У Х В А Л А

Іменем України

23 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Готри Т.Ю.

при секретарі: Гаврилко В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Хустського районного суду від
02 квітня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного
товариства «Приборжавське
заводоуправління будівельних
матеріалів» про захист прав споживача
та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Хустського районного суду з позовом до
Відкритого акціонерного товариства
«Приборжавське заводоуправління
будівельних матеріалів» про захист
прав споживача та стягнення моральної
шкоди.

Позовну вимогу обґрунтовував тим, що
04.09.2013 року він поїхав до відповідача з
метою покупки 1 тонни меленого вапняку.
За кілька днів до цього він подзвонив
на дане підприємство та вияснив умови і
ціну випуску. Йому було названо ціну в
172 грн. за тонну з навантаженням.

Він найняв машину, закупив 20 мішків та
взяв сина для допомоги у навантаженні.
Однак директор підприємства заборонив
набирати вапняк під надуманим приводом
і назвав ціну 20 грн. за мішок вагою 40 кг,
яка є значено вищою.

На його прохання надати калькуляцію
такої ціни, йому було грубо відмовлено.
Після чого він змушений був
відмовитися від покупки, що завдало
йому збитків та моральної шкоди.

Вважає, що такими діями відповідач
порушив ч.ч.11, 12 ст. 10, ст. 12, ч.3 ст. 14, п.6 ч.1
ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів».

За таких обставин просив суд визнати
неправомірними дії адміністрації
Відкритого акціонерного товариства
«Приборжавське заводоуправління
будівельних матеріалів» та стягнути з
відповідача на його користь 2000 грн.
моральної шкоди.

Рішенням Хустського районного суду від
02.04.2014 року у задоволенні даного позову
відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення. яким визнати дії
адміністрації відповідача
неправомірними, а ціну муки вапняка
завищеною та економічно
необґрунтованою, а також стягнути з
відповідача 2000 грн. моральної шкоди. На
обґрунтування скарги зазначає, що
твердження відповідача про те, що він
взагалі не звертався до них
спростовується розшифровкою телефонів
за серпень 2013 року. Вважає, що цілком
доведеним є факт про грубу відмову
директора підприємства надати
калькуляцію. Звертає увагу на
цілковиту економічну
необґрунтованість ціни товару.

В запереченні на апеляційну скаргу ВАТ
«Приборжавське заводоуправління
будівельних матеріалів» просить
рішення суду залишити без змін,
посилаючись на неправдивість даних
наведених апелянтом.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги вважає, що
вона підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено належними
доказами обставин на які він
посилається.

З даним висновком суду першої
інстанції повністю погоджується
колегія суддів зважаючи на наступне.

Згідно ч.ч.11, 12 ст. 10 ЗУ «Про захист прав
споживачів» якщо під час виконання
робіт (надання послуг) виникає
необхідність у додаткових роботах
(послугах), що не були передбачені
умовами договору, виконавець
зобов'язаний одержати від споживача
дозвіл на виконання таких робіт
(надання послуг). Будь-які додаткові
роботи (послуги), виконані (надані)
виконавцем без згоди споживача, не
створюють для споживача будь-яких
зобов'язань щодо їх оплати. Якщо після
укладення договору стане очевидним, що
роботи (послуги), зважаючи на їх ціну
(вартість) та характеристики або інші
обставини, явно не задовольнятимуть
інтереси або вимоги споживача,
виконавець зобов'язаний негайно
повідомити про це споживача.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 ЗУ «Про захист
прав споживачів» якщо для безпечного
використання продукції, її зберігання,
транспортування та утилізації
необхідно додержуватися спеціальних
правил, виробник (виконавець)
зобов'язаний розробити такі правила та
довести їх до продавця або споживача, а
продавець - до споживача.

З аналізу даних норм слідує, що вони
регулюють правовідносини між
споживачем та виконавцем лише після
укладення договору (в тому числі
усного) про виконання робіт (надання
послуг).

Разом з тим матеріали справи не містять
жодних доказів (зокрема письмовий
договір) які б свідчили про те, що
відповідачем виконувались якісь
роботи чи надавались якісь послуги
позивачу.

Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду не
може грунтуватися на свідченнях
свідків.

Відповідач по справі заперечує факт
вчинення сторонами будь-якого
правочину, а позивачем не надано жодних
доказів на підтвердження такого факту.
При цьому посилання апелянта на
розшифровку телефонної розмови (а.с.69)
не може братися до уваги, оскільки
по-перше даний доказ надано лише в
апеляційній скарзі і апелянтом не
обґрунтована неможливість подачі
такого до суду першої інстанції, а
по-друге з даної розшифровки лише
видно, що ОСОБА_2 телефонував
відповідачу, однак самого змісту
розмови така розшифровка не
відображає. Таким чином вказана
розшифровка не може бути належним
доказом укладення між сторонами
правочину та виникнення якихось
зобов'язань.

Таким чином позивачем не доведено факт
укладення між сторонами договору щодо
виконання робіт (надання послуг), а
відтак його посилання на ч.ч.11, 12 ст. 10,
ч.3 ст. 14 ЗУ «Про захист прав споживачів»
є безпідставним.

Необґрунтованим є і посилання позивача
на ст. 12 ЗУ «Про захист прав
споживачів», оскільки вказана норма
регулює укладення договору поза
торговельними або офісними
приміщеннями, а в даному випадку факт
укладення договору є недоведеним.

Посилання позивача на порушення
відповідачем п.6 ч.1 ст. 15 ЗУ «Про захист
прав споживача» спростовується
матеріалами справи, з яких слідує, що на
підприємстві відповідача обладнано
куток споживача на якому розміщена
інформація про ціну, умови та правила
придбання продукції.

Що стосується доводів апеляційної
скарги з приводу необґрунтовано
завищеної ціни, то по-перше в суді
першої інстанції позивачем не
ставилася позовна вимога про визнання
ціни завищеною та економічно
необґрунтованою, а по-друге з приводу
даної обставини колегія суддів
констатує наступне.

Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про ціни і
ціноутворення» суб'єкти
господарювання під час провадження
господарської діяльності
використовують: вільні ціни; державні
регульовані ціни.

Вільні ціни встановлюються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін на всі товари, крім тих, щодо
яких здійснюється державне
регулювання цін. Державні регульовані
ціни запроваджуються на товари, які
справляють визначальний вплив на
загальний рівень і динаміку цін, мають
істотну соціальну значущість, а також
на товари, що виробляються суб'єктами,
які займають монопольне (домінуюче)
становище на ринку. Державні
регульовані ціни можуть
запроваджуватися на товари суб'єктів
господарювання, які порушують вимоги
законодавства про захист економічної
конкуренції (ст.ст. 11, 12 даного Закону).
Подібні норми містяться в ст.ст. 190, 191 ГК
України.

Матеріали справи не містять жодних
відомостей про те, що відповідач займає
монопольне становище на ринку чи його
товар (вапняк) має істотну соціальну
значимість, а відтак він вправі
самостійно встановлювати вільну ціну
на даний товар.

Враховуючи наведене та цивілістичні
принципи свободи договору і
підприємницької діяльності, колегія
суддів вважає, що в даному випадку
встановлення ціни на товар є виключною
прерогативою відповідача яку позивач
не вправі оспорювати у разі незгоди.

Узагальнюючи наведене колегія суддів
приходить до висновку, що позивачем не
доведено належними та допустимим
доказами факту порушення відповідачем
приписів ЗУ «Про захист прав
споживачів», а відтак суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
відмову в задоволенні позову через
недоведеність.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують, що відповідно до ст. 308
ЦПК України є підставою для відхилення
апеляційної скарги та залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хустського районного суду від
02 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, після чого протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді