно до ст.152 ЗК України,
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою і
відшкодування збитків.

Згідно положень ст. 173 ЗК України, межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

У відповідності до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК
України, до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України,
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України,
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
основи містобудування», визначення
територій і вибір земель для
містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації, місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про
планування і забудову територій»,
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи в межах повноважень,
визначених законом, відповідно до
генеральних планів населених пунктів,
в тому числі, вирішують питання вибору,
вилучення ( викупу ), надання у
власність чи в користування земельних
ділянок.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень
ЗК України, до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями ( крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту ) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Таким чином, земельна ділянка, яка є
предметом оспорюваного рішення,
розташована поза межами населеного
пункту - смт. Коцюбинське, оскільки на
момент прийняття спірного рішення від
25.12.2008 року №2143/25-5 межі смт.
Коцюбинське у передбаченому законом
порядку не були визначені та
встановлені.

Прийняття опісля рішень з цього
приводу, на переконання апеляційного
суду, правового значення не мають.

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку про
необхідність задоволення позовних
вимог про визнання недійсним рішення
№2143/25-5 Коцюбинської селищної ради від
25.12.2008 року і, з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
зокрема, ст.ст. 12, 122, 152, 155, 173 ЗК України,
ст.ст. 10, 11, 16, 58-60, 212-213, ЦПК України
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення в цій частині.

При цьому, дав відповідну оцінку
належних і допустимих доказів у справі
згідно положень ст. 212 ЦПК України.

Таким чином, доводи апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення у названій частині, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також порушення
норм матеріального та процесуального
права при його ухваленні, на думку
апеляційного суду, не знайшли свого
підтвердження при розгляді зазначеної
частини справи у суді другої інстанції
та спростовуються належними та
допустимими доказами по справі.

Інші доводи апеляції, зокрема, про те,
що селищна рада уповноважена була
розпоряджатися спірною земельною
ділянкою, яка знаходилася в межах
населеного пункту, рішення ради
ґрунтувалося на вимогах чинного
земельного законодавства та виконано
повністю, надання погоджень
контролюючих органів щодо виділення
земельної ділянки, порушення строків
позовної давності позивачем при подачі
заяви, на переконання апеляційного
суду, в силу викладеного, не
спростовують висновки суду першої
інстанції про обґрунтованість цих
позовних вимог і не є підставою для
задоволення апеляції в зазначеній
частині.

У даному випадку, надані апелянтом
постанови, ухвали, рішення ( а.с. 7-25 т. 2 ),
на переконання апеляційного суду,
також не спростовують висновок суду
першої інстанції про обґрунтованість
заявлених вимог щодо рішення селищної
ради.

Розташування спірної земельної
ділянки за межами смт. Коцюбинське,
окрім іншого, підтверджується
висновком №325 судово-землевпорядної
експертизи від 05 березня 2012 року ( а.с.
54-58 т. 1 ).

А тому, підстав для скасування чи зміни
оскаржуваного рішення у зазначеній
частині суд апеляційної інстанції не
вбачає у відповідності до положень ст.
308 ЦПК України, згідно положень
якої не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч.
3 ст. 309 ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення, якщо порушення призвело
до неправильного вирішення справи,
чого судом не виявлено при вирішенні
спору, зокрема, про визнання недійсним
рішення №2143/25-5 Коцюбинської селищної
ради від 25.12.2008 року.

Проте, ухвалюючи рішення у частині
задоволення позовних вимог про
визнання недійним державного акту на
право власності на земельну ділянку та
скасування його державної реєстрації,
суд першої інстанції не врахував
положень ст. 330 ЦК України, згідно якої,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Згідно положень ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати ( добросовісний набувач ),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від
добросовісного набувача, якщо воно
було продане у порядку, встановленому
для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в
особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках.

Прокурор міста Ірпеня свої позовні
вимоги зазначеними нормами
матеріального права не обґрунтовував,
а для задоволення позову в частині
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку
зазначав положення ст.ст. 152, 155 ЗК
України. Названі норми
матеріального права, на переконання
апеляційного суду, правовідносини щодо
зазначеного майна, які склалися після
придбання майна ОСОБА_1, не
регламентують, а тому не можуть бути
застосовані при вирішенні цього спору.

У відповідності до положень ст. 126 ЗК
України державний акт на право
власності на земельну ділянку на ім'я
ОСОБА_2, з відміткою про посвідчення
договору продажу земельної ділянки та
перехід права власності на ім'я ОСОБА_1,
є документом, що посвідчує право
власності останнього на земельну
ділянку.

Доказів незаконного, без відповідної
правової підстави заволодіння
земельною ділянкою ОСОБА_1 матеріали
справи не містять і на це не
посилається прокурор.

При цьому, позивач необґрунтовано
посилається і на нікчемність договору
купівлі-продажу майна відповідно до
положень ст. 228 ЦК України, що
неправомірно підтвердив у рішенні суд
першої інстанції, оскільки доказів
того, що правочин був направлений
саме на настання наслідків,
передбачених зазначеною нормою, не
надано і вони не наступили.

Визнання права власності держави на
вказану земельну ділянку, як спосіб
захисту цивільних прав та інтересів,
зазначеними позивачем нормами також не
регламентовано.

Окрім цього, як правильно зазначено
судом першої інстанції, у Комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство» відсутні
правовстановлюючі документи на спірну
ділянку, воно не є державним
лісогосподарським підприємством і не
має документів, що підтверджують право
користування на вказане майно.

А відтак, заявлені прокурором вимоги
про визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку
та скасування його державної
реєстрації, визнання права власності
держави на вказану земельну ділянку не
у спосіб, визначений законом, зокрема,
ст. 388 ЦК України, ст. 140 ЗК України,
задоволенню не підлягають.

Окрім цього, згідно системного аналізу
положень ст. 126 Земельного кодексу
України та ст. 152 Земельного кодексу
України, на переконання апеляційного
суду, визнання недійсним державного
акта на право власності на землю як
самого по собі правовстановлюючого
документа не передбачено ні даною
нормою, ні іншою нормою закону при
наявності рішення, у даному випадку
договору купівлі-продажу, що надало
право на отримання цього
правовстановлюючого документа.

Відповідно, відсутні будь-які
правові підстави для визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку та
скасування його державної реєстрації,
у відповідності до положень ст. 152
Земельного кодексу України.

А тому, зазначені вище доводи
апеляційної скарги, на переконання
апеляційного суду, свідчать про
незаконність та необґрунтованість
рішення у частині визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку та скасування його
державної реєстрації, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права при його
ухваленні в цій частині, що тягне за
собою скасування та ухвалення нового
про відмову в задоволенні цієї частини
вимог на підставі ст. 309 ЦПК України за
необґрунтованістю заявлених вимог.

Рішення суду в частині відмови у
задоволенні частини позову, по суті,
учасниками процесу не оскаржується та
відсутні обставини неправильного
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права і порушень
норм процесуального права при його
ухваленні, а тому суд апеляційної
інстанції не вбачає правових підстав
для його перевірки у відповідності до
положень ст. 303 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
304, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково. Рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 30 липня 2013
року у справі за позовом прокурора
міста Ірпеня Київської області в
інтересах держави до Коцюбинської
селищної ради Київської області, ,
третя особа: Комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство» про визнання недійсними
рішення, державного акту на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку, в
частині визнання недійсним державного
акту на право власності на земельну
ділянку на ім'я ОСОБА_2 з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_1 та
скасування його державної реєстрації,
скасувати і ухвалити за цими вимогами
нове рішення про відмову у задоволенні
цих вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий
А.С.Сержанюк

Судді:
С.О.Журба

О.П. Коцюрба