Справа №560/249/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2014 року

Дубровицький районний суд Рівненської
області у складі:

головуючого судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дубровиця справу за
позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк"
про скасування підвищеної ставки
процентів за кредит, про визнання
застосування нечесної підприємницької
практики, про визнання недійсним
частини договору, про зобов'язання по
вчиненню дій,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" та
просить визнати дії ПАТ КБ "Приватбанк":
по умисному створенню підстав для
відмови у рефінансуванні кредиту
позивача шляхом надання до Державної
Іпотечної Установи (надалі ДІУ)
пропозицій по відступленню права
вимоги за кредитним договором без
дотримання стандартів ДІУ і умов
укладеної угоди між банком і ДІУ; по
створенню обставин для підвищення
відсоткової ставки за кредит до 30%
річних із 01.02.2009р. та по пропонуванню
позивачу укладення договору про
іпотечний кредит з наданням гарантій
його рефінансування, за відомо знаючи,
що ніяких відносин із ДІУ по кредиту не
буде вчинено та при реальній
відсутності бажання надати такий
кредит за вказаною ціною - нечесною
підприємницькою практикою; визнати
неправомірним підвищення ПАТ КБ
"Приватбанк" відсоткової ставки до 30% із
01.02.2009р. за договором про іпотечний
кредит за №R0R0GI від 12.03.2008р.;
зобов'язати ПАТ КБ "Приватбанк"
скасувати підвищену відсоткову ставку
в розмірі 30 відсотків із 01.02.2009р.;
визнати дії ПАТ КБ "Приватбанк" по не
включенню правила за яким змінюється
відсоткова ставка в умови
кредитування, в пропозицію по наданню
даного кредиту, в умови викладені в п.8.9
Договору, з метою встановлення
можливості для нього змінювати
відсоткову ставку у будь-якому розмірі
за власним розсудом та для
забезпечення лише своїх інтересів -
нечесною підприємницькою практикою;
визнати умови договору від 12.03.2008р.
викладені в п.8.9 недійсними з часу його
укладення за ст.203, 215, 217, 230 ЦК України та
через укладення його із застосуванням
нечесної підприємницької практики;
зобов'язати ПАТ КБ "Приватбанк"
провести по особовому рахунку позивача
ОСОБА_1 всі сплачені суми зараховані
банком в рахунок сплати пені, подвійної
відсоткової ставки за кредит, штрафів,
в рахунок погашення процентів за
користування кредитом виходячи із
відсоткової ставки встановленої
умовою п.1.1 Договору в розмірі 15% річних
та на погашення тіла кредиту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12
березня 2008 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір про
іпотечний кредит №R0R0GI000006005 на суму 123725
грн., за умовами якого ставка за кредит
була встановлена в розмірі 15,00%. При
укладенні договору про іпотечний
кредит №R0R0GI від 12.03.2008р банком
надавались позивачу гарантії
рефінансування даного кредиту, шляхом
надання ним ДІУ пропозиції щодо
відступлення прав вимоги за кредитом.

Однак, починаючи з липня 2008 року ПАТ КБ
"Приватбанк" почав підвищувати
відсоткову ставку за кредит, спочатку
із 15% до 25,08 % починаючи із 28.08.2008 року, а
згодом до 30% із 01.02.2009р., пояснюючи тим,
що ДІУ відмовляється від прийняття
пропозиції по переуступці вимоги за
договором (рефінансування) та зі зміною
ринку грошових ресурсів, про що перед
тим письмово повідомляв позивача.

Заборгованість позивача перед банком
станом на 28.01.2014 року становить 406799,75
грн., яка як вважає позивач виникла у
зв'язку із одностороннім збільшенням
процентних ставок за користування
кредитом з 15% до 30 %.

Підставою зміни відповідачем
відсоткової ставки за цим кредитом
було не відступлення права вимоги
кредитора за цим договором на користь
будь-якої третьої сторони.

З листа від ДІУ від 27.02.2013 року позивач
дізнався, що пропозиції щодо
відступлення прав вимоги для
здійснення рефінансування за кредитом
позивача від банку не надходило

А тому вважає, що підстав для
застосування механізму зміни ставки,
вказаного у п.8.9. договору із 01.02.2009 року
до 30% не поступило.

Вважає таке одностороннє підвищення
відсоткової ставки за кредит
протиправним, вчиненим відповідачем із
застосування нечесної підприємницької
практики, що суперечить умовам
договору та здійснено шляхом обману
щодо фактичних обставин.

В судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали.

Представник відповідача позов не
визнав та вважає його необгрунтованим
та безпідставним, оскільки умовами
договору є те, що банк має право в
односторонньому порядку підвищувати
розмір процентної ставки, відповідно
до п. 8.9 Договору, а також зазначає, що
спір між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1,
щодо неправомірного підвищення
процентної ставки, було розглянуто
судом Апеляційного суду Рівненської
області 15.08.2012 р. та Вищим
Спеціалізованим судом України 22.11.2012 р.
Якими було визнано, що ПАТ КБ
"ПриватБанк" починаючи з 01.02.2009 р.
підвищив відсоткову ставку до 30% на рік
- правомірно.

Суд оглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, прийшов
до переконання, що у задоволенні позову
слід відмовити з наступних підстав:

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Із матеріалів справи вбачається, що 12
березня 2008 року між позивачем та ЗАТ
"ПриватБанк" (із подальшою зміною
найменування ПАТ КБ "ПриватБанк") був
укладений договір про іпотечний кредит
№R0R0GI. За умовами даного договору
позивач отримав кредитні кошти в сумі
123725,00 грн., зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 15%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення 12 березня 2022 року.

Особливістю укладення зазначеного
договору про іпотечний кредит є
наявність умови щодо третьої сторони в
особі Державної Іпотечної установи
України.

Метою діяльності даної організації є
створення умов для представлення
громадянам України більш дешевих, ніж
на ринкових умовах, кредитів на
придбання нерухомості, за рахунок
застосування механізму
рефінансування.

Операція рефінансування фактично
представляє собою викуп ДІУ у банка
кредитів, виданих клієнтам на умовах
співпраці з ДІУ за умови дотримання
конкретних умов оформлення кредитного
договору.

Однією з умов, вищезгаданого договору є
те, що у випадку, якщо права кредитора
за ними не будуть відступлені на
користь будь-якої третьої особи, Банк
має право змінити розмір відсоткової
ставки до розміру, звичайної
процентної ставки, що встановлена у
кредитора для таких видів кредитів.

Листом від 31 липня 2008 року, Банк
повідомив позивача, що ДІУ не має
можливості викупляти кредити у Банку і
фактично не виконує зобов'язання за
договором про співпрацю, що договір
фактично є тристороннім, в якому
третьою стороною виступає держава в
особі Державної іпотечної установи,
яка не виконала своїх зобов'язань щодо
рефінансування кредиту ( а. с. 15 ).

Листом Банку від 02.09.2009 року №3.37.0.0.2/377
адресованого ОСОБА_1 зазначено, що
Приватбанком було надано в Державну
Іпотечну Установу пропозицію щодо
відступлення прав вимоги за іпотечним
кредитом, але банком так і не було
отримано жодної офіційної відповіді
ДІУ, що кваліфікується банком як
відмова, а тому відповідно до п 8.8
договору про іпотечний кредит банк
вимушений змінити процентну ставку за
даним договором (а.с.16).

Листом «ПриватБанку» від 25 грудня 2008
року позивачу було повідомлено, що у
зв'язку зі зміною кон'юнктури ринку
грошових ресурсів в Україні, а саме:
зміні курсу долара США до гривні більше
ніж на 10%, у порівнянні з курсом долара
США до гривні, встановленого НБУ на
момент укладання даного договору,
зміни облікової ставки НБУ; зміні
розміру відрахувань; у страховий
(резервний) фонд або зміни
середньозваженої ставки по кредитам
банків України у відповідній валюті (по
статистиці НБУ) здійснення поточних
коливань відсоткових ставок за
вкладами та/ або кредитами, або зміні у
грошово-кредитній політиці НБУ;
підвищення ставки за кредитами
Кредиторів України у відповідній
валюті (по статистиці НБУ); підвищення
ставки більш ніж на (три) відсоткових
пунктах за бланковими кредитами
«овернайт» НБУ з дати укладання цього
договору чи останнього перегляду
відсоткової ставки, починаючи з 01.02.2009
року відсоткова ставка за кредитним
договором складатиме 30 % на рік ( а.с. 18 ).

Відповідно до п.3.5 Постанови Правління
НБУ "Про затвердження правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту" від 10 травня 2007 року,
банки мають право змінювати процентну
ставку лише в разі настання події
незалежної від волі сторін договору,
яка має безпосередній вплив на
вартість кредитних ресурсів банку.

Стаття 627 ЦК України зазначає, що
відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 653 ЦК України в разі
зміни договору зобов'язання сторін
змінюються відповідно до змінених умов
щодо предмета, місця, строків виконання
тощо.

Відповідно до ст. 625 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти) визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з листа ДІУ від 27 лютого
2013 року № 762/11/2 адресованого позивачу, у
рефінансуванні іпотечних кредитів
ПУЛу №138 було відмовлено, у зв'язку із
невідповідністю двох кредитів із 25
зазначених у ПУЛі та запропоновано ПАТ
КБ "Приватбанк" виправити порушення
стандартів і надати нову пропозицію.
Станом на 25 лютого 2013 року пропозиції
щодо відступлення прав вимоги для
здійснення рефінансування за даним
кредитом від банку не надходило (а.с.19).

Відповідно до пунктів 8.8., 8.9 кредитного
договору, укладеного між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_1, банк має право
в односторонньому порядку збільшити
розмір процентної ставки за
користування кредитом у наступних
випадках:

- якщо права кредитора за цим договором
не будуть відступлені на користь
будь-якої третьої особи, - Кредитор має
право змінити розмір процентної ставки
до розміру, звичайної процентної
ставки, що встановлена у Кредитора для
таких видів кредитів;

- порушення Позичальником кредитної
дисципліни (тобто неналежного
виконання умов цього Договору та/або
умов договорів, за якими надано
забезпечення виконання зобов'язання
Позичальника за цим Договором);

- погіршення фінансового стану
Позичальника, документально
підтвердженого в результаті щорічного
моніторингу, що проводиться Кредитором
відповідно до внутрішніх нормативних
документів на підставі довідки про
доходи тощо, а також даних по виконанню
Позичальником кредитної дисципліни,
тобто своєчасного погашення
заборгованості та/або виконання інших
зобов'язань, передбачених цим
Договором;

- здійснення поточних коливань
відсоткових ставок за вкладами та/або
кредитами, або зміни у
грошово-кредитній політиці НБУ;
підвищення ставки за кредитами
кредиторів України у відповідній
валюті (по статистиці НБУ); підвищення
ставки більш ніж на 3 (три) відсоткових
пункти за бланковими кредитами
«овернайт» НБУ з дати укладення цього
Договору чи останнього перегляду
відсоткової ставки.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається якщо інше не
встановлене договором або законом
(стаття 525 ЦК України).

Відповідно до п.8.1 договору
позичальника проінформовано та він
згоден, що права вимоги за цим
договором про іпотечний кредит можуть
бути передані у заставу або
відступлені Державній Іпотечній
Установі або іншим особам.

З цього випливають наступні висновки:

Умовами надання кредиту (в тому числі і
розмір відсотків за користування
кредитом) ні в якому разі не обумовлені
зобов'язанням Державної Іпотечної
Установи набути права вимоги за цим
кредитом в майбутньому. Рефінансування
банківських кредитів є правом, а не
обов'язком Державної Іпотечної
Установи, тобто з даних умов
вбачається, що відступлення права
вимоги Державній Іпотечній Установі не
є обов'язком а носить суто
диспозитивних характер.

Зазначеним пунктом договору (8.8.) не
встановлено обов'язку банку будь за що
здійснити таке відступлення; як і
обов'язку третьої особи (в даному
випадку Державної іпотечної установи),
- прийняти таке відступлення прав
вимоги (незалежно від причин, мотивів і
т.п.). Мова йде лише про те, що розмір
процентної ставки може бути змінено у
випадку настання чи ненастання певної
події (відступлення чи не відступлення
права вимоги);

Разом із тим, якщо сторонами кредитного
договору досягнуто домовленості з усіх
його умов, згідно з положеннями ст.ст.
207, 640 ЦК України, у тому числі щодо
збільшення банком в односторонньому
порядку процентної ставки за кредитним
договором з дотриманням певної
процедури, то такі умови повинні
виконуватись сторонами з моменту
досягнення домовленості, тобто з
моменту підписання договору.

Виходячи з аналізу ст. ст. 5, 627 629, 653 ЦК
України слід дійти висновку про те, що
якщо умовами кредитного договору, щодо
яких сторони дійшли згоди під час його
укладення, передбачено право банку в
односторонньому порядку збільшувати
розмір процентної ставки за
користування кредитом у разі настання
певних умов із додержанням
установленої кредитним договором
процедури повідомлення позичальника,
то збільшення банком розміру
процентної ставки за цим кредитним
договором в односторонньому порядку є
правомірним.

Аналогічна позиція викладена в Ухвалі
колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 грудня 2013 року.

В даному випадку банком було додержано
установлену кредитним договором
процедуру, щодо повідомлення
позичальника, дана обставина не
потребує свого доведення у
відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України,
оскільки вже встановлена рішенням суду
а саме: Рішенням колегії судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Рівненської області
від 15.08.2012 року, у справі за скаргою ПАТ
«ПриватБанк» на рішення Дубровицького
районного суду від 21.05.2012 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до Дубровицького
відділення Рівненської філії
«ПриватБанк» ЗАТ КБ «ПриватБанк» про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, зобов'язання не
підвищувати кредитну відсоткову
ставку по кредитному договору, яким
визнано неправомірним підвищення ПАТ
КБ „ПриватБанк" починаючи з 28.08.2008р. по
01.02.2009р. процентної ставки з 15% до 25% на
рік по іпотечному договору № ROR0GI05
від 12.03.2008р. укладеному ОСОБА_1. Ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України
від 22.11.2012 року рішення Апеляційного
суду від 15.08.2012 року залишено без змін.

Окрім цього, позивач у своїй вимозі, про
визнання неправомірним та скасування
підвищення відсоткової ставки до 30% з
01.02.2009 року, як на підставу цього,
посилається на п.8.8 договору про
іпотечний кредит. Хоча станом на 01.02.2009
року, підвищення відсоткової ставки за
його договором до 30%, відбулося за
зовсім іншою обставиною, а саме на
підставі п.8.9 договору, тобто у зв'язку
зі зміною кон'юнктури ринку. При цьому,
підвищення з 25.08.2008 року по 01.02.20009 року,
згідно вищезазначеного рішення суду,
вже було визнано, як неправомірне.

Також з вищезазначеного рішення суду,
можна зробити висновок про те, що
підставою для розгляду даного спору,
між сторонами, було підвищення
процентної ставки, яким зокрема
встановлено, що ПАТ КБ "ПриватБанк"
починаючи з 01.02.2009 р. підвищив
відсоткову ставку до 30% на рік -
правомірно.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З огляду на вищенаведене вимоги
позивача про визнання неправомірним
підвищення ПАТ КБ "Приватбанк"
відсоткової ставки до 30% із 01.02.2009р. по
договору про іпотечний кредит за
№R0R0GI від 12.03.2008р. та зобов'язанні
ПАТ КБ "Приватбанк" скасувати підвищену
відсоткову ставку в розмірі 30
відсотків із 01.02.2009р. задоволенню не
підлягають, як не підлягають
задоволенню і вимоги позивача про
проведення по особистому рахунку
позивача всіх сплачених сум,
зарахованих банком в рахунок сплати
пені, подвійної відсоткової ставки за
кредит, штрафів в рахунок погашення
процентів за користування кредитом
виходячи із відсоткової ставки
встановленою п.1.1 договору в розмірі 15%
річних та на погашення тіла кредиту,
оскільки дані вимоги за своєю природою
є взаємопов'язані.

Окрім цього, позивач просить визнати
дії банку по не включенню правила за
яким змінюється відсоткова ставка в
умови кредитування, в пропозицію по
наданню даного кредиту, в умови
викладені в п.8.9 Договору, з метою
встановлення можливості для нього
змінювати відсоткову ставку у
будь-якому розмірі за власним розсудом
та для забезпечення лише своїх
інтересів - нечесною підприємницькою
практикою.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Частиною 2 ст. 207 цього Кодексу
передбачено, що правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
зазначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Сторони мають право
укласти договір, в якому містяться
елементи різних договорів (змішаний
договір). До відносин сторін у
змішаному договорі застосовуються у
відповідних частинах положення актів
цивільного законодавства про договори,
елементи яких містяться у змішаному
договорі, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
змішаного договору.

В силу положень ст. ст.3, 6 ЦК України
щодо свободи договору та визначення
його змісту сторони вправі були
передбачити в укладеному договорі такі
умови.

Як вбачається із анкети-заяви ОСОБА_1 на
оформлення кредиту від 26 лютого 2008 року
оригінал якої був оглянутий судом,
позивача було ознайомлено з усіма
умовами кредитування, на які він дав
свою згоду, про що свідчить його підпис
у вказаній анкеті-заяві.

Враховуючи вищезазначене, на момент
підписання договору сторонами було
досягнуто згоди з усіх істотних умов.
На час укладання договору обидві
сторони володіли необхідним обсягом
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасників було вільним та відповідало
їхній внутрішній волі. Прийнявши
грошові кошти у відповідача, позивач
погодився з умовами даного договору, а
тому дана його вимога є безпідставна.

Окрім цього Позивач просив визнати
умови договору від 12.03.2008р. викладені в
п.8.9 недійсними з часу його укладення за
ст.203, 215, 217, 230 ЦК України та через
укладення його із застосуванням
нечесної підприємницької практики.

Рішенням колегії судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області від 26.11.2013
року у справі за скаргою ПАТ
«ПриватБанк» на рішення Дубровицького
районного суду від 09.08.2013 року по справі
за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_1
про звернення стягнення та зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ПриватБанк» про
недійсність правочину - договору
№R0R0GI000006005 від 12 березня 2008 року, яким
рішення Дубровицького районного суду
Рівненської області від 09.08.2013 року
скасовано та відмовлено у задоволенні
зустрічних вимог ОСОБА_1 до ПАТ
«ПриватБанк» про недійсність
правочину - договору №R0R0GI000006005 від 12
березня 2008 року.

З вищезазначеного рішення суду
вбачається, що у даному випадку, судом
вже було вирішено спір по кредитному
договорі про визнання його недійсним в
цілому, зокрема з підстави
використання банком нечесної
підприємницької діяльності, що тоді не
знайшло свого підтвердження, а відтак
дана вимога позивача, є безпідставними
та не потребує свого доведення.

Окрім цього позивач просить визнати
дії ПАТ КБ «ПриватБанк» по
пропонуванню позивачу укладення
договору про іпотечний кредит з
наданням гарантій його рефінансування,
за відомо знаючи, що ніяких відносин із
ДІУ по кредиту не буде вчинено та при
реальній відсутності бажання надати
такий кредит за вказаною ціною -
нечесною підприємницькою практикою.

Вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України
передбачено, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

У Законі України «Про захист прав
споживачів» від 12 травня 1991 року і
введеного в дію з 01 жовтня 1991 року,
чітко прописана процедура укладання
договору, яка включає питання щодо
надання інформації кредитодавцеві та
споживачеві один про одного та щодо
умов кредитування: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений,
форми його забезпечення, тип
відсоткової ставки, сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту, строк, на який кредит може бути
одержаний, та варіанти його повернення.
При цьому в разі ненадання зазначеної
інформації суб'єкт господарювання,
який повинен її надати, несе
відповідальність, встановлену
статтями 15 і 23 цього Закону.

За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» нечесна підприємницька
практика забороняється. Нечесна
підприємницька практика включає в себе
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Відповідно до ч.1 ст. 229, ч. 1 ст.230 ЦК
України під оманою слід розуміти
умисне введення в оману учасника
правочину шляхом повідомлення
відомостей, що не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мають істотне значення для
правочину, що укладається.

При цьому, відповідно до роз`яснень
наданих у Постанові Пленуму Верхового
Суду України "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", абз. 1, 2,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої особи в оману, щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
із сторін правочину.

Наявність умислу у діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставин
справи, які за законом мають бути
підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином, суд вважає недоведеними з
боку позивача та його представника
наявність умислу в діях відповідача,
щодо введення ОСОБА_1 в оману з метою
укладання договору про іпотечний
кредит №R0R0GI від 12.03.2008р.

Не знайшли свого підтвердження і
доводи позивача про умисне створення
підстав для відмови у рефінансуванні
кредиту позивача шляхом надання до ДІУ
пропозицій по відступленню права
вимоги за кредитним договором без
дотримання стандартів ДІУ і умов
укладеної угоди між банком і ДІУ та
створенню обставин для підвищення
відсоткової ставки за кредит до 30%
річних із 01.02.2009р. оскільки знову ж таки,
в даному випадку необхідно довести
наявність умислу у діях відповідача, що
має істотне значення. Твердження
позивача, що дана обставина
підтверджується листом - відповіддю
ДІУ від 27.02.2013 року за №762/11/2, про те, що
«пропозицій щодо відступлення права
вимоги для здійснення рефінансування
за кредитом відповідача не надходило»,
не може бути доказом навмисного
створення підстав для відмови у
рефінансуванні кредиту. Інших доказів
у відповідності до ч.2 ст.59 ЦПК України,
позивачем на підтвердження факту
умислу в діях ПАТ КБ «ПриватБанк» суду
не надано.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст.ст.10, 60, 88, 212, 215, 218, 292, 294 ЦПК України,
суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ
"ПриватБанк" про скасування підвищеної
ставки процентів за кредит, про
визнання застосування нечесної
підприємницької практики, про визнання
недійсним частини договору, про
зобов'язання по вчиненню дій, відмовити
у повному обсязі за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Рівненської області
через Дубровицький районний суд з
поданням апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя: підпис

З оригіналом згідно

Суддя Дубровицького

районного суду
Оборонова І.В.