Справа №545/3428/13-ц
№2/545/54/14
"26" травня 2014 р. Полтавський
районний суд Полтавської області в
головуючого судді Шелудякова Л.В.,
при секретарі Лабовкіній Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Полтава цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
про визнання недійсним кредитного
Позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до
відповідача Публічного акціонерного
товариства «Альфа-Банк» про визнання
недійсним кредитного договору,
посилаючись на те, що 11 липня 2008 року
між нею та ЗАТ «Альфа-Банк» був
укладений кредитний договір, за
умовами якого вона отримала кредитні
кошти в сумі 1423,83 доларів США строком на
два роки з відсотковою ставкою в
розмірі 40% річних для задоволення
особистих потреб. Вважає, що вказаний
договір суперечить Закону України «Про
захист прав споживачів». Зокрема,
відповідачем не виконано
переддоговірну роботу з нею, оскільки
надання коштів за вказаним договором
відповідає всім ознакам споживчого
кредиту; всупереч вимогам ч.2 ст.11
вказаного Закону при укладенні
договору та протягом його дії
відповідач не повідомив її в письмовій
формі про умови надання кредиту та не
надав в повному обсязі інформацію про
умови кредитування. З боку банку їй не
надано жодної інформації про
можливість різкого і значного
подорожчання кредиту через зміну курсу
долара США до гривні, про вірогідність
і наслідки такого подорожчання, що
спричинило нею придбання продукції
(кредиту), яка не має потрібних
властивостей, а саме стійкої вартості
оплати за кредит. Укладений договір не
містить порядку його зміни, який би
врахував інтереси споживача
(позичальника), умови про порядок
припинення договору, що є суттєвими
умовами (ст.628 ЦК України), а тому
договір суперечить п.8 ч.1 ст.6 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг». Всі відносини між
позичальником та банком врегульовані
Загальними умовами кредитування
фізичних осіб в ЗАТ «Альфа-Банк»,
затвердженими даним банком. В договорі
міститься лише підстави
відповідальності з боку позичальника.
Також зазначила, що кредитний договір
суперечить законодавству щодо
використання іноземної валюти, як
засобу платежу на території України,
оскільки жодним законодавчим актом не
передбачена можливість надання
банком-резидентом кредитів у іноземній
валюті іншому резиденту для
розрахунків на території України.
Використання іноземної валюти в якості
засобу платежу можливе лише за
наявності індивідуальної ліцензії
Національного банку України. Дозволом
на валютні операції, наявним у банка, не
передбачено споживче кредитування
резидентів у іноземній валюті, та й ще й
для купівлі в Україні товарів та послуг
за іноземні банкноти, використання та
обіг яких в Україні не дозволено
законом. Чинним законодавством
позичальнику не надано права
здійснювати використання готівкової
іноземної валюти при здійсненні
платежів за спірним договором кредиту
та внесення плати за користування
кредитом на користь банку шляхом
внесення доларів США в касу банку.
Враховуючи вказане, відповідно до норм
діючого законодавства, оспорюваний
кредитний договір не недійсним.
Використання відповідачем долара США,
як предмету кредитування за споживчим
кредитом, є внесенням в кредитний
договір пункту, що значно погіршує
становище позичальника, як споживача
порівняно з банком (надавачем
фінансових послуг) в разі настання
певних подій, що дає право для неї
відповідно п.2 ст.18 закону України «Про
захист прав споживачів», за своїм
вибором вимагати визнання в цілому
кредитного договору недійсним як
оспорюваний правочин на підставі ч.ч.1,3
ст.215, ч.1 ст.203, ст.227 Цивільного кодексу
В судовому засідання представник
позивача ОСОБА_3 підтримала позовні
вимоги, дала пояснення аналогічні
викладеним в позові.
Представник відповідача до суду не
з'явився, по невідомим суду причинам,
хоча належним чином був повідомлений
про день і час розгляду справи, що
підтверджується поштовою розпискою
про вручення повістки. За таких
обставин проводиться заочний розгляд
справи відповідно до вимог ст.224 ЦПК
Вислухавши пояснення представника
позивача, дослідивши та оцінивши
докази по справі, суд приходить до
Як встановлено в судовому засіданні,
між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» 11.07.2008р.
було кредитний договір № 500142441,
відповідно до якого банк надає
позичальнику кредит в розмірі та
валюті, визначеній в договорі, а
позичальник приймає, зобов'язується
належним чином використати і повернути
банку суму отриманого кредиту, а також
сплатити відповідну плату
користування кредитом в виконати всі
інші зобов'язання, як вони визначені в
Відповідно до п.п. 3.2 пункту 3 договору
кредиту банк надає позичальнику
кредит, а позичальник приймає його
шляхом перерахування кредиту у повному
обсязі на визначений сторонами
картковий рахунок позичальника, який
відкрито в ЗАТ «Альфа-Банк».
Представник позивача стверджує, що у
відповідачів при укладенні спірного
договору кредиту була відсутня
індивідуальна ліцензія Національного
банку України, яка б дозволяла
використовувати іноземну валюту як
засіб платежу при виконанні кредитного
У п. 6 спірного договору кредиту
зазначено, що усі платежі для
повернення суми кредиту, сплати
процентів та комісій за користування
кредитом повинні здійснюватися
позичальником у валюті платежу кредиту
в строки та на умовах, встановлених
Згідно ст. 192 ЦК України законним
платіжним засобом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України, є грошова
одиниця України - гривня. Іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.
У пункті 14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі» зазначено, що згідно з частиною
першою статті 192 ЦК законним платіжним
засобом, обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня... Суд має право ухвалити рішення
про стягнення грошової суми в
іноземній валюті з правовідносин, які
виникли при здійсненні валютних
операцій, у випадках і в порядку,
встановлених законом (частина друга
статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК ;
Декрет Кабінету Міністрів України від
19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему
валютного регулювання і валютного
Стаття 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» встановлює
загальні вимоги до здійснення
комерційними банками банківських
операцій та передбачає для вчинення
яких банківських операцій комерційним
банкам слід отримати банківську
ліцензію та письмові дозволи.
Разом з тим, режим здійснення валютних
операцій на території України,
загальні принципи валютного
регулювання, повноваження державних
органів і функції банків та інших
фінансових установ України в
регулюванні валютних операцій, права й
обов'язки суб'єктів валютних відносин,
порядок здійснення валютного контролю,
відповідальність за порушення
валютного законодавства визначається
Декретом КМУ «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного
Декрету, до валютних операцій
відносяться операції, пов'язані з
переходом права власності на валютні
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до
валютних цінностей відноситься
іноземна валюта - іноземні грошові
знаки у вигляді банкнотів,
казначейських білетів, монет, що
перебувають в обігу та є законним
платіжним засобом на території
відповідної іноземної держави, а також
вилучені з обігу або такі, що
вилучаються з нього, але підлягають
обмінові на грошові знаки, які
перебувають в обігу, кошти у грошових
одиницях іноземних держав і
міжнародних розрахункових
(клірингових) одиницях, що перебувають
на рахунках або вносяться до
банківських та інших фінансових
установ за межами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету
Національний банк України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом.
Згідно п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції, зокрема індивідуальна
ліцензія потребується у разі
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу.
Отже, індивідуальні ліцензії мають
цільовий характер і надаються на
вчинення разової валютної операції.
Також за змістом аналізованої ст. 5
Декрету, ліцензії на право вчинення
операцій з валютними цінностями,
видаються лише юридичним особам.
Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету одержання
індивідуальної ліцензії однією із
сторін валютної операції означає також
дозвіл на її здійснення іншою стороною
або третьою особою, яка має відношення
до цієї операції, якщо інше не
передбачено умовами індивідуальної
Відповідно до п. 1.5. Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 р. N 483, згідно якого
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється: - якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями); - у випадках,
передбачених законами України.
Як вбачається з матеріалів справи у
відповідача ПАТ «Адьфа-Банк на момент
укладення спірного договору кредиту
індивідуальна ліцензія, видана НБУ на
використання іноземної валюті при
здійсненні платежів за вказаним
договором кредиту була відсутня.
За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
Стаття 227 ЦК України встановлює, що
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму
ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії), згідно
зі статтею 227 ЦК є оспорюваним.
Вимоги про визнання такого правочину
недійсним можуть заявлятися як
сторонами правочину, так і будь-якою
заінтересованою особою в разі, якщо
таким правочином порушено її права чи
законні інтереси, а також органами
державної влади, які відповідно до
закону здійснюють контроль за видом
діяльності, яка потребує ліцензування
Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
Як вбачається з розділу «Застосування
правових наслідків недійсності
правочину» Листа Верховного Суду
України «Практика розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 24.11.2008,
«Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди
вправі з дотриманням правил
підсудності розглядати позови: про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності; про встановлення
нікчемності правочину і застосування
наслідків його недійсності.
Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК
про те, що суд не вимагає визнання
правочину недійсним, якщо його
недійсність встановлена законом,
необхідно зазначити, що така потреба
може виникнути у разі, коли: сторони
виконали певні умови нікчемного
правочину, який нотаріально
посвідчений; він порушує права третіх
осіб; він зареєстрований у державних
органах тощо. У таких випадках рішенням
суду, який лише констатує недійсність
правочину, можуть бути визначені
відповідні правові наслідки
недійсності правочину, зобов'язано
державні органи скасувати його
Визнані недійсними правочини не
створюють для сторін тих прав і
обов'язків, які вони мають
встановлювати, а породжують наслідки,
передбачені законом. І хоча реституція
не передбачена у ст. 16 ЦК як один із
способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216
ЦК є імперативною і суд має забезпечити
зазначені в ній правові наслідки.
Реституцію цілком можна вважати
окремим способом захисту цивільних
прав, які порушуються у зв'язку з
недійсністю правочину, оскільки у ст. 16
ЦК немає вичерпного переліку способів
захисту цивільних прав».
Отже, оспорюваний кредитний договір
відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України
Керуючись ст.ст.7, 8, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218,
224-226 ЦПК України, ст.ст. 192,203,215,216,227,533,548
ЦК України, ст.ст.47, 49 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
про визнання недійсним кредитного
договору задовольнити в повному
обсязі.

Визнати недійсним договір кредиту №
500142441, укладений між ОСОБА_1 та Закритим
акціонерним товариством «Альфа- Банк»
від 11.07.2008 року.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
через Полтавський райсуд в
десятиденний строк з дня його
проголошення, а у разі якщо рішення
було постановлено без участі особи, яка
її оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя Полтавського районного суду

Л.В.Шелудяков