АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1007/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 51, 52, 53 Казидуб О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
Охріменко Н. І. УХВАЛА
21 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоОхріменко Н. І. суддівКачан
О. В. , Скіць М. І. при
секретаріАнкудінову О.І. розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на
рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 06 березня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_6 до
Комунального закладу «Черкаський
обласний наркологічний диспансер»
Черкаської обласної ради про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі та стягнення
грошових коштів,-

в с т а н о в и л а :

10 вересня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до Комунального
закладу «Черкаський обласний
наркологічний диспансер» про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботу та стягнення
грошових коштів.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказував на те, що в 2010 році він
працював на посаді
лікаря-невропатолога
госпрозрахункового відділення
медичних оглядів водіїв та кандидатів
у водії транспортних засобів - 0,75
ставки; лікарем-невропатологом
спеціальної медичної комісії з
проведення медичних оглядів для
направлення на примусове лікування - 0,25
ставки; лікарем-невропатологом
стаціонарного відділення - 0,25 ставки. В
порушення вимог ст.ст.32,103 КЗпП України
без попередження його за два місяці про
введення відповідних змін в
організації та оплаті праці, головний
лікар, наказом №32 від 01 червня 2010 року
скоротив посаду лікаря-невропатолога
спеціальної медичної комісії з
проведення медичних оглядів для
направлення на примусове лікування - 0,25
ставки, яку займав, та перевів його з
посади лікаря-невропатолога
стаціонарного відділення - 0,25 ставки на
посаду лікаря-невропатолога
загально-лікувального персоналу - 0,25
ставки, запропонував 0,75 ставки
лікаря-невропатолога
госпрозрахункового відділення
профілактичних наркологічних медичних
оглядів, а наказом №25кл від 16 серпня 2010
року ОСОБА_6 звільнено від 0,25 ставки
лікаря-невропатолога спеціальної
медичної комісії з проведення
медичних оглядів для направлення на
примусове лікування.

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 27 грудня 2012 року в
задоволенні позову ОСОБА_6 до
Комунального закладу «Черкаський
обласний наркологічний диспансер»
Черкаської обласної ради про
перерахунок та стягнення заробітної
плати - відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 15 серпня 2013 року вище
вказане рішення Придніпровського
райсуду м. Черкаси скасовано і винесено
нове рішення, яким в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_6 до Комунального
закладу «Черкаський обласний
наркологічний диспансер» Черкаської
обласної ради про скасування наказу
№32а від 01 червня 2010 року про
попередження та стягнення компенсації
та моральної шкоди - відмовлено.

Позивач стверджує, що під час судового
розгляду справи в апеляційному суді 15
серпня 2013 року представник відповідача
головний лікар Борозинець А.В. надав
суду копію наказу №25кл від 16 серпня 2010
року «Про звільнення ОСОБА_6.» і
пояснив, що даний наказ був виданий на
виконання наказу №32 від 01 червня 2010
року. Даний наказ не доведений до
відома позивача і його копію не надано
відповідно до вимог КЗпП України. Про
порушення свого права і наявність
наказу №25кл від 16 серпня 2010 року
позивач дізнався тільки 15 серпня 2013
року, тому місячний термін на його
оскарження не пройшов.

Позивач зазначав, що в наказі №25кл від
16 серпня 2010 року не вказано підстави
звільнення ОСОБА_6 з посади відповідно
норм КЗпП України. Даний наказ видано
без надання згоди профспілкового
комітету на звільнення ОСОБА_6, який
являється членом профспілки, як це
передбачає ст.43 КЗпП України.

Проводячи скорочення посади 0,25 ставки
лікаря-невропатолога спеціальної
медичної комісії з проведення медичних
оглядів для направлення на примусове
лікування, видаючи наказ №25кл від
16.08.2010 року і звільняючи його з даної
посади адміністрація КЗ «ЧОНД» повинна
була повідомити про це державну службу
занятості, а саме Черкаський міський
центр занятості населення (вимога ст.49-2
КЗпП України). Це також не було
зроблено, що свідчить про порушення
вимог Закону з боку посадових осіб КЗ
«ЧОНД».

На думку позивача, всі ці порушення
норм Закону беззаперечно свідчать про
незаконність наказу №32а від 01 червня
2010 року КЗ «ЧОНД» «Про попередження
працівників диспансеру, посади який
скорочуються або у яких істотно
змінюються умови праці» та наказу №25кл
від 16серпня 2010 року «Про звільнення
ОСОБА_6.». про грубе порушення законних
конституційних прав і громадських
свобод громадян на працю, і тому
підлягають беззаперечній відміні і
визнанню недійсним.

Позивач стверджував, що в результаті
видання адміністрацією КЗ «ЧОНД»
незаконного наказу про його звільнення
він втратив заробітну плату в розмірі
близько 800,00 грн. за місяць і бажає, щоб
його поновили на роботу і провели
виплату недоотриманої заробітної
плати за даною посадою.

Крім того, позивач зазначив, що йому в
результаті незаконних дій
адміністрації КЗ «ЧОНД» спричинено
моральну шкоду, яка виразилася в тому,
що порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків,
викликали необхідність звернень ним до
різних державних та правоохоронних
органів за захистом своїх прав, тобто
затрати додаткових зусиль для
організації свого життя. Зменшення
фінансування та моральні страждання
призвели до погіршення здоров'я. Він не
може в повній мірі із-за відсутності
фінансів, на які він розраховував,
придбати собі ліки як хворий на
гепатит. Таким чином йому спричинена
моральна шкода, яку він оцінює в 10000 грн.
і бажає також щоб і вона була
компенсована відповідно вимог ст.237-1
КЗпП України.

Таким чином, позивач просив суд
скасувати наказ головного лікаря
комунального закладу «Черкаський
обласний наркологічний диспансер»
№25кл від 16 серпня 2010 року «Про
звільнення ОСОБА_6.» як такий, що
виданий з порушеннями вимог закону та
поновити його на посаду
лікаря-невропатолога спеціальної
медичної комісії з проведення медичних
оглядів для направлення на примусове
лікування - 0.25 ставки з 16 серпня 2010 року.

Стягнути з комунального закладу
«Черкаський обласний наркологічний
диспансер» на користь ОСОБА_6
невиплачену заробітну плату за час
вимушеного прогулу з 16 серпня 2010 року
по день ухвалення судового рішення, 10000
грн. моральної шкоди, 2000,00 грн. за
отримання правової допомоги.

В подальшому позивач уточнив
позовні вимоги, просив скасувати
наказ головного лікаря комунального
закладу «Черкаський обласний
наркологічний диспансер» №25кл від 16
серпня 2010 року «Про звільнення ОСОБА_6.»
як такий, що виданий з порушеннями
вимог закону та поновити його на посаду
лікаря-невропатолога спеціальної
медичної комісії з проведення медичних
оглядів для направлення на примусове
лікування - 0.25 ставки з 16 серпня 2010 року.
Стягнути з комунального закладу
«Черкаський обласний наркологічний
диспансер» на користь ОСОБА_6
невиплачену заробітну плату за час
вимушеного прогулу з 16 серпня 2010 року
по день постановки судового
рішення(близько 19000грн.), 10000 грн.
моральної шкоди, 2000,00 грн. правової
допомоги та 2500,00грн.за проведення
судово-почеркознавчої експертизи.

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 06 березня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням суду
ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному
порядку та просив рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 06 березня 2014 року
скасувати як незаконне, ухвалене з
порушенням норм матеріального права,
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, що з'явились, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову позивача, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач звернувся до суду поза межами
строку визначеного ст. 233 КЗпП України.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішень
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Згідно ст.43 КЗпП України розірвання
трудового договору з підстав,
передбачених пунктом 1 (крім випадку
ліквідації підприємства, установи,
організації) ст.40 цього Кодексу, може
бути проведено лише за попередньою
згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Власник або уповноважений ним орган
має право розірвати трудовий договір
не пізніш як через місяць з дня
одержання згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

Ст. 49-2 КЗпП України визначено порядок
вивільнення працівників, згідно якого
про наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджено матеріалами справи, що
19.01.2011 року позивач вже звертався до
суду з позовом до Комунального
закладу «Черкаський обласний
наркологічний диспансер» Черкаської
обласної ради про скасування наказу
№32а від 01 червня 2010 року, стягнення
компенсації та моральної шкоди.
Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси 27 червня 2012 року в
позові ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 15 серпня 2013 року в
позові про скасування наказу №32а
від 01 червня 2010 року в частині
попередження ОСОБА_6 про суттєву зміну
умов праці та суттєву зміну оплати
праці з 01 серпня 2010 року, як такого
що виданий з порушенням вимог закону
та стягнення з відповідача на його
користь 7200 гривень компенсації за
втрату заробітку згідно попередніх
умов праці, 20000 гривень моральної
шкоди та судових витрат, в позові
відмовлено, але з інших підстав.
Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 жовтня 2013
року касаційну скаргу ОСОБА_6, подану
адвокатом ОСОБА_8 відхилено, а рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 15 серпня 2013 року залишено без
змін.

Колегія апеляційного суду в своїй
ухвалі від 15 серпня 2013 року прийшла
до висновку, що підпис в наказі №32а
виконаний не позивачем. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Тобто судовим рішенням від 15 серпня 2013
року встановлено, що позивач не
ознайомлений з наказом №32а від 01
червня 2010 року про попередження про
наступне вивільнення працівника в
зв'язку з скороченням.

Судом першої інстанції надана правова
оцінка підстав звільнення позивача з
роботи в зв'язку з скороченням. Підстав
для поновлення позивача ні суд першої
інстанції, ні суд апеляційної
інстанції не вбачає. 0,25 посади, яку
займав ОСОБА_6 скорочена, в штатному
розпису установи такої посади немає.

Щодо недодержання строку попередження,
колегія суддів керується вимогами п. 19
постанови Пленуму Верховного суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» від 06 листопада 1992
року №9, відповідно до якого,
розглядаючи трудові спори, пов'язані
зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди
поряд з іншим, зобов'язані також
з'ясувати, чи попереджувався
працівник а 2 місяці про наступне
вивільнення. Чинне законодавство не
передбачає виключення із строку
попередження працівника про наступне
звільнення (не менш ніж за 2 місяці)
часу знаходження його у відпустці
або тимчасової непрацездатності. При
недодержанні строку попередження
працівника про звільнення, якщо він не
підлягає поновленню на роботі з інших
підстав, суд змінює дату його
звільнення, зарахувавши строк
попередження, протягом якого він
працював.

Таким чином, виходячи з вищевикладених
роз'яснень, недодержання строку
попередження не є підставою для
поновлення на роботі, дана обставина
може слугувати лише приводом для зміни
судом дати звільнення. Проте позивач
такого клопотання не заявляв, а
встановивши, що дані обставини
являються доведеними, колегія суддів
приходить до висновку про
застосування, до заявлених позивачем
вимог, позовної давності, виходячи із
наступного.

В судовому засіданні встановлено, що з
наказом №25 кл від 16 серпня 2010 року
ОСОБА_6 був ознайомлений 16 серпня 2010
року, що підтверджується допитом в
судовому засіданні інспектора кадрів
ОСОБА_9 та Актом від 16 серпня 2010 року
про відмову від ознайомлення з наказом
про звільнення, який підписаний
головою комісії Савицькою Л.М., та
членами комісії ОСОБА_11, ОСОБА_9

Районним судом встановлено, що при
друкуванні наказу №25 кл від 16.08.2010р.
інспектором кадрів ОСОБА_9 допущено
описку, вказано помилково в наказі
« 2013рік», а потрібно « 2010 рік» з
чим погоджується і колегія
апеляційного суду..

Відповідно до ст. 233 КЗпП України -
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

За змістом ст. 234 КЗпП України в разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених ст. 233 цього Кодексу, суд
може поновити ці строки.

Суд першої інстанції, прийшов до
правильного висновку про те, що, 16
серпня 2010 року позивачу було
достовірно відомо як про його
звільнення з роботи, так і про причини
звільнення з роботи.

Однак, він звернувся до суду з позовом
про поновлення своїх трудових прав
тільки 10 вересня 2013 року, або більш ніж
через 3 роки.

З наведених вище підстав, колегія
суддів не приймає до уваги доводи
апелянта про те, що про звільнення його
з роботи та про причини звільнення йому
стало відомо лише 15 серпня 2013 року.

Клопотання про поновлення строку
звернення до суду, позивач до суду
першої інстанції не подавав, жодних
обґрунтованих та поважних підстав для
поновлення строку для звернення до
суду позивачем на наведено.

Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Як роз'яснено у п.11 Постанови Пленуму
Верховного суду України N 14 від 18 грудня
2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі» встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною
у спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що доводи,
викладені апелянтом в апеляційній
скарзі, є необґрунтованими, оскільки
суд першої інстанції дав правильну
правову оцінку всім обставинам, якими
позивач обґрунтовував свої вимоги та
наданими представником відповідача
доказами.

Враховуючи, що вимоги позивача про
скасування наказу про звільнення та
поновлення на роботі задоволенню не
підлягають, то не можуть бути
задоволені й вимоги про стягнення
невиплаченої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та про
відшкодування позивачу моральної
шкоди. Оскільки відповідно до ст.235 КЗпП
України виплата середнього заробітку
можлива лише при умові визнання
формулювання причини звільнення
неправильним або таким, що не
відповідає чинному законодавству. А
відшкодування моральної шкоди,
відповідно до ст.237-1 КЗпП України,
провадиться власником або
уповноваженим ним органом на користь
працівника лише у разі, якщо було
допущено порушення його законних прав,
що призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Враховуючи те, що посилання апелянта в
апеляційній скарзі на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права не знайшли свого
підтвердження при розгляді даної
заяви, а судом повно та всебічно
перевірені надані сторонами докази,
дана їм належна оцінка у рішення, які
належним чином мотивовані і за своїм
змістом та формою відповідають вимогам
закону, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 06 березня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_6 до
Комунального закладу «Черкаський
обласний наркологічний диспансер»
Черкаської обласної ради про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі та стягнення
грошових коштів - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий :

Судді :