Справа № 2-326/11
Номер провадження 2/522/1221/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

Головуючої - судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом Державного агентства України з
управління державними корпоративними
правами та майном до ОСОБА_1, ОСОБА_2, за
участю третіх осіб ДП «Одеський
спеціальний науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут»,
ОСОБА_3, про витребування майна з чужого
незаконного володіння, визнання права
власності,

ВСТАНОВИВ:

Державне агентство України з
управління державними корпоративними
правами та майном (Міністерство
промислової політики України)
звернулося до суду з позовом, у якому
просило суд витребувати з незаконного
володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 комплекс
нежитлових будівель та споруд
дослідної станції за адресою: АДРЕСА_1,
визнати право власності держави
Україна в особі Агентства держмайна на
комплекс нежитлових будівель та споруд
дослідної станції за адресою: АДРЕСА_1
та визнати право господарського
відання Державного підприємства
«Одеський спеціальний
науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут»
на зазначений комплекс нежитлових
будівель та споруд дослідної станції
за адресою: АДРЕСА_1.

25.02.2014 року позивач заявив про
уточнення позовних вимог та просив
визнати право власності на комплекс
нежитлових будівель та споруд
колишньої дослідної станції, а на даний
час станції технічного обслуговування
легкових автомобілів (літери «А», «Б»,
«В», «Г»), за адресою: АДРЕСА_1 за
державою Україна в особі Міністерства
промислової політики України та
витребувати з незаконного володіння
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 комплекс нежитлових
будівель та споруд колишньої дослідної
станції, а на даний час станції
технічного обслуговування легкових
автомобілів (літери «А», «Б», «В», «Г»),
за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що в сфері управління
Міністерства промислової політики
України (Міністерства промислової
політики України) знаходилося Державне
підприємство «Одеський спеціальний
науково-дослідний і
проектно-конструкторський інститут»
(надалі-Інститут). Інституту на праві
господарського відання належав
комплекс будівель та споруд дослідної
станції за адресою: АДРЕСА_1:
одноповерхове нежитлове приміщення
літ «А»: підвал -1;коридори-2,3;
кабінети-4,5,6,9,10; майстерня-7; підсобне
приміщення-8.; двоповерхове нежитлове
приміщення літ. «Б»:
майстерні-1,5,7,9,10,11,12,16,17,18,19,20; підсобне
приміщення-2; гараж-3;кабінети -4,22;
склад-6; коридор- 8; сходові майданчики
-13,15; туалет - 14; склад-21; двоповерхове
нежитлове приміщення літ. «В»:
коридори-1,10,16; битовки-2,3,4,5;
склади-6,7,8,9,11; майстерні-12,14; туалет-13;
дущ-15; кабінет-17;

одноповерхове нежитлове приміщення
літ «Г»: майстерні-1,8,9,10; бокси-2,3;
битовка-4; санвузол-5;умивальник-6;
туалет-7; ТП-11.

Посилаючись на норми ст.ст.215,228 ЦК
України, позивач стверджує, що
правочини, а саме договори
купівлі-продажу нерухомого майна
комплексу нежитлових будівель та
споруд дослідної станції, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 від
09.02.2001 року та від 05.03.2007 року є
нікчемними.

Правовим обґрунтування позовних
вимог позивача є також положення ст.1212
ЦК України, оскільки позивач вважає, що
майно було отримане без достатніх
правових підстав.

На думку позивача, згідно норм ст.
330 ЦК України майно було відчужене
ОСОБА_3, тобто особою яка не мала на це
права і набувачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
набувають права власності лише тоді,
коли вони будуть визнані
добросовісними. Таким чином, позивач,
посилаючись на норми ст. 387 ЦК України
ставить питання про витребування
майна.

Державне агентство України з
управління державними корпоративними
правами та майном (Міністерство
промислової політики України),
стверджує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 могли
знати та знали про наявність перешкод
для вчинення правочину, в тому числі й
те, що ОСОБА_3 не мав права відчужувати
майно, обґрунтовуючи це наступним: в
договорі купівлі-продажу від 05.03.2007
року зазначено, що Майно належить
ОСОБА_3 на підставі рішення суду від
21.12.2006 року, та як вважає позивач,
наявність такого посилання свідчить
про обізнаність покупців про наявність
перешкод для укладання цієї угоди;
ОСОБА_3 продав Майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за
ту ж саму ціну, що й придбав Майно у
Інституту; недобросовісність
відповідачів також підтверджується
наявністю родинних зв'язків між ОСОБА_3
та ОСОБА_1, донька останнього є дружиною
ОСОБА_3

Таким чином, наявність викладених
обставин, на думку позивача, свідчить
про недобросовісність набувачів за
договором купівлі-продажу від 05.03.2007
року.

В своїй заяві про уточнення позову від
25.02.2014 року Міністерство промислової
політики України ( в майб.- Державне
агентство України з управління
державними корпоративними правами та
майном) також робить посилання на
приписи ст.1212 ЦК України, однак вже
ставить питання про право
витребування свого майна від
добросовісних набувачів, підставою
якого є норма ч. 1 ст. 388 ЦК України, яка
встановлює, що якщо майно за відплатним
договором придбане в особи яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Міністерство промислової
політики України ( в майб.- Державне
агентство України з управління
державними корпоративними правами та
майном) вважає, що спірне майно вибуло з
державної власності незаконно, без
дотримання встановленого порядку
відчуження державного майна, тобто за
відсутністю їх волевиявлення.

Позивач зазначає, що ухвалою суду
від 16.07.2007 року, виконаною виконавчою
службою 22.08.2007 року на спірне майно було
накладено арешт, таким чином позивач
наполягає на незаконності проведення
всіх робіт по переплануванню та
добудовам, що були проведені
відповідачами та просить суд з
урахуванням висновку
судово-будівельної експертизи визнати
право власності на новостворене майно,
витребувати його у позивачів з
незаконного володіння.

Представник Відповідачів, у судовому
засіданні зазначив, що вимоги позивача
є безпідставними, незаконними та
такими, що не підлягають задоволенню, а
тому просив суд в позові відмовити
повністю, обґрунтувавши свої доводи у
судовому засіданні.

Третя особа ОСОБА_3 до судового
засідання не з'явився, причини неявки
не повідомив.

Представник третьої особи ДП позов
підтримав з підстав викладених у
позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
процесу, суд вважає позов не
обґрунтованим, не доведеним та таким,
що не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням
Приморського суду м. Одеси від 21.12.2006
року по справі №2-10370/06 за позовом
ОСОБА_3 до Інституту, позов було
задоволено в повному обсязі та було
визнано дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а
саме комплексу нежитлових будівель та
споруд дослідної станції за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 09.02.2001 року та
визнано право власності ОСОБА_3 на
зазначене нерухоме майно.

05.03.2007 року між ОСОБА_3, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, був укладений та нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, договір
купівлі-продажу, згідно умов якого
ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2
придбали в рівних частках комплекс
будівель та споруд дослідної станції
за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Приморського районного
суду м. Одеси від 29.05.2007 року заочне
рішення Приморського районного суду м.
Одеси 21.12.2006 року у цивільній справі
№2-10370/06 за позовом ОСОБА_3 до Інституту
про визнання договору купівлі-продажу
дійсним та визнання права власності
було скасовано.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 14.11.2008 року у справі
№2-2932/08 в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до Інституту про визнання
дійсним договору купівлі-продажу Майна
від 09.02.2001 року відмовлено. У задоволені
вимог третіх осіб - ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Інституту та Міністерства промислової
політики України про визнання права
власності на Майно - відмовлено,
зустрічні позовні вимоги Інституту до
ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсним
договір купівлі-продажу Майна від
09.02.2001 року, укладений між ОСОБА_3 та
Інститутом. Визнано право власності
держави на Майно загальною площею 1690,10
кв.м. в особі органу управління
Міністерства.

Рішенням Апеляційного суду Одеської
області від 30.09.2010 року рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 14.11.2008 року скасовано, в позовних
вимогах ОСОБА_3 до Інституту про
визнання договору купівлі-продажу
майна - відмовлено. В позовних вимогах
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права
власності на майно - відмовлено. В
зустрічному позові Інституту про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу Майна та визнання прав
власності - відмовлено. Апеляційний суд
Одеської області дійшов висновку, що
договір купівлі-продажу майна від
09.02.2001 року не є укладеним, оскільки
нотаріально не посвідчений та таким
чином не створює ніяких юридичних
наслідків. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є
власниками Майна на підставі договору
купівлі-продажу від 05.03.2007 року і цей
правочин учасниками судового процесу
не оспорювався.

Згідно статті 387 ЦК України, то як було
встановлено рішенням Апеляційного
суду Одеської області від 30 вересня 2010
року по справі №22ц-7488-10, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 відповідно до реєстрації права
власності на нерухоме майно є
власниками спірного об'єкту з 19.03.2007
року в рівних частках, на підставі
договору купівлі-продажу від 05.03.2007
року. Цей правочин в судовому порядку
сторонами не оскаржувався. За
правилами ч. 1 ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема з
правочинів.

Згідно ч.1 п.5 ст.19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від
01.07.2004 № 1952-IV, підставою для державної
реєстрації право власності є рішення
суду, що набрало законної сили.

Таким чином, в день укладення
договору-купівлі продажу приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 в
присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, була
перевірена приналежність ОСОБА_3
комплексу будівель та споруд, що ними
придбався.

З боку нотаріуса, як уповноваженого
державою особою, не яких зауважень та
сумнівів стосовно відповідності
документів діючому законодавству
України висловлено не було.

Також п.4 договору купівлі-продажу від
05.03.2007 року, містив в собі свідчення
продавця - ОСОБА_3 про те що, майно на
момент відчуження раніше нікому
другому не продано, не
подаровано,заборона та арешт на нього
не накладено, прав третіх осіб як у
межах України так і за її межами не має,
обов'язками щодо третіх осіб продавець
не зобов'язаний.

Та обставина, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_6
був укладений шлюб, ніяким чином не
може спростовувати добросовісність
відповідачів при укладенні договору
купівлі-продажу та причинний зв'язок
між наявністю родинних зв'язків та
добросовісністю набувачів, це лише
необґрунтоване припущення Державного
агентства з управління державними
корпоративними правами та майном.

Згідно з ч.4 ст.60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Тому на момент укладання договору
купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не
було відомо розмір ціни, за яку ОСОБА_3
придбав у Інституту зазначене майно та
оскільки воно знаходилося в край
аварійному стані, потребувало
негайного будівельного ремонту та
реконструкції, ціна була співрозмірною
та такою, що на той момент відповідала
звичайній ринковій.

Згідно змісту заяви про уточнення
позову від 25.02.2014 року №20/1-2-31 поданою
представником позивача, вибачається,
що позивач вже користуючись
передбаченим ч.1 ст.388 ЦК України, правом
просить суд витребувати своє майно від
добросовісних набувачів.

Таким чином, позивач сам фактично
визнав та підтвердив добросовісність
набуття права власності ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на спірне майно, а
добросовісність набуття є однією із
обставин, що має значення для справи,
яка підлягає доказуванню.

Щодо добросовісності набувачів ОСОБА_1
та ОСОБА_2, то відповідно до п. 10 ч. 3
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 № 9 " Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними " та ч. 5
ст. 12 ЦК України, добросовісність
набувача презюмується.

Приписами ч.1 ст.61 ЦПК України,
встановлено, що обставини визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

У разі відчуження майна за відплатним
договором відповідно до ч.1 ст.388 ЦК
України власник має право витребувати
це майно від добросовісного набувача
лише у разі, якщо майно вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі. Наявність у діях власника майна
або особи, якій він передав майно у
володіння, волі на передачу цього майна
виключає можливість його витребування
від добросовісного набувача.

Як вибачається з матеріалів справи
09.02.2001 року між Державним підприємством
«Одеський спеціальний
науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут» ,
від імені якого та на підставі Статуту
діяв директор - Косяк М.В. та ОСОБА_3 був
укладений договір купівлі-продажу
майна, що є об'єктом спору.

Вказаний договір був відплатним, що
підтверджено письмовими доказами, а
саме копією квитанції до прибуткового
касового ордера №12-1438/11 від 09.02.2001 року,
що спростовує твердження позивача про
відсутність волі у його представника,
якому це майно було передане у
користування, в момент укладання цієї
угоди.

Також, позивачем в позовній заяві від
29.03.2012 року викладені факти якими він
обґрунтовував свої позовні вимоги, а
саме, про наявність у матеріалах справи
доказів, які свідчать, що за майно, яке
отримав ОСОБА_3 кошти до Інституту не
поступили та що у січні 2005 року ОСОБА_3
уклав з Інститутом договір оренди
нежитлового приміщення за адресою:
АДРЕСА_1.

Ці обставини свідчать про факт
існування договору купівлі-продажу,
наявність волі сторін при його
підписанні, довготривалі ділові
стосунки між ОСОБА_3 та Інститутом, що
категорично спростовує твердження
позивача про вибуття спірного майна
поза волею Інституту (особи якої майно
було передано у володіння).

Судом встановлені обставини, якими
підтверджується фактичне укладення
ОСОБА_3 09.02.2001 року в простій письмовій
формі з Державним підприємством
Одеським спеціальним
науково-дослідницьким та
проектно-конструкторським інститутом
договору купівлі-продажу нежитлових
будівель, загальною площею 1609,1 кв.м.,
розташованих в АДРЕСА_1. Державне
підприємство Одеський спеціальний
науково-дослідницький та
проектно-конструкторський інститут не
тільки фактично продало ОСОБА_3 спірне
майно, а й фактично передало його на
виконання умов договору
купівлі-продажу, що також підтверджене
тривалим строком (2001 -2006 роки) володіння
та користування ОСОБА_3 спірним майном.

Наявність таких обставин категорично
спростовує твердження позивача про те,
що спірне майно вибуло з володіння
Державного підприємства Одеського
спеціального науково-дослідницького
та проектно-конструкторського
інституту не за його волею та подальшу
необізнаність Державного
підприємства Одеський спеціальний
науково-дослідницький та
проектно-конструкторський інститут
стосовно продажу спірного майна.

В заяві про уточнення позову від 25.02.2014
року позивач, обґрунтовуючи свої
позовні вимоги робить посилання на
незаконність реконструкції спірного
майна, проведеної ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в
період с 2007-2011 роки, оскільки на спірне
майно ухвалою суду від 16.07.2007 року,
виконанаю виконавчої службою 22.08.2007
року, було накладено арешт.

Оскільки накладенням арешту було
заборонено лише відчуження спірного
майна, вчинення з майном будь-яких
інших дій, у тому числі й проведення
реконструкції, судом заборонено не
було.(ст.152 ЦПК України)

Як вибачається з матеріалів справи та
згідно висновку № 9778/2073 судової
будівельно-технічної експертизи,
проведеної Одеським науково-дослідним
інститутом судових експертиз 11.11.2013
року - майновий комплекс нежитлових
будівель та споруд дослідної станції
за адресою: АДРЕСА_1 був
реконструйований в період с 2007 по 2011
роки.

Реконструкція покладалася в
переплануванні будівель, зведенні
прибудов, зведенні навісу та
встановленню обладнання для
можливості проведення технічного
обслуговування та ремонту автомобілів.

Зазначений майновий комплекс за
станом на 2007 рік не є ідентичним на
період проведення експертизи. В ньому
проведена реконструкція та змінено
цільове призначення для використання
в виді станції технічного
обслуговування легкових автомобілів.
Також, згідно висновку № 9778/2073 судової
будівельно-технічної експертизи від
11.11.2013 року, проведеної Одеським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз, реконструйований комплекс
будівель та споруд розташований за
адресою: АДРЕСА_1, відповідає всім
сучасним вимогам державних
будівельних норм та правил.

На цей час існує нова річ, яка була
створена шляхом реконструкції, а саме -
комплекс будівель та споруд станції
технічного обслуговування автомобілів
(СТОА).

Відповідно до положень ч.1 ст.184 ЦК
України, річ визначається
індивідуальними ознаками, якщо вона
наділена тільки їй властивими
ознаками, що вирізняють її з-поміж
інших однорідних речей,
індивідуалізуючи її. Речі, визначені
індивідуальними ознаками, є
незамінними.

Таким чином, суд вважає, що обставини
заявлені у позовні заяві не знайшли
свого підтвердження та були
спростовані з наданих відповідачем
доказів та пояснень.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Державного
агентства України з управління
державними корпоративними правами та
майном до ОСОБА_1, ОСОБА_2, за участю
третіх осіб ДП «Одеський спеціальний
науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут»,
ОСОБА_3, про витребування майна з чужого
незаконного володіння, визнання права
власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Одеської області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення рішення суду.

Суддя:
30.05.2014