Справа № 343/19/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1061/2014
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Бойчука І.В., Вакарук В.М.

за участю секретаря: Драганчук У.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства "УкрСиббанк"
(далі - ПАТ "УкрСиббанк") до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення суми
заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту, процентів
нарахованих за користування кредитом
та пені, за апеляційною скаргою ОСОБА_2
та ОСОБА_3 на рішення Долинського
районного суду від 13 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

03.01.2013 року ПАТ "УкрСиббанк" звернулося
до суду із зазначеним позовом
посилаючись на те, що 06.10.2007 року між АТ
"УкрСиббанк" та ОСОБА_2 було укладено
договір про надання кредиту, згідно
якого банк надав позичальнику кредит в
сумі ліміту кредитної лінії, що
дорівнює 86 160 швейцарських франків, а
останній зобов'язувався прийняти,
належним чином використовувати і
повернути банку кредит в порядку і на
умовах, зазначених у договорі, не
пізніше 05.10.2016 року. 01.03.2010 року між
позивачем та відповідачем було
укладено Додаткову угоду-1 про зміну
графіка погашення кредиту за
договором, який було викладено в новій
редакції. В подальшому, 16.02.2011 року, між
сторонами за Кредитним договором було
укладено Додаткову угоду-2, якою були
внесені зміни до основного Договору.
Сторони, домовились, що з 16.02.2011 року
змінюють форму кредитування за
договором з кредитної лінії на кредит
без права отримання нових траншів і
встановити суму кредиту в розмірі 57
498,29 швейцарських франків, перенесено
кінцевий термін повернення кредиту в
строк до 05.10.2021 року. 24.02.2011 року між
позивачем та відповідачем укладено
Додаткову угоду-3 про зміну форми
кредитування без права отримання нових
траншів і встановлено суму кредиту в
розмірі 57 498,29 швейцарських франків.
Позивач виконав взяті на себе
зобов'язання. З метою забезпечення
виконання зобов'язання по кредитному
договору, було укладено договір поруки
від 06.10.2006 року з ОСОБА_3. 01.03.2010 року,
16.02.2011 року та 24.02.2011 року між позивачем
та ОСОБА_3 були укладені відповідні
додаткові угоди до Договору поруки,
якими відповідачка надала свою згоду
забезпечувати змінене основне
зобов'язання. Оскільки відповідачем
належним чином не було виконано взяти
на себе зобов'язання, то станом на 31.10.2013
року сума боргу перед банком становить
59 256,54 швейцарських франків, що за
курсом НБУ становить 527 649,15 грн., та
заборгованість по сплаті пені за
порушення термінів повернення кредиту
та процентів за кредит в розмірі 1 025,98
швейцарських франків, що за курсом НБУ
становить 9 135,81 грн. та судовий збір.

Просили задовольнити позов, стягнути
солідарно з відповідачів борг за
договором надання кредиту та судові
витрати.

Рішенням Долинського районного суду
від 13.03.2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
подали апеляційну скаргу, в якій
посилаються на те, що воно є незаконним
та необгрунтованим, ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Вказали, що твердження суду про
визнання відповідачем кредиту не
відповідають дійсності, оскільки в
судовому засіданні ОСОБА_2 позову не
визнав та пояснив, що на виконання умов
кредитного договору між відповідачами
та позивачем було укладено договір
іпотеки. Відповідно до умов договору
іпотеки, було передано в іпотеку
нерухоме майно, а саме будівлю бази
"Пром-Продтоварів", вартість якої
складає 162 844 грн., та приміщення
магазину, вартість якого становить 361 428
грн. Оскільки загальна вартість
предметів іпотеки становить 524 272 грн.,
тому відповідач ОСОБА_2 не визнав
вимоги про стягнення з нього коштів за
кредитним договором.

Свою позицію відповідач обгрунтував
тим, що відповідно до п. 5.3.1 договору
іпотеки, сторони погодили, що у випадку
невиконання або часткового
невиконання боржником своїх
зобов'язань, предмет іпотеки
переходить у власність
іпотекодержателя. В судовому
засіданні він наполягав на тому, що
банк звернув стягнення на предмет
іпотеки, так як вартість предметів
іпотеки є майже рівнозначною сумі
боргу за кредитним договором. Різницю
він готовий був доплатити.

У своїх поясненнях в судовому
засіданні ОСОБА_3, як поручитель,
вказувала, що суми коштів на виконання
зобов'язань за договором поруки у неї
немає, однак Банк може повністю
задоволити свої вимоги за рахунок
заставленого майна. Однак, Банк не
повідомив суду про існування договору
іпотеки від 06.10.2006 року.

Тому вважають, що оскільки позивачем до
матеріалів справи не долучено договору
іпотеки, то це позбавило суд змоги
всебічно та об'єктивно дослідити всі
обставини справи та винести законне і
обгрунтоване рішення.

Просили скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Колегія суддів, вислухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи,
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 06.10.2006 року між АКІБ
"УкрСиббанк", який на даний час
перейменований на ПАТ "УкрСиббанк" та
ОСОБА_2 укладено договір про надання
кредиту № 0, відповідно до умов
якого останній отримав кредит у формі
невідновлювальної кредитної лінії в
сумі ліміту кредитної лінії, що
дорівнює 86 160 швейцарських франків, на
строк до 05.10.2016 року, зі сплатою 8,49%
річних.

В послідуючому, 01.03.2010 року між Банком
та відповідачем було укладено
додаткову угоду №2 до кредитного
договору, згідно якої сторони
домовились, що для ідентифікації
договору можуть застосовуватись як
номер договору, зазначений при його
укладенні, так і реєстраційний номер
договору в системі обліку банку, та про
зміну графіка погашення кредиту до
договору, який було укладено в новій
редакції. Доповнено кредитний договір
додатками №1 від 01.03.2010 року, 16.02.2011 року,
додатковою угодою №2 , та 24.02.2011 року
додатковою угодою №3.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань перед банком, із ОСОБА_3
було укладено договір договір поруки №
0-1-П від 06.10.2006 року, відповідно до
якого остання взяла на себе
зобов'язання відповідати перед
кредитором в повному обсязі по даному
кредитному договору. Відповідальність
поручителя та позичальника є
солідарною.

01.03.2010 року, 16.02.2011 року та 24.02.2011 року між
Банком Та ОСОБА_3 було укладено
додаткові угоди до договору поруки,
якими відповідачка надала свою згоду
забезпечувати змінене основне
зобов'язання.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що станом на 31.10.2013 року
ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань
належним чином не виконав, у зв'язку з
чим виникла заборгованість, яка
становить 59 256,54 швейцарських франків,
що в еквівалненті за курсом НБУ станом
на 13.10.2013 року становить 527 649 грн. 15 коп.,
з яких: 54 984,03 швейцарських франків ( що в
еквіваленті становить 489 604,64 грн.) -
кредитна заборгованість; 4 272,51
швейцарських франків (38 044,51 грн.) -
заборгованості по процентах; 1025,98
швейцарських франків (9 135,81 грн.) -
заборгованість по сплаті пені за
порушення термінів повернення кредиту
та процентів за кредит.

Розмір боргу стверджується
довідкою-розрахунком заборгованості
за кредитом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлено строк його
виконання, воно підлягає виконанню у
цей строк.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України, у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову відповідальність
поручителя. Поручитель відповідає у
тому ж обсязі, що і боржник, включаючи
сплату основного боргу, процентів,
неустойки, відшкодування збитків, якщо
інше не встановлено договором поруки.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що між
сторонами склались договірні
відносини. ОСОБА_2 не виконав належним
чином взятих на себе договором
зобов'язань щодо вчасного погашення
кредиту, що призвело до утворення
заборгованості за кредитним договором.
Поручитель, підписавши Договір та
додаткові угоди, дав згоду на
збільшення його відповідальності, яка
підлягає солідарному стягненню з
відповідачів.

Відповідно до вимог ч.2, ст.303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку.

Апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, які б давали підставу
для зміни чи скасування судового
рішення.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та в межах поданої апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з одержанням вимог
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Долинського районного суду від
13 березня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
П.І. Проскурніцький

Судді:
І.В. Бойчук

В.М. Вакарук