У Х В А Л А

10 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання будинку спільною
сумісною власністю подружжя, поділ
майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Тульчинського районного суду
Вінницької області від 29 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 16 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому
просила визнати житловий будинок з
господарськими будівлями
АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та визнати за нею
право власності на 2/3 частини вказаного
будинку.

В обґрунтування заявленого позову
зазначала, що вони з відповідачем
перебували у зареєстрованому шлюбі з 25
лютого 2000 року по 7 грудня 2010
року. Під час шлюбу ними було придбано
квартиру АДРЕСА_1, яку відповідач
продав 4 травня 2005 року. Кошти
від продажу спільної квартири було
витрачено на капітальний ремонт
житлового будинку АДРЕСА_1, який
належить ОСОБА_5 на підставі
договору дарування від 9 грудня 2005 року,
вчиненого його батьком ОСОБА_6 У
результаті проведених поліпшень
будинку за рахунок спільних зусиль і
коштів подружжя його вартість значно
збільшилася, а тому вона вважає, що
будинок є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя. Оскільки з нею
проживає спільна із відповідачем
неповнолітня дитина, на утримання якої
останній виділяє недостатньо коштів,
вважає, що розмір її частки у спільному
майні необхідно збільшити, а тому
просила визнати за нею право власності
на 2/3 частини спірного будинку.

Рішенням Тульчинського районного суду
Вінницької області від 29
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 16 січня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суд першої інстанції, з яким
погодився й суд апеляційної інстанції,
на підставі належним чином оцінених
доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК
України), дійшов правильного висновку
про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 не
підлягають задоволенню, керуючись при
цьому нормами ст. ст. 57, 60, 62 СК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити
оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду
Вінницької області від 29 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 16 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник