АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

15 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
позовом Київського слідчого ізолятора
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області до ОСОБА_1 про виселення без
надання іншого жилого приміщення, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 05 березня 2014 року,-

встановила:

05.11.2013 р. Київський слідчий ізолятор
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області звернувся до суду з вказаним
позовом, а якому просив виселити
ОСОБА_1 разом з його сім'єю з кімнати
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
ОСОБА_1 згідно наказу №30 від 27.07.2005 р.
був прийнятий на проходження служби в
Київському слідчому ізоляторі
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області. За усною вказівкою позивача,
без отримання відповідного ордеру,
ОСОБА_1 разом з сім'єю вселився в
кімнату гуртожитку, розташованому за
вищевказаною адресою. Оскільки
відповідача з 01 листопада 2010 року
було звільнено зі служби в запас за
власним бажанням, просив відповідно
до ч.2 ст.132 ЖК Української РСР позов
задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 05 березня 2014 року
позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з гуртожитку
Київського слідчого ізолятора
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області з кімнати АДРЕСА_1 без надання
іншого жилого приміщення. Вирішено
питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі, з посиланням на
порушення норм матеріального та
процесуального права, ОСОБА_1 просить
скасувати рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 05
березня 2014 року та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що судом
першої інстанції не встановлено
факту належності вказаного
гуртожитку позивачу, не перевірено
наявності повноважень у представника
позивача на ведення справи в суді.
Крім цього, судом першої інстанції
самостійно змінено підставу позову,
визначену позивачем, та ухвалено
рішення про виселення відповідача на
підставі ч.3 ст.116 ЖК Української РСР.
Судом не взято до уваги ті обставини,
що житлова площа в гуртожитку була
надана за вказівкою самого позивача,
він та члени його родини були
зареєстровані в кімнаті гуртожитку ,
сплачували виставлені позивачем
рахунки на оплату
житлово-комунальних послуг. На даний
час він продовжує перебувати у
трудових відносинах з управлінням
Державної пенітенціарної служби
України в м. Києві та Київській області.
Судом не було залучено до участі в
справі членів його сім'ї, які разом з
ним проживають у кімнаті гуртожитку, з
якої його було виселено. Позов до суду
подано з перевищенням строку позовної
давності.

В судовому засіданні ОСОБА_1
апеляційну скаргу підтримав та просив
його задовольнити.

Представник Київський слідчий
ізолятор управління Державної
пенітенціарної служби України в м.
Києві та Київській області Радоуцька
А.М. просила апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення осіб, що беруть участь у
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з огляду
на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_1 самовільно вселився в спірне
житлове приміщення, оскільки ордер,
який є єдиною підставою для вселення
в жиле приміщення, йому не видавався, а
тому відповідно до ч.3 ст.116 ЖК
Української РСР останній підлягає
виселенню без надання іншого жилого
приміщення.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду, оскільки він не
відповідає фактичним обставинам
справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно із наказом Головного
управління внутрішніх справ України
у Київській області №?69 від 20.02.1995 р. ,
гуртожиток по АДРЕСА_1, який у 1977 році
був зданий в експлуатацію для
співробітників установи ЮА -45/183
(слідчого ізолятора), з 01.01.1995 р.
передано на баланс установи ЮА-45/183,
про що складено відповідний акт (а.с.16,
17).

Відповідно до наказу №30 від 27.07.2005 р.
ОСОБА_1 був прийнятий для проходження
служби в Київському слідчому
ізоляторі управління Державної
пенітенціарної служби України в м.
Києві та Київській області.

Відповідно до довідки позивача №183/440,
ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в
гуртожитку по АДРЕСА_1 з грудня 2005
року (а.с. 5).

Відповідно до списку черговості осіб
на отримання окремої кімнати в
гуртожитку особового складу
Київського слідчого ізолятора станом
на 30.08.2006 р., затвердженого
начальником Київського слідчого
ізолятора 30.08.2006 р., ОСОБА_1 25.08.2005 р.
подав рапорт на отримання окремої
кімнати в гуртожитку (а.с.36).

Як зазначив сам позивач, відповідач з
сім'єю вселився в кімнату АДРЕСА_1 у
вказаному гуртожитку у зв'язку з
проходженням служби в Київському
слідчому ізоляторі. Протягом 2013 року
ОСОБА_1 нараховувалась плата за
житлово-комунальні послуги на одну
особу (а.с. 47).

Суд першої інстанції не дав належної
оцінки вказаним обставинам та дійшов
помилкового висновку про самоправне
зайняття відповідачем спірного
житлового приміщення.

При цьому судом не взято до уваги, що
в якості підстав для виселення
позивачем визначено саме ч.2 ст.132 ЖК
Української РСР з посиланням на те, що
останній звільнився зі служби в запас
за власним бажанням.

За змістом ч.2 ст.132 ЖК Української РСР
інших працівників підприємств,
установ, організацій, які поселилися
в гуртожитку в зв'язку з роботою, може
бути виселено без надання іншого
жилого приміщення в разі звільнення
за власним бажанням без поважних
причин, за порушення трудової
дисципліни або вчинення злочину.

Відповідно до витягу з наказу
Київського слідчого ізолятора
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області №45 о/с від 29 жовтня 2010 року,
згідно з Положенням про проходження
служби рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ, ОСОБА_1 з 01
листопада 2010 р. звільнено за п. 63 «Ж»
(за власним бажанням) у запас (а.с.7).

Відповідно до п. 63 «Ж» Положення про
проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 29 липня 1991 р. №114, особи
середнього, старшого і вищого
начальницького складу звільняються
зі служби в запас (з постановкою на
військовий облік) за власним бажанням
- при наявності поважних причин, що
перешкоджають виконанню службових
обов'язків.

Враховуючи викладене, ту обставину, що
на час вселення ОСОБА_1 перебував у
трудових відносинах з позивачем, з часу
заселення сплачує плату за
проживання, правові підстави для
виселення відповідача без надання
іншого жилого приміщення з підстав,
передбачених ч.2 ст.132 ЖК Української
РСР, відсутні.

Враховуючи, що судом першої інстанції
не дотримано норм процесуального
права, а також неправильно застосовано
норми матеріального права, апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а
ухвалене в справі судове рішення -
скасуванню з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Керуючись ст. 303, 307, 309 , 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 05 березня 2014 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Київському слідчому ізолятору
управління Державної пенітенціарної
служби України в м. Києві та Київській
області в задоволенні позову про
виселення ОСОБА_1 разом з членами
його сім'ї з кімнати АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/5541/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Фролова  І.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.