АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7197/2014
Головуючий у 1 інстанції: Соколов О.М.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 31 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Відділу державної виконавчої служби
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві, Головного
управління Державного казначейства
України у м. Києві про відшкодування
моральної і матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

04 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ВДВС Печерського
районного управління юстиції у м.
Києві, Головного управління державного
казначейства України в м. Києві, у якому
з урахуванням уточнень просила
стягнути з ВДВС Печерського районного
управління юстиції у м. Києві на свою
користь 33 799, 92 грн. у рахунок
відшкодування заподіяної матеріальної
шкоди, 1071, 62 грн. індексації завданих
матеріальних збитків, 2921, 80 грн.
моральної шкоди. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що внаслідок
бездіяльності посадових осіб ВДВС
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві, що полягає у
несвоєчасному виконанні судового
рішення, вона втратила середній
заробіток за час затримки виконання
рішення суду про поновлені на роботі.
Протиправність дій посадових осіб ВДВС
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві під час виконання
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 16 липня 2009 року
встановлено ухвалою Дніпровського
районного суду м. Києва від 14 квітня 2010
року у цивільній справі № 4-с-14/1/2010, якою
частково задоволено її скаргу на дії
та бездіяльність посадових осіб ВДВС
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві, зокрема визнано
постанову про закінчення виконавчого
провадження від 18 грудня 2009 року
незаконною.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 31 березня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

22 квітня 2014 року ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу на вказане рішення, у
якій, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
неповне з'ясування обставин справи,
просила його скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову. В
обґрунтування заявлених вимог апелянт
вказала, що суд першої інстанції не дав
належної оцінки ухвалі Дніпровського
районного суду м. Києва від 23 березня 2012
року, якою зобов'язано ВДВС Печерського
районного управління юстиції у м. Києві
провести виконавчі дії, ухвалі
Дніпровського районного суду м. Києва
від 22 жовтня 2012 року, якою визнано
бездіяльність ВДВС Печерського
районного управління юстиції у м. Києві
неправомірною, рішенню ДВС України і
Головного управління юстиції у м.
Києві, у яких повідомлено про подання
на позбавлення надбавки державного
виконавця за виконання особливо
важливої роботи за грудень 2011 року.
Апелянт вказала, що з 23 червня 2011 року
по 29 березня 2012 року виконавче
провадження не було відкрите, заходи з
примусового виконання рішення не
здійснювалися, а тому підстав для
покладення на роботодавця
відповідальності, передбаченої ст. 236
КЗпП України, немає. Додатково апелянт
вказала, що виконавче провадження з
примусового виконання рішення про
поновлення на роботі було відкрито 13
серпня 2009 року, а закінчено 18 грудня 2009
року постановою, яку ухвалою
Дніпровського районного суду м. Києва
від 14 квітня 2010 року визнано незаконною
і зобов'язано державного виконавця
вчинити дії, однак виконавче
провадження відновлено не було
протягом 2 років, що змусило її
звертатися до різних органів за
захистом своїх прав та понести
матеріальні витрати.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_1
апеляційну скаргу підтримала і просила
її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі,
у судове засідання не з'явилися, були
належним чином повідомлені про день,
час та місце апеляційного розгляду,
тому розгляд справи за апеляційною
скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК
України проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення представника позивача,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції керувався ст. 56
Конституції України, ст. 11 Закону
України «Про державну виконавчу
службу», ч. 2 ст. 87 Закону України «Про
виконавче провадження», ч.ч. 1, 4 ст. 1166, ч.
1 ст. 1167, ст. 1174 ЦК України та виходив з
того, що вимога про стягнення з ВДВС
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві матеріальної шкоди з
посиланням на ст. 236 КЗпП України є
необґрунтованою та безпідставною,
оскільки вказаною статтею передбачена
відповідальність власника або
уповноваженого ним органу за
невиконання рішення про поновлення на
роботі незаконно звільненого
працівника, а не стягнення за
несвоєчасне виконання рішення суду
органом виконавчої служби. Також суд
першої інстанції вказав, що позивачем
не надано належних і допустимих
доказів заподіяння їй моральної шкоди,
а ст. 95 КЗпП України не може бути
застосована до спірних правовідносин
сторін.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно ст. 11 Закону України «Про
державну виконавчу службу» державні
виконавці несуть дисциплінарну
відповідальність в порядку,
встановленому законом. У разі вчинення
державним виконавцем під час виконання
службових обов'язків діяння, що має
ознаки злочину чи адміністративного
правопорушення, він підлягає
кримінальній чи адміністративній
відповідальності у порядку,
встановленому законом. Шкода,
заподіяна державним виконавцем
фізичним чи юридичним особам під час
виконання рішення, підлягає
відшкодуванню у порядку, передбаченому
законом, за рахунок держави.

Згідно ч. 2 ст. 87 Закону України «Про
виконавче провадження» збитки, завдані
державним виконавцем фізичним чи
юридичним особам під час проведення
виконавчого провадження, підлягають
відшкодуванню в порядку, встановленому
законом.

Ч. 1 ст. 1174 ЦК України встановлено, що
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цієї
особи.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що постановою головного
державного виконавця Васільєвої О.В.
ВДВС Печерського районного управління
юстиції у м. Києві від 13 серпня 2009 року
відкрито виконавче провадження з
виконання виконавчого листа № 2-826,
виданого Дніпровським районним судом
м. Києва 16 липня 2009 року про поновлення
ОСОБА_1 на посаді керівника
навчально-методичного центру
Українського державного університету
фінансів та міжнародної торгівлі.

Постановою головного державного
виконавця Васільєвої О.В. ВДВС
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві від 18 грудня 2009 року
закінчено виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа № 2-826, виданого Дніпровським
районним судом м. Києва 16 липня 2009 року
про поновлення ОСОБА_1 на посаді
керівника навчально-методичного
центру Українського державного
університету фінансів та міжнародної
торгівлі.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 14 квітня 2010 року визнано
постанову про закінчення виконавчого
провадження від 18 грудня 2009 року,
винесену ВДВС Печерського районного
управління юстиції у м. Києві,
незаконною, зобов'язано ВДВС
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві накласти
адміністративний штраф на посадових
осіб Українського державного
університету фінансів та міжнародної
торгівлі за невиконання рішення про
поновлення на роботі, виявити
наявність поточних рахунків в банку
Українського державного університету
фінансів та міжнародної торгівлі і
накласти на них арешт, стягнути на свій
депозитний рахунок з Українського
державного університету фінансів та
міжнародної торгівлі кошти в сумі 23 286,
89 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 22 жовтня 2012 року визнано
бездіяльність державних виконавців
ВДВС Печерського районного управління
юстиції у м. Києві щодо не відновлення
виконавчого провадження ВП № 14329852
протягом часу з 27 квітня 2010 року по 28
березня 2012 року неправомірною.

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 13 квітня 2010
року визнано незаконним звільнення
ОСОБА_1 з посади керівника
навчально-методичного центру
Українського державного університету
фінансів та міжнародної торгівлі та
скасовано наказ № 672-к від 07.08.2009 року,
поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника
навчально-методичного центру
Українського державного університету
фінансів та міжнародної торгівлі,
стягнено з Українського державного
університету фінансів та міжнародної
торгівлі на користь ОСОБА_1 25 135, 04 грн.
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу.

Постановою старшого державного
виконавця Каштанової А.В. ВДВС
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві від 03 червня 2010 року
відкрито виконавче провадження з
виконання виконавчого листа № 2-842/1-10,
виданого Дніпровським районним судом
м. Києва 26 травня 2010 року про поновлення
ОСОБА_1 на посаді керівника
навчально-методичного центру
Українського державного університету
фінансів та міжнародної торгівлі.

Постановою державного виконавця ВДВС
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві від 23 червня 2011 року
вказане виконавче провадження було
закрито.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 23 березня 2012 року визнано
незаконною постанову державного
виконавця Галунько Л.І. ВДВС
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві від 23 червня 2011 року.

При розгляді позовів фізичних чи
юридичних осіб про відшкодування
завданої шкоди рішеннями, діями чи
бездіяльністю державного виконавця
під час проведення виконавчого
провадження суди повинні виходити з
положень статті 56 Конституції України,
статті 11 Закону "Про державну виконавчу
службу", частини другої статті 87 Закону
про виконавче провадження, а також з
положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати,
що в таких справах відповідачами є
держава в особі відповідних органів
державної виконавчої служби, що мають
статус юридичної особи, в яких працюють
державні виконавці, та відповідних
територіальних органів Державної
казначейської служби України.
Підставою для цивільно-правової
відповідальності за завдання шкоди у
такому випадку є правопорушення, що
включає як складові елементи шкоду,
протиправне діяння особи, яка її
завдала, причинний зв'язок між ними.
Шкода відшкодовується незалежно від
вини. Належним доказом протиправних
(неправомірних) рішень, дій чи
бездіяльності державного виконавця є,
як правило, відповідне судове рішення
(вирок) суду, що набрало законної сили,
або відповідне рішення вищестоящих
посадових осіб державної виконавчої
служби (п. 28 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах» № 6 від 07
лютого 2014 року).

З матеріалів справи вбачається, що
матеріальну шкоду ОСОБА_1 обраховувала
відповідно до ст.ст. 95, 236, ч. 2 ст. 82 КЗпП
України та зазначила, що за період з 23
червня 2011 року по 29 березня 2012 року
виконавче провадження відносно
Українського державного університету
фінансів та міжнародної торгівлі не
було відкрито, що позбавило її
можливості отримати відшкодування
оплати за вимушений прогул,
компенсацію за невикористану
відпустку та індексацію оплати праці.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позову в цій частині, так
як вказані суми не є шкодою, заподіяною
ОСОБА_1 внаслідок неправомірних рішень,
дій чи бездіяльності державного
виконавця.

Відсутність підстав для стягнення
вказаних коштів з роботодавця не може
бути підставою для покладення
обов'язку відшкодувати вказані суми на
державу.

Також є вірним висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову в частині стягнення моральної
шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України
моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Як вбачається з матеріалів позовної
заяви та пояснень представника
позивача у судовому засіданні, вимоги
про відшкодування моральної шкоди
позивач обґрунтовувала витратами
власних коштів у розмірі 421, 8 грн. на
написання 111 листів у різноманітні
інстанції зі скаргами на дії державних
виконавців і копіювання матеріалів та
свого часу, який вона оцінила у 2 500 грн.,
у той час як будь-яких доводів щодо
душевних страждань у зв'язку з
протиправними діями державних
виконавців позовна заява, як і
апеляційна скарга, не містять.

Сам факт визнання рішень, дій та
бездіяльності державного виконавця
неправомірними не дає підстав для
покладення на державу обов'язку
відшкодувати середній заробіток за час
затримки виконання рішення суду про
поновлення на роботі, компенсацію за
невикористану відпустку та індексацію
заробітної плати, а кошти, витрачені на
написання скарг і листів, не можуть
стягуватися як моральна шкода.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
Печерського районного суду м. Києва від
31 березня 2014 року є законним і
обґрунтованим. Доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують,
на законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції не
впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 31 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді