Справа № 350/2360/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1211/2014
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г.В. Г.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Матківського Р.Й., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря
Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - орган опіки і
піклування Рожнятівської РДА, про
визнання осіб такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням
та зняття з реєстрації за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення
Рожнятівського районного суду від 02
квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рожнятівського районного
суду від 02 квітня 2014 року задоволено
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору - орган опіки і
піклування Рожнятівської РДА, про
визнання осіб такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням
та зняття з реєстрації.

Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з
малолітньою дочкою ОСОБА_5 такими, що
втратили право на користування
житловим будинком, який знаходиться в
АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2

Також вирішено, що дане рішення є
підставою для зняття ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 з реєстрації у належному ОСОБА_2
житловому будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
посилаються на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
неповне з'ясування судом обставин, які
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
та неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.
У зв'язку з цим, просять рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні її позовних вимог.

Апелянти свої вимоги обґрунтовують
тим, що рішенням Рожнятівського
районного суду від 02.04.2013 року ОСОБА_2
було відмовлено у задоволенні позову
до них про втрату права на користування
житлом у зв'язку з тим, що відповідачі
не проживали в будинку відповідно
менше одного року через негативну
поведінку позивача, тобто з поважних
причин. Відповідно до ст.61 ЦПК України,
такі обставини не потребують
доказування при розгляді інших справ і
зокрема цієї.

Згідно вимог житлового законодавства
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо), суд може
продовжити пропущений строк.

Апелянти стверджують, що вони не
проживають у житловому будинку
внаслідок негативної поведінки
позивача, яка постійно вчиняла сварки і
скандали, виганяла їх з дому, створюючи
нестерпні умови для проживання в ньому,
змінила замки в дверях кімнат де вони
проживали, що є поважними причинами у
припиненні їхнього користування
житлом.

Задовольняючи позов в частині
позбавлення права на користування
житлом малолітньої ОСОБА_5, суд порушив
норми матеріального права, які
регулюють спеціальний статус права на
житло дітей. На даний час ОСОБА_5
проживає в чужому житловому будинку,
який не належить її родичам і членам
сім'ї, власник відмовляється
зареєструвати в будинку ОСОБА_4 та її
дитину. При цьому, в будинку позивача
вони проживали в окремій частині
житлового будинку.

Крім того, після смерті чоловіка ОСОБА_3
- батька ОСОБА_4 вони мають право на
спадкування частини будинковолодіння,
яке незаконно приватизувала позивач.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянтів та їхнього представника,
заперечення позивача та її
представників, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам щодо законності та
обґрунтованості.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 та визнаючи ОСОБА_3 та ОСОБА_4
такими, що втратили право на
користування житловим будинком, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідачі відсутні за місцем
реєстрації більше одного року без
поважних причин, оскільки знаючи про
наміри позивача визнати їх такими, що
втратили право на користування житлом,
вони не вживали будь-яких заходів щодо
повернення у належне позивачу житло з
метою проживання, не намагалися
помиритися з нею, не ставили у судовому
порядку питання про усунення перешкод
у користуванні житлом.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції.

Право власності має абсолютний
характер, зміст якого складає
правоможність власника володіти,
користуватися та розпоряджуватися
належним йому майном.

Згідно із ч.1 ст.319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

На підставі ч.1 ст.321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.64 ЖК України, до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо особи, зазначені в
частині другій цієї статті, перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач

та члени його сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України
з урахуванням ч.1 ст.405 Цивільного
кодексу України, члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Цивільним Кодексом України
передбачена спеціальна норма для
визнання членів сім'ї власника такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням (ч.2 ст. 405 ЦК
України), яка підлягає застосуванню до
даних правовідносин.

Згідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

При розгляді справи щодо визнання
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням члена сім'ї
власника житла, суди мають
встановлювати наступні факти: чи є
спірне приміщення житлом, чи є воно
власністю позивача, чи відсутній
відповідач у спірному приміщені понад
один рік, чи є причини відсутності
поважними та чи не було між власником
та відповідачем будь якої іншої
домовленості щодо користування житлом
або збереження права на користування
житлом на час відсутності.

Як встановив суд першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 є одноосібним власником
житлового будинку, який знаходиться по
АДРЕСА_1. В даному будинку крім позивача
зареєстровані також її колишня
невістка ОСОБА_3, онука ОСОБА_4 та
правнучка ОСОБА_5, які не проживають у
будинковолодінні з вересня та жовтня
2012 року відповідно, що підтверджується
наданими доказами та відповідачами не
заперечується. При цьому, між сторонами
не було домовленості щодо користування
житлом або збереження права на
користування житлом на час
відсутності.

Таким чином, судом достовірно
встановлено відсутність відповідачів
та малолітньої ОСОБА_5 у спірному
приміщені понад один рік.

Єдине що заперечують відповідачі
є те, що вони не проживали понад строк,
встановлений ч.2 ст.405 ЦК України, з
поважних причин.

У пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року № 2 "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України" роз'яснено
судам, що у справах цієї категорії
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. У разі їх
поважності суд може продовжити
пропущений строк.

Як на поважність причин
відсутності у спірному житлі апелянти
посилаються на негативну поведінку
позивача, яка постійно вчиняла сварки і
скандали, виганяла їх з дому, створюючи
нестерпні умови для проживання в ньому,
змінила замки в дверях кімнат де вони
проживали.

Проте дана причина відсутності у
спірному житлі, на думку колегії
суддів, не є поважною, оскільки
ґрунтується на припущеннях і не
підтверджена належними доказами.

Відповідно до норм
процесуального права передбачається,
що обставини цивільних справ
з'ясовуються судом на засадах
змагальності, в межах заявлених вимог і
на підставі наданих сторонами доказів.

Щодо обов'язку доказування і
подання доказів, то відповідно до ст. 10
ЦПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Жодних доказів про поважність
причин відсутності у спірному житлі та
наявності будь-якої домовленості щодо
користування житлом або збереження
права на користування житлом на час
відсутності відповідачі не надали і
судом їх не здобуто.

В той же час, ОСОБА_2 вже
зверталась з аналогічним позовом до
суду і рішенням Рожнятівського
районного суду від 02.04.2013 року їй було
відмовлено у задоволенні позову,
оскільки на час ухвалення рішення
відповідачі не проживали у спірному
житловому будинку менше одного року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ні до подання
даного позову, ні під час розгляду
справи, ні після її розгляду не
намагались захистити порушене, на їхню
думку, право на користування житлом.
Зокрема, стверджуючи про протиправну
поведінку ОСОБА_2, відповідачі не
надали доказів про те, що вони
звертались до правоохоронних чи
компетентних органів за захистом свого
права. Не звертались вони і до суду з
позовом про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням.

Одночасно, колегія суддів звертає
увагу, що ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_4
проживала у будинку, який належить
ОСОБА_2, оскільки в ньому проживав її
чоловік ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.
Після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_3 повторно
одружилась та перейшла проживати до
ОСОБА_3 Так само, ОСОБА_4 одружилась та з
кінця 2012 року проживає разом з донькою
ОСОБА_5 у батьків свого чоловіка в с.
Дуба, Рожнятівського району.

Такі дії відповідачів не дають
можливості ОСОБА_2 розпоряджатися
майном на власний розсуд, тягнуть
додаткові витрати по оплаті
житлово-комунальних послуг власника
житла, а тому її порушені права
підлягають поновленню.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що
відповідачі, не проживаючи в житловому
будинку по АДРЕСА_1 без поважних причин
понад один рік, втратили право
користування даним житлом, що належить
на праві власності ОСОБА_2

Колегія суддів не бере до уваги
доводи апелянтів з приводу того, що
задовольняючи позов в частині
позбавлення права на користування
житлом малолітньої ОСОБА_5, суд порушив
норми матеріального права, які
регулюють спеціальний статус права на
житло дітей.

Відповідно до ст.29 ЦК України,
місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла 10 років, є місце проживання
її батьків або одного з них, з ким вона
проживає.

Згідно ч.1 ст.160 СК України, місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків, але у будь-якому разі
здійснення батьками своїх прав не може
суперечити інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК
України), яка через вік та об'єм
дієздатності не може у повному обсязі
самостійно здійснювати свої права,
зокрема, щодо обрання місця та умов
проживання. Ці права, відповідно до ч.2
ст.14 СК України, здійснюють батьки,
опікун чи особи за допомогою батьків чи
піклувальника.

Статтею 8 ЗУ "Про охорону
дитинства" встановлено, що дитина має
право на рівень життя, достатній для її
розвитку, та батьки або особи, які їх
замінюють, несуть відповідальність за
створення умов, необхідних для
всебічного розвитку дитини, відповідно
до законів України.

Таким чином, саме на батьків
покладено обов'язок щодо
відповідальності за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України

Малолітня ОСОБА_5 з листопада 2012
року вибула за місцем проживання
матері у с. Дуба, Рожнятівського району,
де проживає разом з батьками в належних
умовах, що підтверджується актом
обстеження матеріально-побутових умов
від 27.02.2014 року. А тому, це є підставою,
згідно ст.405 ЦК України та ст.167 ЖК
України, для визнання її такою, що
втратила право користування будинком,
оскільки місцем проживання дітей до 10
років є місце проживання їхніх батьків.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції обставини справи з'ясовано
всесторонньо і повно та ухвалено
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
обґрунтованості якого доводи
апеляційної скарги не спростовують.

Керуючись ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду
від 02 квітня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Р.Й. Матківський

Я.Ю. Ковалюк