Ухвала іменем україни04 червня 2014 року

м. Київ Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:
головуючого: Макарчука М.А.,
суддів:
Маляренка А.В., Леванчука
А.О.,Мазур Л.М., Нагорняк В.А.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 в інтересах та за довіреністю
ОСОБА_2 на рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 09 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 19 грудня 2013
року, в с т а н о в и л а: У квітні 2013 року
публічне акціонерне товариство
комерційного банку «ПриватБанк»
(далі-ПАТ «КБ «Приватбанк») звернулось
з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ LVTRRX06060056 від 19 грудня 2006 року
в сумі 30 210, 31 грн та судового збору у
розмірі 302,10 грн. Вказало, що відповідно
до укладеного договору відповідач
отримав кредит у розмірі 1 691,78 грн зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 24 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Згідно з умовами договору відповідач
зобов'язався сплачувати щомісячні
платежі у визначеному угодою розмірі.
Взяті зобов'язання боржник не
виконував і станом на 22 березня 2013 року
виникла заборгованість на загальну
суму - 30 210,31 грн, яка складається з
наступного: заборгованість за кредитом
- 1691,80 грн; заборгованість по процентам
за користування кредитом - 8031,35 грн;
заборгованість по комісії за
користування кредитом - 274,08 грн; пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором - 18298,30 грн; штраф
(фіксована частина) - 500 грн, штраф
(процентна складова) - 1414,78
грн.Рішення Сихівського районного суду
м. Львова від 09 серпня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 19 грудня 2013 року позовні вимоги ПАТ
КБ «Приватбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором № LVТRRX06060056 від 19
грудня 2006 року, у розмірі 11 220, 21 грн та
судовий збір у розмірі
229, 40 грн, всього 11 449,61 грн. У
задоволенні інших вимог відмовлено.
У касаційній скарзі ОСОБА_3 в
інтересах та за довіреністю
ОСОБА_2 просить рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 09
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 19
грудня 2013 року скасувати, і ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення цим судом
норм процесуального права та
неправильне застосуванням норм
матеріального права.
Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних
підстав.Задовольняючи позовні вимоги,
місцевий суд вважав, а апеляційний суд
погодився з таким висновком, що
відповідач не виконав своїх
зобов'язань за кредитною угодою, а тому
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню із зменшенням розміру
пені. Проте повністю
погодитися з таким висновком не можна.
Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК
України предметом доказування під час
судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи (причини пропуску
строку позовної давності тощо) і
підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 цього ж
Кодексу підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Судом
встановлено, що 19 грудня 2006 року між
банком та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір № LVTRRX06060056
за умовами якого відповідач у строкове
платне користування отримав кредит у
розмірі 1691,78 грн зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 24 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом. Судом також встановлено
що частиною вказаної угоди є Умови
надання кредиту фізичним особам
«Розстрочка», затверджені банком.
Заперечуючи проти заявлених вимог,
представник відповідача посилалася на
те, що вказана угода відповідачем не
підписувалася, а особу позичальника
було встановлено на підставі
втраченого паспорту відповідача. На
підтвердження вказаних заперечень
просила витребувати у позивача
особисті документи відповідача, подані
позичальником до банку при зверненні
за кредитом (а.с. 52). Із справи
вбачається, що місцевий суд порушив
право відповідача на витребування
доказів, що знаходяться у кредитора, і
не витребував запитані документи.
Розглядаючи справу місцевий суд не
дослідив і докази, які позивач подав на
підтвердження своїх доводів. Так,
встановивши, що кредитна угода
складається із заяви позичальника та
Умов, суд не звернув уваги на те, що
банком для підтвердження своїх вимог
подані до суду Умови, які були
затверджені банком за наслідком
отримання банківської ліцензії від 29
липня 2009 року, тобто через 2,5 роки після
укладання спірної угоди. Крім того із
справи вбачається, що відповідач
станом на день розгляду справи
знаходився у Дрогобицькій виправній
колонії і участь у справі брав через
свого представника за дорученням.
Зважаючи на ці обставини та враховуючи,
що доводи представника ґрунтувалися на
запереченні факту укладення договору
відповідачем, місцевий суд мав
роз'яснити, але не роз'яснив право
відповідача на звернення до суду із
зустрічним позовом про вирішення
питання щодо дійсності спірного
правочину. Внаслідок порушення норм
процесуального права місцевий суд не
повністю встановив усі обставини у
справі. Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення місцевого
суду, апеляційний суд не звернув
належної уваги на порушення місцевим
судом прав відповідача на витребування
доказів, що знаходяться у кредитора, і
на неповне з'ясування обставин у
справі. Крім того із справи також
вбачається, що апеляційним судом в
якості доказу укладення договору
прийнято Умови надання кредиту
фізичним особам «Розстрочка», які є
відмінними від Умов, поданих позивачем
до місцевого суду. Оскільки у справі є
різні за змістом Умови надання кредиту
фізичним особам «Розстрочка» (а.с. 7-16 та
116-120), апеляційний суд мав усунути
суперечності між ними і з'ясувати, які
із поданих до суду Умов є частиною
кредитної угоди та які права і
обов'язки набули сторони у зв'язку із її
укладанням. Вказаним обставинам
апеляційний суд не дав жодної правової
оцінки. Неправильно судами застосовано
і норми ч. 3 ст. 551 ЦК України. Так згідно
із зазначеною нормою права розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. Відповідно до п. 27
постанови № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду і цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року,
положення частини третьої статті 551 ЦК
України про зменшення розміру
неустойки може бути застосовано судом
лише за заявою відповідача до
відсотків, які нараховуються як
неустойка, і не може бути застосовано
до сум, які нараховуються згідно з
частиною другою статті 625 ЦК, які мають
іншу правову природу. При цьому
проценти, які підлягають сплаті згідно
з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у
такому порядку не підлягають зменшенню
через неспівмірність із розміром
основного боргу, оскільки вони є платою
за користування грошима і підлягають
сплаті боржником за правилами
основного грошового боргу. Істотними
обставинами в розумінні частини
третьої статті 551 ЦК можна вважати,
зокрема, ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання). Отже, неустойка може бути
зменшена лише за заявою сторони,
зробленою у місцевому суді до
ухвалення судового рішення, та у
випадку, якщо вона перевищує розмір
збитків і за наявності обставин, що
мають істотне значення для сторін
договору. І змісту судових рішень
вбачається, що місцевий суд розмір
неустойки зменшив без заяви боржника і
без встановлення обставин, що мають
істотне значення. З цих підстав
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу
ОСОБА_3 в інтересах та за довіреністю
ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 09 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 19 грудня 2013 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції. Ухвала оскарженню не
підлягає.Головуючий:
Макарчук М.А. Судді:

Маляренко А.В.

Леванчук А.О.

Мазур Л.М.

Нагорняк В.А