Справа №: 272/1910/13-ц
Провадження № 2/272/120/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

02 червня 2014 року

Андрушівський районний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді Палазюк
В.М.

при секретарі - Поліщук Н.П.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача -
ОСОБА_2

представників відповідача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Андрушівка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
Міньковецької сільської ради про
визнання недійсними : довідки
Міньковецької сільської ради про
прийняття спадщини, свідоцтва про
право на спадщину та Державного акта на
право власності на земельну ділянку
,суд ,

В С
Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з
позовом, в якому зазначає, що згідно
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого державним нотаріусом
Андрушівської нотаріальної контори 12
квітня 2011 року ОСОБА_3 успадкувала
право на земельну частку (пай) розміром
3,67 в умовних кадастрових гектарах
після смерті матері ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. На підставі даного
свідоцтва ОСОБА_3 виготовила та
отримала Державний акт серії ЯМ № 536697
на право власності на земельну ділянку
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
площею 2.9410 га. Підставою для видачі
свідоцтва про право на спадщину
нотаріусом була довідка Міньковецької
сільської ради від 24.02.2011 року №90,
згідно якої ОСОБА_3 розпорядилась
майном померлої матері в шестимісячний
строк. Позивачка вважає, що дана
довідка не відповідає дійсності та
вимогам ст.. 549 ЦК України 1963 року,
оскільки вона не конкретизує, яким
чином відповідачкою прийнята спадщина.
Позивач просить визнати недійсною
зазначену довідку сільської ради , а
також визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину, видане нотаріусом,
оскільки воно не відповідає вимогам
закону згідно ст. 48 ЦК України 1963 року.
При визнанні недійсним свідоцтва
просить також визнати недійсним
Державний акт на право власності на
земельну ділянку.

В судовому засіданні позивач
позов підтримала . Представник
позивача позов підтримав та пояснив,
уточнивши позовні вимоги, що довідка
не відповідає вимогам ст. 549 ЦК України
1963 року, так як в ній не конкретизовано,
які саме дії вчиняла ОСОБА_3, які
свідчать про прийняття нею спадщини.
Тому нотаріус безпідставно видала
свідоцтво про право на спадщину, яке не
відповідає вимогам закону і відповідно
до ст.. 48 ЦК України 1963 року та ст.ст. 203,
215 ЦК України має бути визнане судом
недійсним.

Представники відповідача ОСОБА_3
позов не визнали, оскільки ОСОБА_3
дійсно прийняла спадщину фактично.
Вона протягом шестимісячного строку
розпорядилась майном померлої матері,
вирішуючи господарські питання та
взявши собі речі померлої.

Представник Міньковецької
сільської ради в судове засідання не
з»явився, направив заяву про розгляд
справи у відсутності представника. Суд
бере до уваги заяву, яка подана та
зареєстрована в канцелярії суду 02. 06. 2014
року, в якій зазначено, що позов не
визнається. Заява Міньковецької
сільської ради від 06.05.2014 року про
визнання позову судом не береться до
уваги, оскільки подана безпосередньо в
судовому засіданні позивачкою від
імені відповідача .

Судом встановлено, що 24.02.2011 року
Міньковецькою сільською радою
Андрушівського району, Житомирської
області ОСОБА_3 була видана довідка №
90, в якій вказано, що вона після смерті
матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1
року, розпорядилась майном померлої в
шестимісячний строк, а саме в вересні
1996 року (а.с.5).

На підставі вказаної довідки
ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на
спадщину на земельну частку (пай) у
землі , яка перебуває у колективній
власності КСП «Зоря» розміром 3.67 в
умовних кадастрових гектарах (а.с.6).
Свідоцтво видане Андрушівською
державною нотаріальною конторою 12.04.2001
року. На підставі даного свідоцтва
ОСОБА_3 виготовила та отримала
Державний акт серії ЯМ № 536697 на право
власності на земельну ділянку для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
площею 2.9410 га. на території
Міньковецької сільської ради.

Оскільки спір виник з приводу
спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004
року, тому до правовідносин підлягають
застосуванню норми законодавства,
чинного на час відкриття спадщини,
зокрема, ЦК України 1963 року.

Згідно зі ст. 549 ЦК України 1963 р.
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину, якщо протягом шести місяців з
дня її відкриття він фактично вступив в
управління чи володіння спадковим
майном або подав нотаріальному органу
заяву про прийняття спадщини.

Виходячи зі змісту наведеної норми
закону прийняття спадщини може
підтверджуватися діями спадкоємців,
які за своїм характером свідчать, що в
шестимісячний строк із дня відкриття
спадщини вони фактично вступили в
управління або володіння спадковим
майном.

Статтею 113 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, яка затверджена наказом
Мін'юсту України N 18/5 від 14.06.94 р.,
передбачено, що свідоцтво про право на
спадщину видається спадкоємцям, що
прийняли спадщину, тобто таким, які
фактично вступили в управління або
володіння спадковим майном чи подали
заяву в державну нотаріальну контору
про прийняття спадщини (ст.549
Цивільного кодексу ). Доказом вступу в
управління чи володіння спадковим
майном можуть бути: зокрема
довідка виконавчого комітету
місцевої Ради народних депутатів чи
відповідної місцевої державної
адміністрації про те, що спадкоємцем
було взято майно спадкодавця;

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
пояснив, що ОСОБА_3 приїхала на похорони
своєї матері ОСОБА_6 Після похорон
залишилась на декілька днів в будинку,
копала картоплю, білила будинок,
виконувала інші роботи по
господарству. З будинку забрала з собою
деякі речі померлої, зокрема ікони,
рушники. Також зарізали теля і взяли
собі м»ясо.

Свідок ОСОБА_8 підтвердив також
виконання господарських робіт ОСОБА_3
після похорон матері, оскільки
особисто допомогав їй складати в
погріб картоплю.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що
оскільки дружив із внуком померлої, то
був особисто і на похороні і після
нього. ОСОБА_3 після похорону білила
хату, ховала в погріб картоплю, потім
зарізали бичка. Свідок допомогав
вивозити сумки ОСОБА_3 на електричку,
бачив ікону серед речей.

Свідок ОСОБА_10, допитана за
клопотанням позивача, заперечуючи
участь ОСОБА_3 в витратах на поховання ,
разом з тим не заперечила, що ОСОБА_3 так
як і її брат ОСОБА_11( батько позивачки)
після похорон залишалась в будинку.
Стверджуючи, що з будинку поїхали вони
разом, свідок пояснила, що ОСОБА_3
приїхала на похорон з сумочкою, а назад
їхала з більшою сумкою, що підтверджує
пояснення попередніх свідків, що вона
взяла з собою речі померлої.

Намагання сторін довести хто
витрачав гроші на похорон не має
значення для даної справи, оскільки це
не є предметом позову. Намагання
позивачки довести, що її батько
витрачав кошти на поховання та що він
також вчинив дії, які свідчать про
прийняття ним спадщини, не
спростовують факту прийняття спадщини
ОСОБА_3

З огляду на наведене, суд вважає, що
ОСОБА_3 в шестимісячний строк фактично
вступила в управління та володіння
спадковим майном після смерті матері
ОСОБА_6 отже зазначені в спірній
довідці обставини відповідають
дійсності і підстав для визнання даної
довідки недійсною суд не вбачає.

Ст. 48 ЦК України 1963 року , а також і
ст.. ст. 203, 215 ЦК України, на які
посилається сторона позивача
встановлені підстави для визнання
недійсним правочину . Відповідно до ст.
48 ЦК України 1963 року , недійсною є та
угода, що не відповідає вимогам
закону, в тому числі ущемлює особисті
або майнові права неповнолітніх дітей.
Однак суд вважає, що свідоцтво про
право на спадщину, видане нотаріусом не
є правочином, який може бути визнаний
недійсним на підставі наведених
статей. Крім того позивачем не
обґрунтовано, який саме закон був
порушений при видачі свідоцтва.

Проаналізувавши наведене, суд
приходить до висновку, що оспорюване
свідоцтво про право на спадщину за
законом видане на ім'я ОСОБА_3
правомірно, оскільки остання мала
право на спадкування після смерті
матері ОСОБА_3 Вимога про визнання
Державного акта на право власності на
земельну ділянку є похідною від
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину, тому не задовольняючи
позов за попередніми вимогами, суд
вважає, що і дана вимога не підлягає
задоволенню.

За таких обставин, суд вважає, що
позовні вимоги про визнання недійсними
довідки Міньковецької сільської ради
про прийняття спадщини, свідоцтва про
право на спадщину та Державного акта на
право власності на земельну ділянку із
заявлених підстав є необґрунтованими,
у зв'язку з чим, у задоволенні цих вимог
слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 60, 209, 212, 214, 215, 218,
294 ЦПК України, суд,-

В
И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Житомирської
області через Андрушівський районний
суд Житомирської області протягом
десяти днів з дня проголошення
рішення, а особами, які не були присутні
в судовому засіданні, з часу отримання
копії рішення.

Суддя:В. М. Палазюк