УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року. Суддя Харцизького
міського суду Донецької області Саєнко
О.Б., розглянувши заяву Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "ПриватБанк" про забезпечення
позову, -

ВСТАНОВИВ:

03 червня 2014 року позивач Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ
"ПриватБанк") звернувся до Харцизького
міського суду із заявою про
забезпечення позову по цивільній
справі № 2/248/1160/2014 за їх позовом до
ОСОБА_2 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення.

Заявник у заяві про забезпечення
позову обґрунтовує тим, що неприйняття
судом заходів забезпечення позову може
зробити неможливим виконання рішення
суду та просить суд :

- накласти арешт на грошові кошти,
рухоме та нерухоме майно, яке належить
відповідачу ОСОБА_2,шляхом заборони
будь-яким особам укладати угоди
стосовно цього майна, проводити його
реєстрацію та перереєстрацію,
здійснювати його відчуження, в межах
суми стягнення;

- направити до Дніпропетровської філії
державного підприємства
«інформаційний центр» Міністерства
юстиції України заяви про реєстрацію
обтяжень на все нерухоме та рухоме
майно, що належить відповідачу;

- обмежити відповідача у праві на виїзд
за межи України до виконання своїх
зобов'язань ;

- заборонити відділу у справах
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб видачу відповідачу
паспорту/проїзного документу;

- адміністрації Державної прикордонної
служби України вжити заходів щодо
тимчасового затримання та вилучення
наявних у відповідача
паспорті/проїзних документів, обмежити
особу (боржника) у праві виїзду за межи
України до виконання нею своїх
зобов'язань.

Ухвалою судді Харцизького міського
суду від 03 червня 2014 року заяву
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "ПриватБанк" про
забезпечення позову по цивільній
справі № 2/248/1160/2014 за позовом до ОСОБА_2
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та виселення, в частині вимоги
заяви до Адміністрації Державної
прикордонної служби України вжити
заходів щодо тимчасового затримання та
вилучення наявних у відповідача
паспорті/проїзних документів, обмежити
особу (боржника) у праві виїзду за межи
України до виконання нею своїх
зобов'язань, - повернено заявникові на
підставі ч.8 ст.153 ЦПК України.

Тому, судом підлягає розгляду заява про
забезпечення позову за виключенням
вищевказаної вимоги в ухвалі суду від
03.06.2014р.

Вивчивши заяву та надані документи,
суд вважає на необхідне відмовити у її
задоволенні за необґрунтованістю,
виходячи з наступного:

Відповідно до ст.151 ЦПК України, суд за
заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити, передбачені цим
Кодексом, заходи забезпечення позову.

Згідно роз'яснень (п.1, п.4) Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9
від 22.12.2006 року «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляду заяв про забезпечення
позову», вбачається, що за змістом
ч.1ст.151 ЦПК України, єдиною підставою
для забезпечення позову є відповідне
клопотання у формі мотивованої заяви
будь-якого з осіб, котрі беруть участь
у справі.

Забезпечення позову - це сукупність
процесуальних дій, які гарантують
виконання рішення суду в разі
задоволення позовних вимог.

Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи після
відкриття провадження у ній (за
винятком випадку, передбаченого ч.4
ст.151 ЦПК України), якщо невжиття
заходів забезпечення може утруднити
чи зробити неможливим виконання
рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Судом встановлено, що позивач
звернувся до суду 03 червня 2014 року із
позовом до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_1 та виселення з неї.

З договору іпотеки квартири від
30.07.2008р., вбачається, інформація про
заборону відчуження вищевказаної
квартири до припинення чи розірвання
цього договору.

Згідно до ч.3 ст.152 ЦПК України, види
забезпечення позову мають бути спів
мірними із заявленими позивачем
вимогами.

Стосовно вимоги заяви про накладення
арешту на грошові кошти, рухоме та
нерухоме майно, яке належить
відповідачу ОСОБА_2, шляхом заборони
будь-яким особам укладати угоди
стосовно цього майна, проводити його
реєстрацію та перереєстрацію,
здійснювати його відчуження, в межах
суми стягнення, суд вважає за необхідне
відмовити у задоволенні цієї вимоги за
необґрунтованістю, так як згідно
позовних вимог позивач просить суд
звернути стягнення на предмет іпотеки
та виселити відповідача та інших осіб з
спірної квартири, а не про стягнення
суми заборгованості за кредитним
договором, більш того, заявник взагалі
не вказав у заяві перелік, на яке
конкретно нерухоме чи (і) рухоме майно,
на які грошові кошти, в яких
банківських установах, на яких
банківських рахунках необхідно
накласти арешт, його видові
характеристики та доказів про його (їх)
наявність у відповідача.

Також, суд вважає за необхідне
відмовити у задоволенні вимоги
заявника про - обмеження відповідача у
праві на виїзд за межи України до
виконання своїх зобов'язань за
безпідставністю виходячи за
наступного.

Основним принципом судочинства,
закріпленим Конституцією України, є
законність і що відповідно до ст.2
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» суд, здійснюючи
правосуддя на засадах верховенства
права, забезпечує кожному право на
справедливий суд та повагу до інших
прав і свобод, гарантованих
Конституцією і законами України, а
також міжнародними договорами, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Відповідно до ст.33 Конституції України
право кожної особи вільно залишати
територію України може бути обмежено
лише законом.

Також ст.12 Міжнародного пакту про
громадянські і політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються ст.313
Цивільного кодексу України (далі - ЦК),
відповідно до якої фізична особа має
право на свободу пересування. Фізична
особа, яка досягла шістнадцяти років,
має право на вільний самостійний виїзд
за межі України. Фізична особа може
бути обмежена у здійсненні права на
пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих
немайнових прав фізичної особи (кн.
друга ЦК), а саме - до особистих
немайнових прав, що забезпечують
природне існування фізичної особи (гл.21
кн. другої ЦК). Відповідно до ч.3 ст.269 ЦК
особисті немайнові права тісно
пов'язані з фізичною особою. Фізична
особа не може відмовитись від
особистих немайнових прав, а також не
може бути позбавлена цих прав.

Правильне застосування судами
процесуального законодавства при
ухваленні судових рішень з цього
питання є визначальним з огляду на
дотримання законних прав людини і
громадянина та має на меті сприяти
ефективному, своєчасному і законному
примусовому виконанню рішень судів та
інших органів (посадових осіб).

Неприпустимість обмеження виїзду з
України у спосіб, не передбачений ЦПК
України.

Пунктом 8 ч.1 ст.6 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» № 3857-XII,
передбачено можливість обмеження
виїзду з України громадян, щодо яких
подано цивільний позов до суду, до
закінчення провадження у справі.

При розгляді цивільних справ суд не
повинен ототожнювати питання
тимчасового обмеження боржників у
праві виїзду за межі України із видами
забезпечення позову, так як
повноваження суду першої інстанції при
вирішенні цивільних справ визначені
ЦПК України, у тому числі
повноваженнями щодо вжиття заходів
забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК суд за заявою
осіб, які беруть участь у справі, може
вжити передбачені цим Кодексом види
забезпечення позову. Перелік видів
забезпечення позову визначений у ст.152
ЦПК. Серед видів такого забезпечення у
ст. 152 ЦПК не передбачено вжиття судом
тимчасового обмеження особи у праві
виїзду за межі України.

Тому, враховуючи, що в цивільному
процесі відсутня правова норма, яка б
надавала суду повноваження в порядку,
передбаченому статтями 151-153 ЦПК
України,
застосовувати
такий вид забезпечення позову, як
тимчасове обмеження у виїзді за межі
України, суд не можуть застосовувати
зазначений спосіб забезпечення позову
на стадії розгляду цивільної справи
про стягнення заборгованості та
виконання інших зобов'язань, оскільки
це порушує норми ЦПК та свідчить про
вихід суду за межі своїх процесуальних
повноважень, порушення принципу
верховенства права, проголошеного
Конституцією, та вимог ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод щодо вирішення
справи судом, встановленим законом.

У задоволені вимог заяви в частині
заборони відділу у справах
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб видачу відповідачу
паспорту/ проїзного документу, суд
вважає за необхідне також відмовити у
її задоволені за безпідставністю , так
як така вимога суперечить діючому
законодавству.

Відповідно до Правил оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення , затверджених
Постановою КМУ від 31 березня 1995р. N 231, у
пункту 22 п.п.8 передбачено, що
громадянину може бути тимчасово
відмовлено у видачі

паспорта /проїзного документа у разі,
коли щодо нього подано цивільний позов
до суду, - до закінчення провадження у
справі.

Відповідно до Рішеннями
Конституційного Суду України від 27
січня 2010 року № 3-рп/2010, від 28 квітня 2010
року № 12-рп/2010, від 8 липня 2010 року №
18-рп/2010 дано офіційне тлумачення
пунктів 2, 12, 18 частини 1 статті 293 ЦПК
України.

Згідно до роз'яснень, наданих
Конституційним Судом України,
положення вказаних пунктів ЦПК України
необхідно розуміти як такі, що
передбачають право оскаржувати окремо
від рішення суду в апеляційному
порядку ухвали суду першої інстанції:
як про забезпечення позову і щодо
скасування забезпечення позову, так і
про відмову в забезпеченні позову та
скасуванні забезпечення позову; як про
роз'яснення рішення, так і про відмову в
роз'ясненні рішення; як про видачу
дубліката виконавчого листа, так і про
відмову в його видачі.

Приймаючи такі рішення, Конституційний
Суд України виходив із того, що згідно з
пунктом 8 частини 3 статті 129
Конституції України апеляційне
оскарження судового рішення можливе в
усіх випадках, крім тих, коли закон
містить заборону на таке оскарження.

Враховуючи логіку тлумачення
Конституційним Судом України пунктів 2,
12, 18 частини 1 статті 293 ЦПК України,суд
вважає, що ухвала суду про відмову у
задоволені заяви про забезпечення
позову може бути оскаржена в
апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст.151-153 ЦПК України, суддя
-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволені заяви
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "ПриватБанк" про
забезпечення позову по цивільній
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення.

Ухвала може бути оскаржена до
Апеляційного суду Донецької області
через Харцизький міський суд, шляхом
подання апеляційної скарги - протягом 5
днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя: