13 травня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого: Качана В.Я.
Суддів:
Барановської Л.В., Панченка М.М.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 та апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
27 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні жилим приміщенням і
вселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, -
У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням і вселення.
У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням.
Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 27 січня 2014 року відмовлено в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, а також відмовлено в
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
суд скасувати рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 27 січня 2014
року в частині відмови в задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ухвалити в
цій частині нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити у
повному обсязі.

Справа № 753/16579/13-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/4465/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Лужецька
О.Р.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Качан В.Я.В обґрунтування
вимог апеляційної скарги ОСОБА_1
посилається на порушення норм
матеріального права в частині відмови
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить суд скасувати
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 27 січня 2014 року в частині
відмови в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ухвалити в
цій частині нове рішення, яким визнати
ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3
посилається на те, що судом фактично не
було з'ясовано суті спору за зустрічним
позовом.

Заслухавши доповідь головуючого,
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1
не підлягає задоволенню, а апеляційна
скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
квартира АДРЕСА_1 на праві власності
належить ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 24.12.2012 року,
відповідно до умов якого ОСОБА_6
передає у власність, а ОСОБА_2 набуває у
власність квартиру АДРЕСА_1.

З 12.01.1991 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1
перебували в зареєстрованому шлюбі.

16.11.2012 року за рішенням Дарницького
районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_6
та ОСОБА_1 було розірвано.

Із довідки Форми 3 № 594 від 20.06.2012 року
вбачається, що у спірній квартирі
зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_1, який
був зареєстрований як член сім'ї
власника квартири.

Згідно ст. ст. 319, 321 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Відповідно до ст. ст. 150, 156 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди. Члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Як вбачається з положень ст. 156 ЖК
України та ст. 405 ЦК України право
користування квартирою особи, яка не є
членом сім'ї власника квартири, не
передбачено чинним житловим
законодавством. Таке право
користування зберігається лише для
членів сім'ї, які припинили сімейні
відносини з власником будинку, за умови
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996
року «Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя»
наявність прописки сама по собі не може
бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
оскільки ОСОБА_1 не має статусу члена
сім'ї колишнього власника спірної
квартири, а також не має дозволу нового
власника квартири на вселення, а тому
такі позовні вимоги є безпідставними.

Вирішуючи питання про відмову в
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, суд першої інстанції
виходив із того, що спосіб захисту
порушеного права, обраний ОСОБА_2, не
має правових підстав для застосування
до даних правовідносин.

Проте, колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Як вбачається із зустрічної позовної
заяви, обґрунтовуючи свої вимоги
ОСОБА_2 посилався на ст. ст. 71, 72 ЖК
України.

Так, судом першої інстанції вірно
встановлено, що такий спосіб захисту
порушеного права в даному випадку
застосуванню не підлягає.

Разом з тим, судом першої інстанції
вірно застосовано ст. 1 Протоколу 1
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод про те, що кожна
фізична особа має право мирно володіти
своїм майном, право власності
набувається із підстав не заборонених
законом, зокрема, правочинів.
Добросовісний набувач набуває право
власності на майно, навіть, у тих
випадках, коли воно відчужене особою,
яка не мала на це права. Право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений в його здійсненні, крім як у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Проте, при вірному встановленні
обставин справи, судом першої
інстанції при вирішенні питання про
відмову в задоволенні зустрічного
позову не застосовано норми
законодавства, які підлягали
застосуванню для правильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 9 від 07.02.2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»,
скільки право власності є абсолютним
правом, яке включає право володіння,
користування та розпорядження майном,
якого ніхто не може бути позбавлений,
крім випадків, передбачених законом
(стаття 41 Конституції України, статті
316-319 ЦК), то власник на підставі статті
391 ЦК не може бути визнаний таким, що
втратив право користування своїм
майном, зокрема жилим приміщенням або
виселений із нього, оскільки це не
відповідає характеру спірних
правовідносин, й такі вимоги
регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109,
110, 116 Житлового кодексу Української РСР
(далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час
розгляду позовів про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, судам необхідно
чітко розмежовувати правовідносини,
які виникають між власником та
попереднім власником житла, і
правовідносини, які виникають між
власником житла та членами його сім'ї,
попередніми членами його сім'ї, а також
членами сім'ї попереднього власника
житла. Так, власник житла має право
вимагати визнання попереднього
власника таким, що втратив право
користування житлом, що є наслідком
припинення права власності на житлове
приміщення (пункт 3 частини першої
статті 346 ЦК) із зняттям останнього з
реєстрації.

Таким чином, колегією суддів
встановлено, що власником квартири
АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 24.12.2012 року. ОСОБА_1
не має статусу члена сім'ї власника
спірної квартири, проте зареєстрований
в даній квартирі. Тому, ОСОБА_2, як
власник квартири АДРЕСА_1, має право
вимагати визнання ОСОБА_1 таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що судом першої
інстанції вірно відмовлено в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_1 не має статусу
члена сім'ї колишнього власника
спірної квартири, а також не має
дозволу нового власника квартири на
вселення, а тому такі позовні вимоги є
безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
оскільки при вірному встановленні
обставин справи судом першої інстанції
не застосовано норми права, які
підлягали застосуванню для
правильного вирішення справи. Тому,
зустрічний позов підлягає задоволенню
шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1.

Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає
стягненню сума судового збору в
розмірі 229,41 грн., сплачена за подання
зустрічного позову.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції слід скасувати в
частині відмови в задоволенні
зустрічного позову, в решті рішення
суду першої інстанції ухвалено з
дотриманням вимог чинного
законодавства, є обґрунтованим та
вмотивованим, відповідає обставинам та
доказам у справі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 27 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням і вселення та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням
скасувати в частині відмови в
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням та ухвалити в цій
частині нове рішення наступного
змісту.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків за
даними Державного реєстру фізичних
осіб - платників податків: НОМЕР_1,
паспорт: НОМЕР_2, виданий Дарницьким
РУГУ МВС України у м. Києві 02.04.2002 року)
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням, а саме: квартирою
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 229,41 грн. (двісті
двадцять дев'ять гривень 41

копійка).

В решті рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 27 січня 2014 року
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:
Судді: