УХВАЛА

іменем україни

14 травня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
виконавчого комітету Новодолинської
сільської ради Овідіопольського
району Одеської області, третя особа -
садівниче об'єднання громадян
«Лебідь», про визнання права власності
в порядку спадкування на частину
земельної ділянки та на частину
самочинно збудованого будинку,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його
батько - ОСОБА_5, після
смерті якого він є спадкоємцем першої
черги. Також спадкоємцем першої черги є
жінка померлого, ОСОБА_4 При житті
батьку належала земельна ділянка №
АДРЕСА_1, яку він отримав шляхом
приватизації та на якій самочинно
побудував будинок. Зазначав, що
відповідачка перешкоджає йому у
прийнятті спадщини, оскільки не надає
Державний акт на право власності на
земельну ділянку, будинок є самочинно
збудованим, у зв'язку з чим він не може
отримати свідоцтво про право власності
на спадкове майно. Позивач просив, з
урахуванням уточнень, визнати за ним
право власності в порядку спадкування
за законом на 1/2 частину вказаної
земельної ділянки та на 1/4 частину
садового будинку зі спорудами,
розташовані на цій земельній ділянці,
зобов'язати ОСОБА_4 надати оригінал
Державного акту на спірну земельну
ділянку для надання можливості
присвоєння кадастрового номеру
земельної ділянки.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 9 січня 2014
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності у
порядку спадкування за законом на
спадкове майно, що залишилося після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року його батька,
ОСОБА_5, а саме на 1/2 частину земельної
ділянки площею 0,064 га, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 (для ведення
садівництва); 1/4 частину садового
будинку зі спорудами, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 5 березня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
визнання за ОСОБА_3 права власності у
порядку спадкування за законом на
спадкове майно, що залишилося після
смерті його батька, ОСОБА_5, а саме на 1/4
частину садового будинку зі спорудами
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовлено. У решті
рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_6, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Отже, доводи касаційної скарги
стосуються лише визнання права
власності в порядку спадкування на
частину самочинно збудованого будинку
і в іншій частині судове рішення не
оскаржується, а тому згідно зі ст. 335 ЦПК
України не переглядається.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Скасовуючи рішення місцевого суду в
частині визнання права власності
позивача в порядку спадкування за
законом на частину збудованого
будинку, апеляційний суд виходив із
того, що оскільки спірний будинок є
самочинно збудованим, він не може бути
об'єктом права власності, не може бути
предметом поділу та встановлення
порядку користування в судовому
порядку, а тому підстав для задоволення
цих вимог немає.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна,
оскільки їх суд дійшов із порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 1984 року ОСОБА_5
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_5,
який ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер.

Також судом встановлено, що 18 липня 1994
року рішенням І сесії ХХІІ
скликання Сухолиманської сільської
ради народних депутатів
Овідіопольького району Одеської
області № 103 ОСОБА_5 була надана у
приватну власність земельна ділянка
загальною площею 0,064 га за адресою:
АДРЕСА_1 для ведення садівництва. Право
власності на вказану ділянку
підтверджується Державним актом на
право приватної власності на землю
серії ОД, зареєстрований в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 345
від 2 жовтня 1995 року.

На протязі життя подружжя ОСОБА_5 на
вказані земельній ділянці без
належного дозволу збудували садовий
будинок, на який не було отримано
правовстановлюючих документів.

Відмовляючи у задоволенні позивних
вимог про визнання права власності в
порядку спадкування за законом на
частину спірного будинку, апеляційний
суд виходив із того, що цей будинок є
самочинно збудованим, тому він не може
бути об'єктом права власності та
предметом поділу та послався на ст. 376
ЦК України.

Права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Проте апеляційний суд не звернув уваги
на те, що право власності на збудований
житловий будинок набувається в прядку,
який існував на час його будівництва.

Порядок оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна, на які
відсутні акти про прийняття їх в
експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94
«Прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів» та в листі
Державному комітету України з
будівництва та архітектури від 23
березня 1999 року № 12/5-126, в
якому, зокрема, роз'яснюється:
оформлення свідоцтва на право
власності на об'єкти, які були
закінчені будівництвом після 5 серпня
1992 року і на цей час не прийняті
в експлуатацію, проводиться тільки за
наявності актів прийняття їх в
експлуатацію відповідними комісіями -
державними приймальними або
державними технічними; по об'єктах, що
збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до
прийняття постанови Кабінету
міністрів України від 5 серпня 1992 року
№ 449, якою встановлено порядок
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, при їх
реєстрації для оформлення права
власності одним із документів є
висновок про технічний стан будинку
(будівлі), що складається бюро
технічної інвентаризації.

Виходячи зі змісту наведених
нормативних актів, громадяни, які
збудували житлові будинки до 5 серпня
1992 року, могли за умови прийняття їх в
експлуатацію відповідними комісіями
отримати правовстановлюючі документи
на будинок, навіть якщо його споруджено
самовільно (самочинно) на земельній
ділянці, яка перебуває в їх законному
користуванні або у приватній
власності. Таким чином, за наявності
відповідних доказів судами може
визнаватися право власності в порядку
спадкування на спірні будинки,
збудовані до 5 серпня 1992
року, на які спадкодавцем не було
отримано правовстановлюючі документи.

У технічному паспорті на спірний
садовий будинок з господарськими
будівлями та спорудами на сторінці
«Характеристика будівель та споруд» у
графі «рік забудови» зазначено «до 1990
року».

Тобто, спірний будинок збудовано
до 5 серпня 1992 року на земельній
ділянці, яка перебувала у власності
спадкодавця, а, відтак, на нього може
бути визнано право власності, яке
переходить у порядку спадкування.

Вирішуючи питання про право
власності на нерухомість, суд повинен
застосувати законодавство, яке діє на
час придбання (побудови) житлового
будинку, а питання спадкування - на час
відкриття спадщини.

Таким чином, у порушення ст. ст.
212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд
наведені положення закону не врахував,
застосував до спірних правовідносин
норми законодавства, які не підлягали
застосуванню, а саме норми, які
регулюють набуття права власності,
чинні на момент спадкування, а не час
його будівництва та дійшов
передчасного висновку про те що
спірний будинок є самочинним
будівництвом та нього не може бути
визнано право власності.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні
обставини для правильного вирішення
справи не встановлені, рішення
апеляційного суду не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню, а
справа - передачі на новий апеляційний
розгляд, під час розгляду якої суду
належить урахувати викладене, дати
відповідну правову оцінку доводам і
запереченням сторін та ухвалити судове
рішення відповідно до установлених
обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_6, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 5 березня 2014 року в частині
позову ОСОБА_3 про визнання права
власності в порядку спадкування на
частину самочинно збудованого будинку
скасувати, справу передати в цій
частині передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко