Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/518/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
УХВАЛА

Іменем України

03.05.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого
- Сукач Т.О.

суддів
- Бубличенко В.П., Мурашка С.І.

при секретарі
- Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Кіровського
районного суду міста Кіровограда від
17 грудня 2013 року і в с т а н
о в и л а :

Рішенням Кіровського районного суду
міста Кіровограда від 17 грудня 2013
року відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
постановити нове рішення по суті
пред'явлених вимог.

Сторони в судове засідання не
з'явилися, про час і місце розгляду
справи повідомлені у встановленому
статтею 76 ЦПК України порядку, що
підтверджується рекомендованими
повідомленнями про вручення ОСОБА_2
21.05.2014 року і ОСОБА_3 24.05.2014 року
поштових відправлень із судовими
повістками та копією апеляційної
скарги, причину неявки не повідомили.
Враховуючи положення ч.2 ст.305 ЦПК
України, згідно з якою неявка сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про час і місце розгляду справи, не
перешкоджає розглядові справи, колегія
суддів вирішила розглядати справу у
відсутності сторін.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_4,
який підтримував доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та доводи апеляційної
скарги, в межах визначених ст.303 ЦПК
України, колегія суддів дійшла
висновку, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що позивачкою не
доведено факт прийняття її матір'ю
(ОСОБА_5.) спадщини, у встановленому ст.549
ЦК УРСР порядку, після смерті ОСОБА_6, а
тому відсутні підстави для задоволення
позову.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки він
відповідає обставинам справи та
вимогам матеріального і
процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6
є батьками ОСОБА_5 (матері позивачки
ОСОБА_2.) і ОСОБА_3 - відповідачки
(а.с.7,51,52).

Згідно договору дарування права
забудови, посвідченого 19.06.1951 року
Кіровоградською державною
нотаріальною конторою та акта
приймальної комісії про прийняття
будівництва від 20.06.1984 року, ОСОБА_7
була власником 3/10 частин будинку з
господарськими будівлями, що
знаходиться в АДРЕСА_1.

7/10 частини вказаного будинку належало
ОСОБА_6 на підставі договору дарування
від 19.06.1951 року та свідоцтва про право
на спадщину від 10.01.1986 року (а.с.66-70).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.98).

Спадщину після його смерті прийняла
дружина - ОСОБА_7, яка 22 лютого 1993 року
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом (а.с.69).

Обґрунтовуючи вимоги про визнання
цього свідоцтва недійсним, ОСОБА_2 в
позові посилалася на те, що ОСОБА_7.(баба
позивачки) мала право успадкувати
після смерті діда лише 7/30 частини
будинку, що належала йому, оскільки,
крім неї, право на спадщину мали і
дочки померлого - ОСОБА_5 і ОСОБА_3

Пленум Верховного Суду України у п.1
постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про
судову практику у справах про
спадкування» роз'яснив, що спадкові
відносини регулюються Цивільним
кодексом України, законами України від
02 вересня 1993 року «Про нотаріат», від
23 червня 2005 року «Про міжнародне
приватне право», іншими законами, а
також прийнятими відповідно до них
підзаконними нормативно-правовими
актами. Відносини спадкування
регулюються правилами ЦК України, якщо
спадщина відкрилася не раніше 01 січня
2004 року. У разі відкриття спадщини до
зазначеної дати застосовується чинне
на той час законодавство, зокрема,
відповідні правила Цивільного кодексу
Української РСР, у тому числі щодо
прийняття спадщини, кола спадкоємців
за законом.

Отже, до правовідносин про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом, що було видане
22.02.1993 року ОСОБА_7, застосовуються
правила ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до положень ст. 548 ЦК УРСР
для придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини (ст.549 ЦК УРСР) .

Неповнолітні або
непрацездатні діти спадкодавця (в тому
числі усиновлені), а також
непрацездатні дружина, батьки
(усиновителі) і утриманці померлого
успадковують, незалежно від змісту
заповіту, не менше двох третин частки,
яка належала б кожному з них при
спадкоємстві за законом (обов'язкова
частка) (ст. 535 ЦК УРСР).

Судом з'ясовано та сторонами не
заперечується, що крім дружини
померлого, право на спадщину мали його
дочки: ОСОБА_5 і ОСОБА_3, які на день
смерті батька були повнолітніми, але
заяви про прийняття спадщини до
нотаріальної контори не подавали,
права на обов'язкову частку у
спадковому майні не мали.

Доказів того, що ОСОБА_5 фактично
вступила в управління або володіння
спадковим майном, а отже прийняла
спадщину після смерті батька,
позивачкою не надано.

За таких обставин правильним є
висновок суду про те, що мати ОСОБА_8
спадщину після смерті батька не
прийняла, а тому позивачка також не має
права на частину спадкового майна, що
належала б її матері, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.126), за законом, а
тому суд обґрунтовано відмовив у
визнанні недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом, виданого
третьою Кіровоградською державною
нотаріальною конторою 22 лютого 1993 року
на ім'я ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_7
(а.с.26)

За життя, 08 серпня 2008 року,
ОСОБА_7 складено заповіт, посвідчений
приватним нотаріусом Кіровоградського
міського нотаріального округу, за яким
вона заповіла все своє майно, яке їй
належало на день смерті - ОСОБА_3.(а.с.95).

14.08.2012 року ОСОБА_3 отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, зокрема і на будинок, що по
АДРЕСА_1 (а.с.113).

Отже, встановивши, що ОСОБА_7 була
єдиним власником майна, яке вона
заповіла відповідачці, суд дійшов
правильного висновку про відсутність
підстав для визнання частково недійним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, яке було видане 14.08.2012 року
ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про
наявність підстав для визнання
недійними свідоцтв про право на
спадщину не ґрунтуються на законі і
доказах та висновків суду не
спростовують.

Не можна погодитися з доводами
позивачки про те, що суд безпідставно
стягнув з неї на користь ОСОБА_3 витрати
на правову допомогу та суперечливість
рішення суду в цій частині.

Згідно з ст. 1 ЗУ «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах», що набрав
чинності 01.01.2012 року, розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні.

Законом України від 06.12.2012 року
«Про Державний бюджет України на 2013
рік» розмір мінімальної заробітної
плати з 1 січня 2013 року встановлений у
сумі 1147 грн., а з 1 грудня 2013 року - 1218
грн.

Представником відповідачки,
адвокатом Заболотнім П.Л., надано
розрахунок витрат на правову допомогу,
згідно якого сума витраченого часу на
надання правової допомоги становить 2
години 45 хв. та просив стягнути з
позивачки 1 237,50 грн. сплачених ОСОБА_3
(а.с.125).

Судом з'ясовано, що за Законом
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» розмір
витрат на правову допомогу мав би
складати 1 322,80 грн.

У зв'язку з цим суд в рішення
вказав на те, що розрахунок, наданий
адвокатом суперечить вимогам
вказаного Закону та стягнув на користь
відповідачки фактично сплачену суму за
надання правової допомоги в розмірі 1
237,50 грн.

Рішення суду відповідає
обставинам справи, вимогам
матеріального і процесуального права,
що відповідно до ст. 308 ЦПК України є
підставою для відхилення апеляційної
скарги і залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.209,307,308,313-315 ЦПК
України колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду
міста Кіровограда від 17 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді