У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Павлоградвугілля» про
відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 24 січня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 серпня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що за висновком МСЕК №
2 від 2 жовтня 2006 року йому
встановлено первинно 60% втрати
професійної працездатності та третю
групу інвалідності. У зв'язку з
професійним захворюванням було
порушено його нормальні життєві
зв'язки та душевну рівновагу,
позбавлено можливості реалізувати
звички та бажання. Через поганий стан
здоров'я він відчуває психологічний
дискомфорт, позбавлений можливості
працювати у даній галузі та
матеріально забезпечувати родину, а
тому просив стягнути з публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» завдану моральну
шкоду у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 24 січня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 серпня
2013, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 24 січня 20013 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 серпня
2013 року, ухвалити нове рішення про
задоволення позову, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що позивач у
періоди з 6 серпня 1979 року по 17 жовтня
1979 року, з 3 вересня 1981 року по 4 липня 1994
року, з 5 вересня 1994 року по 6 квітня 2006
року перебував у трудових відносинах
із публічним акціонерним товариством
«ДТЕК Павлоградвугілля».

Відповідно до висновку МСЕК від 2
жовтня 2006 року позивачу було
встановлено первинно 60% втрати
працездатності та третю групу
інвалідності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що на час встановлення
позивачу втрати професійної
працездатності Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» обов'язок з
відшкодування моральної шкоди було
покладено на Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України.

Проте повністю з такими висновками
погодитись не можна.

Відповідно до ст. 43 Конституції України
кожен має право на належні, безпечні і
здорові умови праці.

Згідно з ч. 2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено
відшкодування працівнику власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між попередніми
умовами.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», статтею 237-1 КЗпП
України за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
зокрема виконання робіт у небезпечних
для життя і здоров'я умовах, яке
призвело до його моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя,
передбачено покладення обов'язку по
відшкодуванню моральної (немайнової)
шкоди на власника або уповноважений
ним орган незалежно від форми
власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

За змістом ст. 9 Закону України «Про
охорону праці» відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Частиною 3 ст. 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (у редакції
станом на час виникнення спірних
правовідносин) моральна (немайнова)
шкода, заподіяна умовами виробництва,
яка не спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності,
відшкодовується Фондом соціального
страхування від нещасних випадків за
заявою потерпілого з викладом
характеру заподіяної моральної
(немайнової) шкоди та за поданням
відповідного висновку медичних
органів. Відшкодування здійснюється у
вигляді одноразової страхової виплати
незалежно від інших видів страхових
виплат. Сума страхової виплати за
моральну (немайнову) шкоду
визначається в судовому порядку. При
цьому сума страхової виплати не може
перевищувати двохсот розмірів
мінімальної заробітної плати,
встановленої на день виплати,
незалежно від будь-яких інших
страхових виплат.

Разом з тим, п. 27 ст. 77 Закону України
«Про державний бюджет України на 2006
рік» дію абзацу 4 ст. 1, підпункту «е» п. 1
ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» в
частині відшкодування моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей
зупинено на 2006 рік.

Позивач, не погоджуючись із висновком
суду першої інстанції, у поданій
апеляційній скарзі вказував на його
помилковість, посилаючись на
неправильне застосування судом до
спірних правовідносин норм
матеріального права та покладення
обов'язку щодо відшкодування завданої
моральної шкоди на Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Положеннями ст. 315 ЦПК України
установлено вимоги щодо змісту ухвали
суду апеляційної інстанції. Зокрема,
ухвала суду має складатися з описової
частини із зазначенням короткого
змісту вимог апеляційної скарги і
судового рішення суду першої
інстанції; узагальнених доводів особи,
яка подала апеляційну скаргу;
узагальнених доводів та заперечень
інших осіб, які беруть участь у справі;
мотивувальної частини із зазначенням
мотивів, з яких апеляційний суд виходив
при постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався;
резолютивної частини із зазначенням
висновку апеляційного суду.

Таким чином, в ухвалі апеляційний суд
зобов'язаний дати відповіді на всі
доводи апеляційної скарги, оскільки
інакше буде порушено вимоги ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції, у
порушення зазначених норм
процесуального закону, постановив
ухвалу, яка за своїм змістом не
відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України,
оскільки не перевірив доводів
апеляційної скарги та в ухвалі не
зазначив конкретні обставини і факти,
що спростовують такі доводи; не
зазначив мотивів, з яких виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким керувався, та мотивів
відхилення апеляційної скарги, що
призвело до таких порушень норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України
справа направляється до суду
апеляційної інстанції на новий
розгляд, якщо є порушення норм
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного вирішення справи, допущені
тільки цим судом.

З огляду на викладене, ухвалу суду
апеляційної інстанції не можна визнати
законною та обґрунтованою, тому така
підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 серпня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І.Амелін

В.П.Гончар

С.О.Карпенко

В.О.Савченко