Справа № 463/602/14
Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/3403/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської
Я.М.

з участю: позивачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх представника
ОСОБА_4,
відповідача ОСОБА_5 та адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 21 березня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Личаківського
районного суду м. Львова від 21 березня
2014 року задоволено позов ОСОБА_2, ОСОБА_3
до ОСОБА_5, третьої особи: Четвертої
Львівської державної нотаріальної
контори, про визнання заповіту і
договору довічного утримання
недійсними.

Визнано недійсними заповіт ОСОБА_7 від
15.02.2011 року та договір довічного
утримання від 15.04.2011року, укладений між
ОСОБА_7 і ОСОБА_5.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідач
ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним та
необґрунтованим. Стверджує, що
дієздатність померлого ОСОБА_7 була
встановлена на момент вчинення
оспорюваних правочинів і не викликала
сумнівів, позаяк заповіт та договір
довічного утримання посвідчувались
15.02.2011 року та 15.04.2011 року одним і тим же
державним нотаріусом і відповідно
жодних довідок про стан здоров'я
померлого не вимагалось. Вважає, що
додаткова посмертна
судово-психіатрична експертиза була
проведена без дотримання правил та
вимог до проведення відповідної
експертизи, а експерти вийшли за межі
своїх повноважень, посмертно
встановивши новий діагноз та не
дослідивши належним чином надану їм
медичну документацію. Вказує, що суд
першої інстанції також неналежно
оцінив та дослідив наявну в матеріалах
справи медичну документацію, яка
вказує на недостовірність даних,
представлених позивачами.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
районний суд виходив з того, що в
процесі судового розгляду доведено, що
ОСОБА_7 у період укладення правочинів
15.02.2011 року та 15.04.2011 року не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, так
як він дійшов до них з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_7 15
лютого 2011 року зроблено заповіт, за
умовами якого все належне йому майно
він заповів ОСОБА_5.

Крім цього 15 квітня 2011 року між ОСОБА_7
та ОСОБА_5 укладено договір довічного
утримання, згідно з яким належна ОСОБА_7
квартира за адресою: АДРЕСА_1 передана у
власність ОСОБА_8 взамін довічного
матеріального забезпечення та догляду
останньою ОСОБА_7

Згідно копії свідоцтва про смерть від
24 лютого 2012 року ОСОБА_7 помер
приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до ст.1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом(ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивачі
просили визнати недійсним заповіт,
укладений 15.02.2011 року ОСОБА_7 та договір
довічного утримання, укладений між
ОСОБА_7 та ОСОБА_5, на підставі ст.ст. 203,
215, 225 ч.1, 1257 ч.2 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням у
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Частиною 2 ст.203 ЦК України визначено, що
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України право
на заповіт має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю. Право на
заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

При цьому законодавець вважає
підставою для визнання правочину
недійсним лише фактичну
недієздатність особи, яка на відміну
від юридичної недієздатності має
тимчасовий, інколи навіть
одномоментний характер.

Встановлення цієї недієздатності
здійснюється на підставі фактичних
даних, які дозволяють дійти висновку,
що в момент вчинення правочину особа
знаходилася в такому стані, коли вона
була нездатною розуміти значення своїх
дій та (або)керувати ними.

Для визначення психічного стану ОСОБА_7
у момент укладення оспорюваних
заповіту та договору довічного
утримання судом була призначена
судово -психіатрична експертиза.

Відповідно до акту посмертної
судово-психіатричної експертизи № 400
від 21.06.2013 року комісія не змогла
категорично надати відповідь про
психічний стан ОСОБА_7 у період
підписання оспорюваних правочинів.

Згідно акту додаткової
судово-психіатричної експертизи № 821
від 27.12.2013 року, який було складено за
наявності додаткових медичних
документів про стан здоров'я ОСОБА_7,
комісія прийшла до висновку про те, що
ОСОБА_7 у період укладення правочинів
15.02.2011 року та 15.04.2011 року страждав
стійким хронічним розладом психічної
діяльності у формі судинної деменції
та за своїм станом не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Разом з тим висновок експертизи є
лише одним із доказів у справі і йому
слід надати належну оцінку у
сукупності з іншими доказами.

Колегія суддів вважає оцінюючи
зібрані по справі докази, місцевий суд
дотримався встановленого ст.212 ЦПК
України принципу оцінки доказів,
відповідно до якого суд на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
розгляду обставин справи аналізує і
оцінює докази як кожен окремо, так і в
їх сукупності, у взаємозв'язку, в
єдності і протиріччі, і ця оцінка
повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та дав їм належну оцінку.

А тому покликання апелянта про те, що
судом не дано належної оцінки доказам у
справі, є необґрунтованим.

Неспроможними, на думку судової
колегії, є і твердження апелянта про те,
що додаткова посмертна
судово-психіатрична експертиза була
проведена без дотримання правил та
вимог до проведення відповідної
експертизи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що оскаржуване рішення є
законним та обґрунтованим, тобто
відповідає вимогам ст.213 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 21 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: