АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.< Головуючий суддя
/ По-батькові >.

суддів: Бреславського О.Г.,
Половінкіної Н.Ю.

секретар Скрипник С.В.

за участю позивача та його
представника, представника
відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця», третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - відокремлений
підрозділ «Локомотивного депо
Чернівці» ДГТО «Львівська залізниця»
про скасування наказу про припинення
трудового договору, за апеляційними
скаргами ОСОБА_1, та Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця», на рішення
Новоселицького районного суду
Чернівецької області від 22 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2013 року ОСОБА_1, інтереси якого
представляв ОСОБА_2, звернувся до суду з
вказаним позовом.

Просив скасувати наказ
відокремленого підрозділу
«Локомотивного депо Чернівці» ДГТО
«Львівська залізниця» № 195/ОС від 22.08.2013
року «Про припинення трудового
договору (контракту) з ОСОБА_1 за п. 8 ст.
40 КЗпП України», поновити на посаді
машиніста тепловоза відокремленого
підрозділу «Локомотивного депо
Чернівці» ДГТО «Львівська залізниця»,
зобов'язати відповідача відшкодувати
його середній місячний заробіток за
весь час вимушеного прогулу та
покласти на відповідача судові
витрати.

Згідно доповнень до позовної
заяви просив також відшкодувати
моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що він
працював на посаді машиніста тепловоза
відокремленого підрозділу
«Локомотивного депо Чернівці» ДГТО
«Львівська залізниця» і наказом від 22
серпня 2013 року був звільнений за п.8 ст.
40 КЗпП України. Підставою звільнення
стало вчинення ним за місцем роботи
розкрадання майна власника,
встановленого вироком Глибоцького

__________________________________________________________________

22ц-434/2014 р.
Головуючий у 1нстанції Оленчук І.В.

Категорія 51
доповідач Савчук М.В.

районного суду Чернівецької області
від 05.12.2012 року.

Позивач вважає звільнення незаконним,
необґрунтованим та таким, що
суперечить КЗпП України, оскільки
відповідачем пропущено місячний
термін, після набрання вироку законної
сили, який передбачено законодавством
для звільнення за п.8 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Новоселицького районного
суду Чернівецької області від 22 січня
2014 року в задоволенні позову про
скасування наказу про припинення
трудового договору відмовлено.

Додатковим рішенням
Новоселицького районного суду
Чернівецької області від 24 квітня 2014
року в задоволені позову про
поновлення ОСОБА_1 на посаді машиніста
тепловоза відокремленого підрозділу
«Локомотивного депо Чернівці» ДГТО
«Львівська залізниця», зобов'язання
відповідача в особі Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» відшкодувати
ОСОБА_1 його середній місячний
заробіток за весь час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди
в сумі 50 000 грн. відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду першої та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити. Вирішити питання щодо
судових витрат.

Посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, незаконність та
необґрунтованість оскаржуваного
рішення.

Апелянт вважає, що ним не пропущено
строк для звернення до суду з вказаним
позовом, оскільки не погоджуючись із
звільненням він в місячний строк
після звільнення, а саме: 02 вересня 2013
року звернувся до Чернівецького
окружного адміністративного суду, але
ухвалою було відмовлено у відкритті
провадження з тих підстав, що позовна
заява не підлягає розгляду у порядку
адміністративного судочинства. Після
того, 23 вересня 2013 року подав позовну
заяву до Першотравневого районного
суду м. Чернівці, але 11.12.2013 року було
повернуто позовну заяву у зв'язку з
порушенням правил підсудності. 18.12.2013
року подав позов до Новоселицького
районного суду Чернівецької області.

В апеляційній скарзі Державне
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» просить змінити
мотивувальну частину рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, а саме: скасувати висновки
суду про набрання вироком Глибоцького
районного суду Чернівецької області
від 05.12.2012 року законної сили 21.12.2012
року, про неправомірність дій
залізниці щодо розірвання позивачем
трудового договору за п. 8 ст. 40 КЗпП
України та про незаконність наказу
відокремленого підрозділу
відокремленого підрозділу
«Локомотивного депо Чернівці» ДГТО
«Львівська залізниця» від 22.08.2013 року №
195/ос, відмовити позивачу у задоволенні
позову.

Вважає встановлені судом обставини
щодо неправомірності дій залізниці
необґрунтованими, мотивація правових
висновків в рішенні суду є такою, що не
відповідає дійсності, суд першої
інстанції неправильно застосував при
вирішенні спору ст. 148 КЗпП України,
розглянув справу з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у
суді першої інстанції, вважає, що
апеляційні скарги підлягають
задоволенню частково, а рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог з інших
підстав, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
та обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Таким вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції помилково виходив з того, що
звільнення позивача є незаконним і
позивачем пропущено строк звернення
до суду з позовом.

Суд першої інстанції обґрунтував
рішення тим, що трудовий договір за
ініціативою відповідача за п.8 ст.40 КЗпП
України було розірвано з порушенням
строку, встановленого ст. 148 КЗпП
України, внаслідок чого дії
відповідача є неправомірними, наказ
про звільнення позивача є незаконним
та відповідно до вимог ст. 233 КЗпП
України дійшов висновку про відмову у
задоволенні позову у зв'язку з
пропуском строку на оскарження,
оскільки позивачем відповідно до ст. 234
КЗпП України не було подане клопотання
про його поновлення.

Колегія суддів з таким висновком суду
першої інстанції не погоджується,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 з
03.08.2007 року працював машиністом
тепловоза відокремленого підрозділу
«Локомотивного депо Чернівці» ДТГО «
Львівська залізниця» і наказом
відокремленого підрозділу
«Локомотивного депо Чернівці» - філії
ДТГО «Львівська залізниця» №195/ОС від
22.08.2013 року, був звільнений за п.8 ст.40
КЗпП України у зв'язку з вчиненням за
місцем роботи крадіжки майна власника,
що встановлено вироком суду.

Відповідно до п.8 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір можуть бути розірванні
власником або уповноваженим ним
органом у випадку вчинення за місцем
роботи розкрадання (в тому числі
дрібного) майна власника,
встановленого вироком суду, що набрав
законної сили, чи постановою органу, до
компетенції якого входить накладення
адміністративного стягнення або
застосування заходів громадського
впливу.

Дійсно, вироком Глибоцького
районного суду Чернівецької області
від 05.12.2012 року ОСОБА_1 був засуджений
за ч.3 ст.15, ч.2 ст.185 КК України і
призначено покарання у виді 2 років
обмеження волі з застосуванням ст.75 КК
України строком на два роки.

Ухвалою апеляційного суду
Чернівецької області від 06.08.2013 року
було задоволено апеляцію позивача -
ОСОБА_1 на вказаний вирок першої
інстанції від 05.12.2013 року, а саме: було
змінено вирок в частині призначеного
ОСОБА_1 покарання, а в іншій частині
вирок залишено без змін.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що вирок Глибоцького районного суду
від 05.12.2012 року по засудження ОСОБА_1
набрав законної сили 21.12.2012 року,
виходячи з наступного.
Відповідно до вимого ч. 1 ст. 401 КПК
України, в редакції 1960 року -

«вирок місцевого суду набирає законної
сили після закінчення строку на
подання апеляцій, а вирок апеляційного
суду - після закінчення строку на
подання касаційної скарги, якщо його не
було оскаржено. У разі подачі апеляцій,
касаційної скарги вирок, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи відповідно
апеляційною чи касаційною інстанцією,
якщо інше не передбачено цим Кодексом.
У разі якщо оскаржено тільки частину
вироку або якщо засуджено декількох
підсудних, а вирок оскаржено щодо
одного з них, вирок в інших частинах або
щодо інших засуджених осіб законної
сили не набирає до моменту винесення
апеляційною чи касаційною інстанцією
ухвали.

Обвинувальний вирок виконується після
набрання ним законної сили.»

Таким чином, вирок Глибоцького
районного суду Чернівецької області
від 05.12.2012 року набрав законної сили 06
серпня 2013 року.

На підставі наведеного є
безпідставними твердження позивача
ОСОБА_1 про те, що вирок Глибоцького
районного суду Чернівецької області
від 05.12.2012 року набрав законної сили
21.12.2012 року з підстав, що апеляційна
скарга на вирок до 21.12.2012 року не
подавалась.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» в п. 26 вказано, що трудовий
договір може бути розірвано не пізніше
одного місяця з дня набрання законної
сили вироку суду, що також відображено
в ч.1 ст.148 КЗпП України, згідно якої
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.

Як встановлено матеріалами справи
ОСОБА_1 був звільнений не пізніше
одного місяця з дня набрання законної
сили вироку суду, тобто 22 серпня 2013
року.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає помилковим висновок
суду першої інстанції про те, що
трудовий договір за ініціативою
відповідача за п.8 ст.40 КЗпП України
було розірвано з порушенням строку
встановленого ст. 148 КЗпП України, у
зв'язку з чим вважав дії відповідача
неправомірними, а наказ про звільнення
незаконним.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Як встановлено судом, копія наказу про
звільнення від 22.08.2013 № 195/ОС і трудова
книжка позивачу були вручені 27.08.2013
року, а тому останнім днем звернення до
суду з позовом про його оскарження
наказу про звільнення є 28.09.2013 року.

Під час апеляційного розгляду справи
встановлено, що позивач ОСОБА_1 в
передбачений законом строк звернувся з
позовом про оскарження наказу про
звільнення, а саме 03.09.2013 року, що
підтверджується ксерокопією конверта
від його імені, адресованого
Чернівецькому окружному
адміністративному суду та ухвалою
вказаного суду від 12 вересня 2013 року
про відмову у відкритті провадження з
підстав п.1 ч.1 ст.109 КАС України.

Звернення до іншого суду не може
бути підставою для відмови у позові у
зв'язку з пропуском строку.

За таких обставин, суд першої інстанції
помилково відмовив в позові у зв'язку
з пропуском строку звернення до суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з порушенням норм
матеріального права та процесуального
права, допустив невідповідність
висновків суду обставинам справи і
відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про скасування наказу про припинення
трудового договору, про поновлення на
посаді машиніста тепловоза
відокремленого підрозділу
«Локомотивного депо Чернівці» ДГТО
«Львівська залізниця», зобов'язання
відповідача в особі Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» відшкодувати
ОСОБА_1 його середній місячний
заробіток за весь час вимушеного
прогулу та моральну шкоду в сумі 50 000
грн. за безпідставністю, оскільки
звільнення позивача проведено у
відповідності до вимог трудового
законодавства.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Апеляційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» задовольнити
частково.

Рішення Новоселицького районного
суду Чернівецької області від 22 січня
2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця», третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - відокремлений
підрозділ «Локомотивного депо
Чернівці» ДГТО «Львівська залізниця»
про скасування наказу про припинення
трудового договору, про поновлення
ОСОБА_1 на посаді машиніста тепловоза
відокремленого підрозділу
«Локомотивного депо Чернівці» ДГТО
«Львівська залізниця», зобов'язання
відповідача в особі Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» відшкодувати
ОСОБА_1 його середній місячний
заробіток за весь час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди
в сумі 50 000 грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді :