22-ц/775/487/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Копилова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Песоцької Л.І.

Мальцевої Є.Є., Сорока Г.П.

при секретарі Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування майнової та моральної
шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 26 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з даним позовом. Вказував на те, що
19 вересня 2007 року о 18 год. 20 хв., ОСОБА_4,
керуючи автомобілем «Daewoo Lanos»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, і
рухаючись з підвищеною швидкістю по
вулиці Азовстальській у місті
Маріуполі в районі загальноосвітньої
школи № 12, здійснив наїзд на його сина,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, заподіявши йому
тяжкі тілесні ушкодження, від яких він
у той же день помер. За фактом
дорожньо-транспортної пригоди 01 жовтня
2007 року була порушена кримінальна
справа за ч. 2 ст. 286 КК України. Ухвалою
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
10 вересня 2013 року ОСОБА_4 визнаний
винним у скоєнні злочину,
передбаченого ч. 2 ст.286 КК України,
провадження у кримінальній справі
закрито на підставі ст. ст. 1, 6 - 9, 12
Закону України "Про амністію в 2011 році".

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач після уточнення позовних вимог
просив стягнути з відповідача на його
користь у відшкодування моральної
шкоди 1000000 грн., у відшкодування витрат
на поховання сина, виготовлення
пам'ятника та поминальні обіди 45229,86
грн., а з урахуванням індексів інфляції
з 01.01.2009 року - 58953,85 грн. та у
відшкодування витрат на правову
допомогу 4500 грн.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 26 лютого 2014 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у
відшкодування майнової шкоди 45229, 86 грн.
та моральної шкоди - 50000 грн. У
відшкодуванні витрат на правову
допомогу відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь держави судовий збір в
розмірі 458,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду щодо
часткового задоволення його позовних
вимог; визначити коло відповідачів і
ухвалити рішення про задоволення
позову у повному обсязі.

У судове засідання ОСОБА_4 не з'явився,
не повідомивши про причини неявки, про
розгляд справи повідомлений судовою
повісткою та телефонограмою (а.с. 69-71).

Заслухавши доповідь судді, пояснення
ОСОБА_3, який підтримав доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом встановлено, що 19 вересня 2007 року
з вини відповідача ОСОБА_4, який керуючи
автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний
номер НОМЕР_1, порушив положення п. п. 1.7,
12.3 Правил дорожнього руху України
сталася дорожньо-транспортна пригода,
в результаті якої загинув син позивача,
ОСОБА_5, 1995 року народження.

Ухвалою Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 10 вересня 2013 року ОСОБА_4 звільнено
від кримінальної відповідальності за
вчинення кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286
КК України, на підставі п. «в» ст. 1, ст.
ст. 6-9, 12 Закону України " Про амністію в
2011 році" (а.с.13-15).

В зв'язку зі смертю сина позивач поніс
майнові витрати на його поховання,
виготовлення і встановлення
пам'ятника, поминальні та жалобні обіди
на загальну суму 45229,86 грн. (а.с.4-11).

Згідно з даними довідки за надання
правової допомоги на досудовому
слідстві і в суді за договором про
надання адвокатських послуг ОСОБА_3
сплатив адвокату 4500 грн. (а.с. 12, 34-35).

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд вірно виходив з того, що оскільки
ДТП сталася з вини відповідача, який
погодився відповідати за завдану
шкоду, однак спір виник щодо розміру
такої шкоди, тому вимоги позивача про
відшкодування майнової та моральної
шкоди за рахунок винної особи є
обґрунтованими.

З таким висновком суду не можна не
погодитись.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену безпеку.

Відповідно до пункту 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 6 від
27 березня 1992 року «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди»,
розглядаючи позови про відшкодування
шкоди, суди повинні мати на увазі, що
шкода, заподіяна особі і майну
громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній особі
неправомірними діями, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності
вини.

Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого
Суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 1 березня 2013
року N 4 «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» роз'яснено, що відповідно до
статті 21 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
володільців наземних транспортних
засобів N 1961-IV на території України
забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього
Закону, зобов'язані застрахувати ризик
своєї цивільної відповідальності, яка
може настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів. У
зв'язку із цим при пред'явленні
позовних вимог про відшкодування такої
шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК,
залучити до участі у справі страхову
організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону N
1961-IV обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників, враховуючи
положення статті 1194 ЦК, питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого статтею 33 Закону N 1961-IV
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір (у передбачених
випадках Моторному (транспортному)
страховому бюро України, далі - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування. Наявність
такої згоди у вигляді відповідної
заяви цієї особи та виконання нею
передбаченого статтею 33 Закону N 1961-IV
обов'язку з'ясовується судом першої
інстанції, у зв'язку з чим до участі у
справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди,
завданої особою, цивільно-правова
відповідальність якої застрахована,
така особа сплачує потерпілому різницю
між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

У разі невиконання особою,
відповідальність якої застрахована,
обов'язку письмового надання
страховику, з яким укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності (у
передбачених випадках - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого МТСБУ зразка,
шкода відшкодовується завдавачем
шкоди.

Зі справи вбачається, що відповідач
ОСОБА_4, з вини якого сталася ДТП,
повністю визнав позовні вимоги щодо
відшкодування майнової шкоди і
частково в частині розміру
відшкодування моральної шкоди, рішення
у даній справі ним не оскаржено.

Позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні
апеляційної інстанції пояснив, що зі
слів відповідача йому було відомо про
те, що цивільно-правова
відповідальність відповідача на час
ДТП була застрахована і у виплаті
страхового відшкодування відмовлено; в
якій страховій компанії була
застрахована відповідальність
відповідача йому не відомо і ним не
приймались заходи до звернення до
страхової компанії.

Будь-яких доказів про те, що
відповідачем була застрахована
відповідальність за договором
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників транспортних засобів не
подано і на такі обставини в процесі
вирішення спору сторони не посилались.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 33 ЦПК України
передбачено, що суд за клопотанням
позивача, не припиняючи розгляду
справи, замінює первісного відповідача
належним відповідачем, якщо позов
пред'явлено не до тієї особи, яка має
відповідати за позовом, або залучає до
участі у справі іншу особу як
співвідповідача.

За таких обставин, оскільки позов
заявлено тільки до відповідача ОСОБА_4,
який визнав позовні вимоги, і позивач
не заявляв клопотання про залучення до
участі у справі страховика або МТСБУ, а
суд за своєю ініціативою не може цього
зробити, колегія суддів не може
погодитись з доводами апеляційної
скарги про те, що незалучення судом до
участі у справі страхової компанії або
МТСБУ є підставою для скасування
рішення суду.

Не передбачено законом і право суду
апеляційної інстанції залучити до
участі у справі осіб, які не були
залучені до участі при розгляді справи
судом першої інстанції.

Судом з урахуванням наданих квитанцій
та накладних визначено розмір
відшкодування майнової шкоди в сумі
45229,86 грн. (а.с. 4-11) і рішення суду в цій
частині не оскаржується.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредиторів зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Зазначена норма закону встановлює
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання, яке виникло на
підставі договору та не може бути
застосована до правовідносин, що
виникли із заподіяння шкоди.

У п. 4 постанови Пленуму Вищого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 1 березня 2013
року N 4 «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» роз'яснено, що положення
статті 625 ЦК не застосовуються до
відносин з відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки, оскільки відшкодування
шкоди є відповідальністю, а не грошовим
зобов'язанням, яке виникає з договірних
зобов'язань. Винятком є
відповідальність страховика (стаття 992
ЦК).

З урахуванням зазначеного суд
обґрунтовано відмовив у задоволенні
вимоги про збільшення розміру
відшкодування майнової шкоди з
урахуванням індексів інфляції.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Суд, визначаючи розмір моральної шкоди,
спричиненої позивачеві, виходив з
підстав пред'явлення позову, обставин
спричинення моральної шкоди, характеру
та обсягу спричинених страждань.

Обставин, які не враховані судом,
позивачем не наведено, тому відсутні
підстави для зміни рішення суду в
зазначеній частині і повного
задоволення вимог про розмір
відшкодування моральної шкоди.

Проте, не можна погодитись з рішенням
суду в частині відмови у задоволенні
вимог про відшкодування витрат на
правову допомогу.

Відмовляючи у задоволені зазначеної
вимоги, суд виходив з того, що договір
про надання правової допомоги з
позивачем не був укладений і ним не
надані документи про склад та розмір
понесених витрат.

Проте, зі справи вбачається, що ОСОБА_3
був визнаний потерпілим у кримінальній
справі за обвинуваченням ОСОБА_4 Між
ним та адвокатом ОСОБА_6 28 лютого 2013
року було укладено договір про надання
правової допомоги. Згідно з даними
довідки адвоката ОСОБА_6 ОСОБА_3 сплатив
за надання правової допомоги 4500 грн.
(а.с. 35). У договорі про надання правової
допомоги і в довідці адвоката
зазначені конкретні послуги, надані
адвокатом позивачеві та витрати
понесені останнім за правову допомогу.

Тому рішення суду в зазначеній частині
є необґрунтованим і таким, що підлягає
скасуванню із задоволенням вимоги
позивача про стягнення з відповідача
на його користь відшкодування витрат
на правову допомогу в розмірі 4500 грн.

Також колегія суддів вважає необхідним
змінити рішення суду в частині розміру
судового збору на користь держави. У
відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК
України з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню судовий
збір в розмірі 695 грн.90 коп. (452,30 грн. +
243,60 грн.).

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 26 лютого 2014 року скасувати в
частині відмови у відшкодуванні витрат
на правову допомогу і змінити в частині
стягнення судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у
відшкодування витрат на правову
допомогу 4500 (чотири тисячі п'ятсот)
гривень і на користь держави судовий
збір в розмірі 695 (шістсот дев'яносто
п'ять) гривень 90 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді