Номер провадження: 22-ц/785/4987/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«Приватбанк» на заочне рішення
Миколаївського районного суду
Одеської області від 26 лютого 2014 року
по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,-

встановила:

У травні 2013 року Публічне акціонерне
товариство Комерційний банк
«Приватбанк» (далі Банк) звернувся до
суду з зазначеним позовом та просив
стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за
кредитним договором у сумі 41576,57 грн..

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
20.09.2006 року між Банком та ОСОБА_3 був
укладений договір кредиту, відповідно
до якого останній отримав споживчий
кредит у розмірі 2882,19 грн. на строк 12
місяців, зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 25,08% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом.

Оскільки відповідач взяті на себе
зобов'язання за кредитним договором не
виконує утворилась заборгованість у
сумі 41576,57 грн., яку позивач просив
стягнути у судовому порядку.

Заочним рішенням Миколаївського
районного суду Одеської області від 26
лютого 2014 року у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Приватбанк» подало
до суду апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати,
ухвалити по справі нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу задовольнити, з наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк», суд першої інстанції
виходив з того, що позивач, звертаючись
до суду з вимогами про повернення
споживчого кредиту, пропустив строк
позовної давності, що відповідно до ч. 4
ст. 267 ЦПК України є підставою для
відмови у задоволенні позову.

Однак колегія суддів не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції, оскільки висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи, суд неправильно застосував
норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Заочне рішення Миколаївського
районного суду Одеської області від 26
лютого 2014 року зазначеним вимогам не
відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що 20.09.2006
року між Банком та ОСОБА_3 був укладений
договір кредиту, відповідно до якого
останньому був наданий споживчий
кредит у розмірі 2882,19 грн. на строк 12
місяців, зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 25,08 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом.

Оскільки відповідач взяті на себе
зобов'язання не виконує, то станом на
29.05.2013 року має заборгованість - 41576,57
грн., яка складається з наступного:

- заборгованість за кредитом - 2882,19 грн.;

- заборгованість по процентам за
користування кредитом - 13273,81 грн.;

- пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором - 22964,54 грн.;

- штраф (фіксована частина) - 500 грн.;

- штраф (процентна складова) - 1956,03 грн..

За правилами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких вимог, відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 1054 ЦК України встановлює,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець),
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
Глави 71 ЦК України.

Згідно ст.ст. 554, 610-612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання, при якому настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, а боржник, який
прострочив виконання зобов'язання,
відповідає перед кредитором за завдані
простроченням збитки.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності є підставою для
відмови у задоволенні позову. А згідно
з частиною п'ятої зазначеної статті,
якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, то
порушене право підлягає захисту.

Цивільний кодекс України не передбачає
заборони пред'явлення окремих вимог у
зв'язку з пропущенням позовної
давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону, стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Такий правовий аналіз зазначених норм
та обставин відповідає висновкам,
викладеним у постанові Верховного Суду
України від 20 листопада 2013 року у
справі № 6-126цс13. Вказане судове рішення
згідно із положеннями ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим для всіх судів,
які зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із цим
рішенням.

При вирішенні спору в судовому порядку
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

В матеріалах справи відсутня заява
ОСОБА_3 про застосування позовної
давності, крім того, розгляд справи
проведено у заочному порядку у
відсутності відповідача.

Отже, законодавством чітко та
однозначно врегульовано, що підставою
застосування позовної давності є
виключно на це заява сторони у спорі
під час розгляду справи у суді першої
інстанції.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову у зв'язку з застосуванням
трирічного строку позовної давності
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі щодо вимог про повернення
споживчого кредиту та без з'ясування
причин пропущення позовної давності є
безпідставним.

Разом з тим колегія суддів не
погоджується з вимогами Банку щодо
стягнення з ОСОБА_3 пені у розмірі 22964,54
грн., оскільки вона була нарахована за
весь час несплати боржником
заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

В рішенні Конституційного Суду України
від 11 липня 2013 року по справі № 7-рп/2013
піддано конституційно-правовому
аналізу правовідносин зі сплати пені,
що виникають між фізичними особами -
споживачами та банками і іншими
фінансовими установами у
правовідносинах споживчого
кредитування, в якому зокрема робиться
висновок про те, що вимога про
нарахування та сплату неустойки за
договором споживчого кредиту, яка є
явно завищеною, не відповідає
передбаченим у пункті 6 статті 3,
частині третій статті 509 та частинах
першій, другій статті 627 ЦК України,
засадам справедливості,
добросовісності, розумності як
складовим елементам загального
конституційного принципу верховенства
права. Наявність у кредитора
можливості стягувати із споживача
надмірні грошові суми як неустойку
спотворює її дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Конституційний Суд України
вважає, що з огляду на приписи частини
четвертої статті 42 Конституції України
участь у договорі споживача як слабкої
сторони, яка підлягає особливому
правовому захисту у відповідних
правовідносинах, звужує дію принципу
рівності учасників цивільно-правових
відносин та свободи договору, зокрема у
договорах про надання споживчого
кредиту щодо сплати споживачем пені за
прострочення у поверненні кредиту.

Цей висновок узгоджується з
положеннями Резолюції Генеральної
Асамблеї ООН «Керівні принципи для
захисту інтересів споживачів» від 9
квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено:
визнаючи, що споживачі нерідко
перебувають у нерівному становищі з
точки зору економічних умов, рівня
освіти та купівельної спроможності,
принципи захисту інтересів споживачів
мають, зокрема, за мету сприяти країнам
у боротьбі зі шкідливою діловою
практикою усіх підприємств на
національному та міжнародному рівнях,
яка негативно позначається на
споживачах.

Як зауважував Конституційний Суд
України, межі дії принципу свободи
договору визначаються законодавством
з урахуванням критеріїв
справедливості, добросовісності,
пропорційності і розумності. При цьому
держава має підтримувати на засадах
пропорційності розумний баланс між
публічним інтересом ефективного
перерозподілу грошових накопичень,
комерційними інтересами банків щодо
отримання справедливого прибутку від
кредитування і правами та
охоронюваними законом інтересами
споживачів їх кредитних послуг (абзац
третій підпункту 3.2 пункту 3
мотивувальної частини Рішення від 10
листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про
захист прав споживачів кредитних
послуг).

Також колегія суддів вважає можливим
застосувати для визначення розміру
пені за порушення боржником свого
зобов'язання положення Закону України
«Про захист прав споживачів», зокрема
вимог п. 5 ч. 3 ст. 18 згаданого Закону.
Постановою Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 р.
«Про практику розгляду цивільних справ
за позовами про захист прав
споживачів» роз'яснено, що до відносин,
які регулюються Законом України «Про
захист прав споживачів», відносяться і
ті, що виникають із договорів про
надання фінансово-кредитних послуг для
задоволення власних потреб громадян, у
тому числі про надання кредитів,
відкриття й ведення рахунків,
проведення розрахункових операцій.

Крім того, при вирішенні вказаного
спору необхідно взяти до уваги
висновки, викладені в рішенні
Конституційного суду України № 15-рп/2011
від 10.11.2011 року у справі № 1-26/2011 за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення
положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11,
частини восьмої статті 18, частини
третьої статті 22 Закону України «Про
захист прав споживачів» у
взаємозв'язку з положеннями частини
четвертої статті 42 Конституції України
(справа про захист прав споживачів
кредитних послуг) про поширення на
правовідносини між кредитодавцем та
позичальником (споживачем) за
договором про надання споживчого
кредиту, що виникають як під час
укладання, так і під час виконання
такого договору, положень п.п. 22, 23 ст. 1,
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів».

За вказаних обставин, колегія суддів
вважає за можливе застосувати
положення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів» при
визначенні розміру пені, оскільки
визначений позивачем розмір останньої
є непропорційно великим в порівнянні з
розміром заборгованості по кредиту.

Всі вищевикладені обставини дають суду
підстави застосувати до спірних
правовідносин вимоги ч. 3 ст. 551 ЦК
України, та зменшити суму пені до суми
заборгованості по тілу кредиту, а саме -
до 2882,19 грн..

Крім того, у ході розгляду справи у суд
апеляційної інстанції представником
Банку не заперечувалось щодо стягнення
з ОСОБА_3 суми пені у розмірі тілу
кредиту.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку щодо часткового задоволення
позовних вимог Банку на суму 21494,22 грн.,
а саме стягнення на його користь -
заборгованості за кредитом - 2882,19 грн.;
заборгованості по процентам за
користування кредитом - 13273,81 грн.;
штрафу (фіксована частина) - 500 грн.;
штрафу (процентна складова) - 1956,03 грн.
та необхідності зменшення нарахованої
позивачем суми пені до 2882,19 грн..,
оскільки вона значно перевищує розмір
заборгованості за кредитом та
відсотками за користування останнім.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається на
підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції є необґрунтованим та
підлягає скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення про часткове
задоволення позову.

Враховуючи, що позивачем при зверненні
до суду з позовом та поданні
апеляційної скарги сплачено судовий
збір, колегія суддів вважає за
необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» судові
витрати. Оскільки позовні вимоги Банку
задоволено частково, та сума пені
зменшена до 2882,19 грн., то судові витрати,
які підлягають стягненню з
відповідача, складають 365 грн. 40 коп.
(243,60 грн. + 121,80 грн.).

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1
п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» задовольнити.

Заочне рішення Миколаївського
районного суду Одеської області від 26
лютого 2014 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк»
заборгованість за кредитним договором
№ DNH4KP87390160 від 20.09.2006 року у розмірі 21494,22
грн., з яких:

- заборгованість за кредитом - 2882,19 грн.;

- заборгованість по процентам за
користування кредитом - 13273,81 грн.;

- пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором - 2882,19 грн.;

- штраф (фіксована частина) - 500 грн.;

- штраф (процентна складова) - 1956,03 грн..

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» судові
витрати у розмірі 365 грн. 40 коп..

Рішення колегії судів набирає законної
сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути
оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

В.І. Сватаненко