АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

29 травня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого -
Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі -
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кей - Колект», третя
особа ОСОБА_2 про захист прав споживача,
визнання недійсним договору про
надання споживчого кредиту та визнання
недійсним договору іпотеки, за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 26 березня
2014 року,

встановила:

у липні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом про захист прав
споживача, визнання недійсним договору
про надання споживчого кредиту та
визнання недійсним договору іпотеки,
посилаючись на те, що вказані договори
не відповідають нормам законодавства
України та порушують його права.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 26 березня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
представник позивача подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким позов
задовольнити, посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1
посилався на те, що 23 листопада 2007 року
між ним та відповідачем було укладено
договір про надання споживчого кредиту
в іноземній валюті в сумі 458 000 доларів
США та в забезпечення його виконання -
договір іпотеки, а 13 лютого 2012 року було
укладено договір факторингу про
відступлення прав вимоги, відповідно
до якого право вимоги за вказаним
кредитним договором перейшло до ТОВ
«Кей-Колект». Позивач зазначав, що
вказаний договір споживчого кредиту за
своїм змістом не відповідає нормам ЦК
України та Закону України «Про захист
прав споживачів», укладений на
невигідних для позивача умовах,
сторонами не досягнуто згоди за всіма
його умовами, які є дискримінаційними
та несправедливими по відношенню до
нього. Крім того, позивач просив
визнати недійсним договір іпотеки,
оскільки ним забезпечено виконання
кредитного договору, який має бути
визнаний недійсним.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 26 березня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з того, що позивачем не надано
доказів, які дають підстави вважати, що
кредитний договір, укладений між
сторонами, не відповідає вимогам
законодавства.

Такий висновок суду є законним та
обґрунтованим, відповідає
встановленим по справі обставинам.

В своїй апеляційній скарзі представник
позивача посилається на те, що
кредитний договір містить
дискримінаційні та несправедливі
умови стосовно позивача та дисбаланс
прав сторін, що не було враховано судом
першої інстанції при ухваленні
рішення. Однак, такі доводи апелянта є
необґрунтованими та не можуть бути
підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 23
листопада 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ
«УкрСиббанк», правонаступником якого є
ПАТ «УкрСиббанк», було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№ 0 в іноземній валюті в розмірі 458
000 доларів США, що станом на день
укладення договору становило 2 312 900
грн., строком до 23 листопада 2027 року зі
сплатою 12,4 % річних та з метою
забезпечення його виконання - договір
іпотеки, за умовами якого позивач
передав в іпотеку кв. АДРЕСА_1, яка
належить йому на праві власності.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк»
та ТОВ «Кей-Колект» було укладено
договір факторингу, відповідно до
якого право вимоги до ОСОБА_1 перейшло
до ТОВ «Кей-Колект».

Згідно положень ст. 215 ЦК України та
роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 р. правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Такими
підставами є недодержання в момент
вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено
вичерпний перелік підстав, з яких
правочин може бути визнаний недійсним.
Зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

В даному випадку, доводи, на які
посилається апелянт, не можуть бути
підставою для визнання недійсним
кредитного договору. З матеріалів
справи вбачається, що згідно п. 10.13
кредитного договору позивач,
підписавши кредитний договір,
засвідчив те, що всі умови договору
йому цілком зрозумілі і він вважає їх
справедливими по відношенню до нього, а
також, що перед підписанням даного
договору позивачем було отримано
інформаційний лист відповідно до вимог
п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів». Апелянтом не наведено
підстав, за яких кредитний договір
відповідно до положень ст 203, 215 ЦК
України може бути визнано недійсним.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що позивач до 2009 року
виконував взяті на себе грошові
зобов'язання за вказаним кредитним
договором, що свідчить про те, що йому
були відомі умови договору та
посилання його на те, що сторонами не
було досягнуто згоди щодо істотних
умов договору є безпідставними.

Також слід зазначити, що договір
іпотеки, укладений між позивачем та
відповідачем в забезпечення виконання
зобов'язань за спірним кредитним
договором відповідає положенням
Закону України «Про іпотеку», а тому
вимога про визнання його недійсним
також задоволенню не підлягає.

За таких обставин, судом першої
інстанції було повно та всебічно
встановлено обставини справи,
перевірено їх доказами, правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення слід залишити без змін

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_3 відхилити, а рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 26 березня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6506/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Диба О.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.