Справа № 192/2295/13-ц
Провадження № 2/192/67/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року Солонянський районний
суд Дніпропетровської області в
складі:

головуючої - судді Омелюх
В.М.

при секретарі - Савчуковій
В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у смт. Солоне
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошових
коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач з урахуванням доповнень та
уточнень до позовних вимог від 05 травня
2014 року звернулася до суду з позовом до
відповідачів про стягнення коштів за
борговим зобов'язанням.

На обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що відповідач ОСОБА_2
на прохання своєї співмешканки ОСОБА_3,
яка працюючи в продавцем в магазині
ОСОБА_1, мала перед нею боргові
зобов'язання, що виникли в результаті
як позики коштів, так і взяття в борг
продуктів харчування для їх сім'ї та
розтрати коштів з магазину, який
належить на праві власності позивачці,
написав власноручну розписку, в якій
зобов'язався повернути виниклий борг в
сумі 70 000 гривень. З розписки вбачається
волевиявлення ОСОБА_2 щодо повернення
боргу замість ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1,
проти чого остання не заперечувала, а
вказане не суперечить ст.520 ЦК України,
але свого зобов'язання не виконав.

Оскільки розписка не містила строку
повернення боргу, а відповідач
добровільно не повертав взяті в борг
грошові кошти, позивач направила йому
письмову вимогу, за якою прохала
повернути борг протягом 30 днів з дня
отримання цієї вимоги. Відповідач,
отримавши 26 червня 2013 року письмову
вимогу про повернення боргу, взяті в
борг грошові кошти не повернув.
Вважала, виходячи із зазначених
обставин та вільного волевиявлення
сторін щодо написання боргової
розписки з посиланням на ч. 2 ст. 604, ст.1053
ЦК України, що є підстави стверджувати,
що дані цивільно-правові відносини є
нічим іншим, як новацією боргу, а,
оскільки відповідачка своїх
зобов'язань за борговим зобов'язанням
не виконала і в добровільному порядку
не повертає грошові кошти на протязі,
змушена звернутися з позовом до суду
про стягнення грошових коштів в
примусовому порядку, при цьому
зменшила розмір позовних вимог до 60 000
гривень, які прохала стягнути з
відповідача в рахунок погашення боргу
за рішенням суду.

Позивач ОСОБА_1, яка належним чином
повідомлена про час та місце розгляду
справи (а.с.64), в судове засідання не
з'явились, надавши письмову заяву,
згідно якої просила проводити розгляд
справи у її відсутність, позов
підтримала та прохала його
задовольнити (а.с.24). В судовому
засіданні 24 березня 2014 року позивач
позов підтримала та пояснила, що
відповідачка тривалий час працювала
продавцем в належному їй магазині, в
зв'язку з чим між ними складися
довірливі відносини, внаслідок чого
контроль за діяльністю магазину
здійснювала саме відповідачка ОСОБА_3,
яка мала ключі від приміщення магазину,
а коли в 2011 році провели ревізію в
магазині виявили недостачу на суму
більше, ніж 140000 гривень. Відповідачка
ОСОБА_3 в присутності свідків борг
визнала та прохала не звертатись до
міліцію, при цьому власноруч написала
письмову боргову розписку на суму 70000
гривень 00 копійок, пообіцявши
повертати борг частинами, а на іншу
частину недостачі надала боргову
розписку, написану її чоловіком ОСОБА_2,
який за розпискою зобов'язався
повернути борг в сумі 70 000 гривень,
проти чого вона не заперечувала, але
фактично борг не повернула, в зв'язку з
чим були змушені звернутися з позовом
до суду для примусового стягнення
боргу в сумі 60 000 гривень.

Представник ОСОБА_4 в судовому
засіданні позов підтримав та прохав
його задовольнити з урахуванням
поданих до суду уточнених позовних
вимог, стягнувши борг з відповідача в
розмірі 60 000 гривень за рішенням суду,
який виник у його співмешканки ОСОБА_3,
яка працювала в магазині позивача та в
процесі роботи брала в борг грошові
кошти, продукти харчування для своєї
сім'ї та недостачі в магазині. На
частину боргу ОСОБА_3 видала боргову
розписку особисто, а на іншу частину
боргу видав боргову розписку її
чоловік ОСОБА_2, проти чого не
заперечувала позивачка ОСОБА_1 та за
якою він зобов'язався повернути борг в
розмірі 70 000 гривень, але свого
зобов'язання не виконав і після того як
йому було направлено позивачкою
письмову вимогу щодо повернення боргу,
в зв'язку з чим звернулись до суду для
примусового стягнення боргу.

Відповідач ОСОБА_3, яка належним чином
повідомлена про час та місце розгляду
справи (а.с.66), в судове засідання не
з'явилась, надавши суду письмову заяву,
за якою підтвердила отримання нею
копії уточненої позовної заяви та
просила розглядати справи за її
відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позов не визнав та пояснив суду, що
дійсно на прохання співмешканки ОСОБА_3
написав боргову розписку про
зобов'язання повернути борг ОСОБА_3
позивачці ОСОБА_1 у розмірі 70 000
гривень, при цьому він не знав, що
аналогічну розписку написала і ОСОБА_3,
яка працювала в магазині ОСОБА_1 і де у
неї виникла нібито недостача. Проти
задоволення позову заперечує, оскільки
ніяких грошових коштів у ОСОБА_1 в борг
не брав, а з його співмешканки вже
стягнули цей же борг. Пояснив, що йому
роз'яснення суду щодо можливості
оспорювати боргову розписку та
надавати докази на підтвердження своїх
заперечень зрозумілі, але робити цього
не буде, як і надавати будь-які докази.

Свідок ОСОБА_5 показала суду, що дружина
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 мала борг в
розмірі більше 100 000 гривень перед її
мамою ОСОБА_1, яка має магазин в АДРЕСА_1,
де ОСОБА_3 тривалий час працювала
продавцем. Про наявність боргу відомо
як від позивача ОСОБА_1, так і від
ОСОБА_3, яка не заперечувала факт
наявності боргу та видала від свого
імені та написану її чоловіком боргові
розписки, за якими цей борг
зобов'язалась повернути, але зі слів
ОСОБА_1 їй відомо, що борг до даного часу
не повернуто.

Аналогічні покази дав суду свідок
ОСОБА_6

Суд, дослідивши докази, що маються у
справі, приходить до висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Відповідно ст.10,11,60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості, а суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом, а
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі, і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, а доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст.509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язується вчинити на користь
другої сторони (кредитора) певну дію
(передати майно, виконати роботу,
надати послугу, сплатити гроші тощо)
або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку, при
цьому відповідно до вимог ст. 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставляться
та згідно ст.ст. 527-530 ЦК України
належними сторонами і у визначений
зобов'язанням строк. Якщо строк(термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час, а боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

За договором позики відповідно до
вимог ст.ст. 1046, 1047 ЦК України одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж саму суму
грошових коштів(суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості, при цьому договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками, договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, а на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей, а
відповідно до вимог ч.2 ст.604, ст.1053 цього
Кодексу передбачено, що за
домовленістю сторін борг, що виник із
договорів купівлі-продажу, найму майна
або з іншої підстави, може бути
замінений позиковим зобов'язанням, при
цьому така заміна провадиться з
додержанням вимог про новацію і
здійснюється у формі, встановлені для
договору позики (ст.1047 ЦК України).

У судовому засіданні встановлено, що
позивачка ОСОБА_1 здійснює
підприємницьку діяльність у виді
роздрібної торгівлі, в зв'язку з чим має
магазин по АДРЕСА_1, де відповідачка
ОСОБА_3 працювала продавцем
продовольчих товарів в період
2002-2011років, що підтвердили в судовому
засіданні як позивачка ОСОБА_1, так і
відповідач ОСОБА_2 Судом встановлено,
що за результатами проведення в 2011 році
ревізії в зазначеному магазині було
виявлено недостачу товарів на суму
більш, ніж 140 000 гривень, в тому числі за
товари, які відповідач ОСОБА_3 брала в
магазині без оплати (в борг), в зв'язку з
чим вона на пропозицію позивача видала
сама їй письмову боргову розписку від 15
січня 2011 року та зобов'язалась
повертати борг в сумі 70000 гривень
частинами, а також аналогічну розписку
на її прохання на решту суми в розмірі 70
000 гривень видав її співмешканець
ОСОБА_2, відповідач у справі, при цьому
строк повернення боргу в розписці
зазначено не було (а.с.4), а факт
написання такої розписки підтвердили в
судовому засіданні як позивач ОСОБА_1,
яка не заперечувала проти заміни
боржника, так і відповідач, а дана
боргова розписка установленому
законом порядку визнана недійсною не
була, як і не була оспорена
відповідачем ОСОБА_2 на тій підставі, що
грошові кошти не були одержані від
позикодавця відповідно до вимог ст.1051
ЦК України, положеннями якої
передбачено підстави та порядок
оспорювання договору позики, про що суд
неодноразово роз'ясняв відповідачеві
в процесі розгляду справи.

Згідно ст.1049- 1050 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що було
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором,
якщо договором не встановлено строк,
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Оскільки в розписці від 15 січня 2011 року
дата повернення боргу зазначена не
була, то позивач направила на ім'я
ОСОБА_2 письмову вимогу від 21 червня 2013
року про необхідність сплатити суму
боргу в 30-денний строк з дня отримання
цієї вимоги (а.с.5-6), яку відповідач
згідно рекомендованого повідомлення
про вручення поштового відправлення
отримав 25 червня 2013 року (а.с.7), проте до
дати розгляду справи судом не погасив
заборгованість, що свідчить про
порушення ним свого зобов'язання.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що в судовому засіданні було
достовірно встановлено, що
відповідачка ОСОБА_3, працюючи
продавцем, брала без оплати грошовими
коштами, тобто в борг, у магазині
позивачки ОСОБА_1, в тому числі з
дозволу останньої, товари, внаслідок
чого виник борг, при цьому зобов'язання
по оплаті товарів було замінено на
боргове зобов'язання, що не суперечить
вимогам ч.2 ст.604 та ст.1053 ЦК України,
оскільки така заміна проведена з
додержанням вимог про новацію і
здійснена у формі, встановленому для
договору позики (ст.1047 ЦК України), та
згодою позивача як кредитора
відповідно до положень ст.520 ЦК України
відбулася заміна боржника у борговому
зобов'язані з ОСОБА_3 на ОСОБА_7 в
частині боргу в розмірі 70 000 гривень,
при цьому сторони у зобов'язанні не
висловлювали будь-яких заперечень ні
позивач ОСОБА_1 як кредитор, ні
відповідно до положень ст.522 ЦК України
відповідач ОСОБА_2 як боржник, який
прийняв боргові зобов'язання боржника
ОСОБА_3, що підтвердив написання
письмової боргової розписки (а.с.4) .

Боргова розписка в установленому
законом порядку сторонами не
оспорювалась та не була визнана
недійсною, а боргове зобов'язання
укладено між сторонами у встановленому
законом порядку як за його змістом, так
і його формою.

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України,
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджується виконанням ним свого
обов'язку. У разі відмови кредитора
повернути борговий документ або видати
розписку боржник має право затримати
виконання зобов'язання. У цьому разі
настає простроченні кредитора.

В судовому засіданні встановлено, що
борговий документ знаходиться у
позивача ОСОБА_1, а відповідачем ОСОБА_2
не надано будь - яких визначених
законом письмових доказів на
підтвердження як відсутності боргу,
так і повернення боргу позивачеві, при
цьому не можуть бути враховані доводи
відповідача, щодо ним не отримувалися
від позивача грошові кошти з
зазначених вище підстав.

Статтею 31 ЦПК України передбачено, що
позивач має право протягом усього часу
розгляду справи збільшити або зменшити
розмір позовних вимог, а позивач 05
травня 2014 року зменшила розмір своїх
вимог з 70 000 до 60 000 гривень, проти чого
заперечень від відповідача ОСОБА_2 не
надійшло.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що в судовому
засіданні було належними та
допустимими доказами безспірно
встановлено, що відповідач свого
зобов'язання по сплаті коштів, в тому
числі після отримання письмової вимоги
позивача про повернення боргу, в
повному обсязі не виконав, в зв'язку з
чим підлягає стягненню з відповідача в
примусовому порядку, оскільки
відповідно до ст.ст. 526,527,629 ЦК України
зобов'язання мають виконуватися
належним чином, в строки та порядку,
визначеному законом чи договором,
оскільки відповідно до ч.1 ст.625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання, в
зв'язку з чим з відповідача необхідно
стягнути на користь позивача борг в
розмірі 60 000 гривень.

В той же час, в задоволені позову до
відповідача ОСОБА_3 суд вважає
необхідним відмовити, оскільки договір
позики між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_2 оформлено
відповідно до вимог ст.ст.208,1047 ЦК
України, оскільки сума боргу більш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неподаткового мінімуму
доходів громадян, а з відповідачкою
ОСОБА_3 наявність такого боргового
зобов'язання відсутня, а у позивача в
наявності мається боргова розписка не
відповідача ОСОБА_3, а відповідача
ОСОБА_2, який після заміни боржника у
зобов'язані, не виконав своїх
зобов'язань по поверненню боргу, в
зв'язку з чим самостійно відповідає по
борговому зобов'язанню.

Крім цього, в зв'язку з частковим
задоволенням позову з відповідача
ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь
позивача понесені ним судові витрати
при зверненні з позовом до суду у
вигляді оплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.509, 520-522, 526, 527-530, 536, 545, 546, 547, 549, 550, 577,
610-611, 625, 626, 628, 635, 638-639, 1046-1048, 1051ЦК
України; ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошові кошти в сумі 60 000 (шістдесят
тисяч) гривень та судові витрати по
сплаті судового збору в розмірі 600
(шістсот) гривень 00 копійок, відмовивши
в задоволені позову до ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Солонянський районний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 10
червня 2014 року.

ГОЛОВУЮЧА: суддя