У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» про
визнання кредитного договору,
додаткових договорів до нього та
договору іпотеки недійсними за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» на
рішення апеляційного суду Вінницької
області від 14 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 4 серпня 2008 року згідно з
кредитним договором банк надав йому
кредитні кошти в розмірі 33 799 доларів
США на строк до 4 серпня 2023 року з
використанням плаваючої ставки, яка
складалась з фіксованого процента в
розмірі 5,49 % річних і FIDR процентної
ставки за строковими депозитами
фізичних осіб у валюті, тотожній валюті
кредиту. З метою забезпечення
виконання вказаного кредитного
зобов'язання між банком і ОСОБА_4
укладений договір іпотеки, згідно з
яким остання передала банку в іпотеку
житловий будинок АДРЕСА_1. Додатковим
договором № 2 від 24 липня 2009 року
визначено, що на період з 3 січня 2009 року
до повного виконання боргових
зобов'язань за кредитним договором для
розрахунку процентів за кредитом буде
використовуватись фіксована ставка в
розмірі 6,26 %, яка повинна була взагалі
збільшуватися відповідно до умов
договору. У додаткових договорах № 1, 2, 3
відповідно від 2 лютого 2009 року, 24 липня
2009 року та 3 лютого 2010 року банк
збільшив і фіксовану ставку і FIDR.

Зазначав, що такими діями банк змінив
умови договору в односторонньому
порядку, що відповідно до п. 4 ст. 11, п. 4 ч.
1 ст. 21, ст. 18 Закону України «Про захист
споживачів» є несправедливою умовою та
порушенням принципу рівності сторін
договору, тому просив суд визнати цей
договір та додаткові договори
недійсними, визнати недійсним договір
іпотеки.

15 серпня 2013 року ОСОБА_3 уточнив
підстави позовних вимог про визнання
договору іпотеки від 4 серпня 2008 року
недійним. Зазначав, що на момент
нотаріального посвідчення договору
іпотеки від 4 серпня 2008 року та на
теперішній час крім нього в житловому
будинку АДРЕСА_1 проживає та
зареєстрований його неповнолітній син
- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, однак у порушення
вимог ст. 224 ЦК України, ст. 17 Закону
України «Про охорону дитинства» та ч. 2
ст. 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних осіб і
безпритульних дітей» згода органом
опіки та піклування на нотаріальне
посвідчення договору іпотеки не
надавалась.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд визнати недійсним договір іпотеки
від 4 серпня 2008 року та виключити з
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна житловий
будинок.

Рішенням Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від
2 вересня 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 14 січня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про визнання договору іпотеки
недійсним скасовано, ухвалено нове
рішення, яким позов у цій частині
задоволено та визнано недійсним
договір іпотеки від 4 серпня 2008 року,
укладений між ОСОБА_4 та закритим
акціонерним товариством «ОТП Банк».
У решті - рішення суду залишено без
змін.

У касаційній скарзі публічне
акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі
- ПАТ «ОТП Банк») просить оскаржуване
рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що укладений кредитний договір
від 4 серпня 2008 року та додаткові
договори до нього підписані позивачем,
який погодився з викладеними в них
умовами. Разом з тим ОСОБА_3 під час
підписання кредитного договору ввів в
оману банк щодо реєстрації
неповнолітніх осіб у житловому
будинку, що передавався в іпотеку
банку, тому немає підстав вважати, що
банк допустив порушення під час
підписання договорів кредиту та
іпотеки, крім того, стороною договору
іпотеки є ОСОБА_4, а не позивач.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
позовних вимог про визнання договору
іпотеки недійсним та ухвалюючи в цій
частині нове рішення про задоволення
позову, виходив із того, що для
здійснення правочину щодо нерухомого
майна, право користування яким мають
діти, необхідний попередній дозвіл
органів опіки та піклування,
недотримання цих вимог закону є
підставою для визнання договору
недійсним.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення як
суду першої, так і апеляційної
інстанцій не відповідають.

Судом установлено, що 4 серпня 2008 року
між ОСОБА_3 та закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк», укладено кредитний договір, за
умовами якого банк надав йому кредит у
розмірі 33 799 доларів США, з
використанням плаваючої ставки, яка
складалась з фіксованого процента в
розмірі 5,49% річних і FIDR процентної
ставки за строковими депозитами
фізичних осіб у валюті, тотожній валюті
кредиту, на строк до 4 серпня 2023 року. З
метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором у той же день між ОСОБА_4, яка
виступала майновим поручителем ОСОБА_3
та банком укладено договір іпотеки,
згідно з яким остання передала банку в
іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що
договір іпотеки від 4 серпня 2008 року був
укладений банком з ОСОБА_4, таким чином
ОСОБА_3 не був стороною в договорі, у
зв'язку з чим при укладенні даного
договору не були порушені його права.

Таким чином, ОСОБА_3 не мав підстав на
звернення до суду за захистом своїх
порушених прав шляхом визнання
договору іпотеки недійсним.

Крім того, суди не звернули уваги на те,
що на момент ухвалення рішення судом
першої інстанції - 2 вересня 2013 року.
ОСОБА_5 досяг повноліття.

Частиною 1 ст. 29 ЦПК України
передбачено, що здатність особисто
здійснювати цивільні процесуальні
права та виконувати свої обов'язки в
суді (цивільна процесуальна
дієздатність) мають фізичні особи, які
досягли повноліття, а також юридичні
особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 ЦПК України
права, свободи та інтереси
неповнолітніх осіб віком від
чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а
також осіб, цивільна дієздатність яких
обмежена, можуть захищати у суді
відповідно їхні батьки, усиновлювачі,
піклувальники чи інші особи, визначені
законом. Суд може залучити до участі в
таких справах неповнолітню особу чи
особу, цивільна дієздатність якої
обмежена.

Отже, з 25 серпня 2013 року ОСОБА_3 втратив
право на представництво інтересів у
суді ОСОБА_5, оскільки останній з
моменту досягнення ним повноліття
здобув увесь необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Ніяких документів, на право
представництва в суді ОСОБА_5 у
розумінні ст. ст. 40, 42, 44 ЦПК України, ч. 7
ст. 119 ЦПК України позивачем ОСОБА_3
надано не було.

Таким чином, судом було неповно
встановлено коло осіб, які мають
безпосереднє відношення до предмету
спору, прав та інтересів яких
стосується позов (порушення п. 2 ч. 6 ст.
130 ЦПК України).

Крім того, п. 5 договору іпотеки від 4
серпня 2008 року іпотекодавець
гарантував, що обтяження предмету
іпотеки не буде порушувати прав та
законних інтересів інших осіб, у тому
числі малолітніх та неповнолітніх
осіб, а також стверджував, що за адресою
місцезнаходженя предмету іпотеки не
проживають та не зареєстровані
малолітні та/чи неповнолітні діти, а
також будь-які інші особи, яких за
законом повинен утримувати
іпотекодавець, а також відсутні
малолітні чи неповнолітні діти, що
мають право користування предметом
іпотеки.

Також судом установлено, що батьками
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4
(а.с.110). Згідно з наданою копією домової
книги ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 з 30
липня 2008 року до теперішнього часу
(а.с.133-135).

У п. 44 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК
України, ст. 177 СК України та ст. 17
Закону України «Про охорону дитинства»
батьки не мають права без дозволу
органу опіки та піклування укладати
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або спеціальній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
розподіл, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди повинні
виходити із того, чи мала дитина право
власності на предмет іпотеки чи право
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки.
Будь-які дії, вчинені без згоди
іпотекодержателя після укладення
договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки), не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Вирішуючи спір, як апеляційний суд, як і
суд першої інстанції, у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернули; не
встановили дійсних прав і обов'язків
сторін, які випливають з кредитного
договору та договору іпотеки та не
перевірили, які документи були надані
при укладенні договору іпотеки на
підтвердження факту реєстрації та
проживання в спірному житловому
будинку неповнолітнього ОСОБА_5

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»
задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від
2 вересня 2013 року та рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 14 січня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська