АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Братасюк В.М. Провадження №
22-ц/789/435/14 Доповідач - Щавурська
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючої - Щавурської Н.Б.

суддів - Фащевської Н. Є.,
Ходоровського М. В.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1 та її
представника адвоката ОСОБА_2, позивача
ОСОБА_3 та її представника адвоката
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 04 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя
особа ОСОБА_6 про визнання особи такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням, зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням та вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
квартирою, що на АДРЕСА_1. В
обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що рішенням
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради їй надано статус дитини
позбавленої батьківського піклування
з одночасним закріпленням житлової
площі за адресою АДРЕСА_1. Після смерті
батьків, з 2011 року вона з бабусею, котра
була її офіційним опікуном проводять
ремонтні роботи в квартирі, оплачують
комунальні послуги. Відповідачі (її
зведені сестри), хоча й мають місце
реєстрації проживання за зазначеною
адресою, без поважних причин понад пів
року у даній квартирі не проживають, не
вносять коштів на утримання житла, про
стан квартири не турбуються. На
підставі ст.ст.71, 72 ЖК України просила
визнати ОСОБА_1, ОСОБА_5 такими, що
втратили право користування житлом.

Відповідач ОСОБА_1 звернулася з
зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
спірною квартирою та вселення,
посилаючись на те, що позивач з бабусею
поміняли вхідні замки та перешкоджають
їй вселитися в квартиру за
вищезгаданою адресою.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 04 лютого 2014 року позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя особа
ОСОБА_6 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням задоволено.

Ухвалено визнати ОСОБА_1, ОСОБА_5
такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням -
квартирою за адресою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 сплачені судові витрати в сумі
114 грн. 70 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про усунення перешкод в користуванні
житловим приміщенням та вселення в
квартиру за адресою АДРЕСА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду і
ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 відмовити,
зустрічний позов задовольнити,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

На думку апелянта, при ухваленні
рішення судом не враховано наявність у
неї поважних причин непроживання в
спірній квартирі, такі як хвороба
матері та перебування на її утриманні
малолітньої дитини. Крім цього, вважає,
що судом необгрунтовано відмовлено їй
в дослідженні доказів, що могли мати
значення для справи, і зокрема, у допиті
свідка ОСОБА_8; порушено порядок
залучення до участі у справі третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог. Також, стверджує, що акти,
складені комісією ПП "Східний масив"
від 06.09.2011 року та від 20.11.2013 року не
можуть бути належними і допустимими
доказами з підстав наявності у них
недостовірної інформації щодо
проживання в спірній квартирі брата
позивача ОСОБА_9

У судовому засіданні апелянт
ОСОБА_1 та її представник адвокат
ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу,
просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та її представник
адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні
апеляційної скарги не визнали,
вважають рішення суду першої інстанції
законним і обгрунтованим, таким, що
скасуванню не підлягає.

Відповідач ОСОБА_5, третя особа
ОСОБА_6, будучи належним чином
повідомленими про час і місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання жодного разу не з'явилися:
третя особа ОСОБА_6 - у зв'язку з
перебуванням в місцях позбавлення
волі, відповідач ОСОБА_5 - з невідомих
причин. З врахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України, а також наявних у справі
письмових пояснень ОСОБА_6 з приводу
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає за можливе проведення
апеляційного розгляду справи у
відсутності сторін, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення апелянта,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
ознайомившись з матеріалами справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга до задоволення не
підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, суд першої інстанції
виходив із того, що ОСОБА_1, починаючи з
2011 року без поважних причин не
проживала у спірній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням та вселення виходив з
недоведеності позовних вимог.

З такими висновками суду слід
погодитись, оскільки вони достатньо
мотивовані, відповідають нормам
матеріального та процесуального права
та грунтуються на матеріалах справи.

Так, судом установлено, що
рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 07.12.2008 року у справі за №
2-5188/08, ОСОБА_10 позбавлено батьківських
прав стосовно доньки ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та призначено опікуном
дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (бабусю
позивача ОСОБА_3) (а.с.4).

Батько позивача, ОСОБА_9, помер
ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.12).

Рішенням Виконавчого комітету
Тернопільської міської ради від 14.01.2009
року за № 9, ОСОБА_3 надано статус
дитини, позбавленої батьківського
піклування та закріплено за нею
житлову площу за адресою АДРЕСА_1
(а.с.5-7).

Мати позивача за первісним позовом,
ОСОБА_10, померла 11.04.2011 року (а.с.13).

Позивач ОСОБА_3 зареєстрована та має
місце проживання у квартирі за адресою
АДРЕСА_1, що є неприватизованою,
власником особового рахунку був батько
ОСОБА_9 Також, в даній квартирі з 1996 року
мають зареєстроване місце проживання
ОСОБА_6 (брат) позивача, та її зведені
сестри: ОСОБА_1, ОСОБА_5 (а.с.8).

Брат позивача за первісним позовом,
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, відбуває
призначене вироком суду покарання в
виді позбавлення волі у КВК -41
відділення 8 в с.Токмачик Івано -
Франківської області.

Актом, складеним 06.09.2011 року комісією в
складі заступника директора ПП
«Східний масив» та майстрів ПП
«Східний масив» стверджується, що за
адресою АДРЕСА_1, зареєстровані, але не
проживають громадяни ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_4 - з 2001 року, та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_4 - з 2003 року.

Також, як встановлено з пояснень
сторін, з 1988 року відповідач ОСОБА_1, ще
будучи неповнолітньою, проживала в
сім'ї ОСОБА_11, а після одруження з 2007-2008
р.р. разом з чоловіком і дитиною
винаймали квартиру у
м.Новодністровську Сокирянського
району Чернівецької області (де дитина
відвідувала дитячий садок).

Особливістю договору найму
житлового приміщення відповідно ч.1
ст.64 ЖК України, є те, що поряд з
наймачем члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним, мають усі права
і несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму житлового приміщення,
тобто наймач на ім'я якого видано ордер,
і з яким укладено договір найму
житлового приміщення, не має ніяких
переваг перед членами сім'ї.

Частина друга ст.64 ЖК України визначає
коло членів сім'ї наймача, до яких
відносить іншого з подружжя, їх дітей
та батьків.

При тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести місяців
(ч.1 ст. 71 ЖК України).

Згідно ч.2 ст. 71 ЖК України, якщо наймач
або члени його сім'ї були відсутні з
поважних причин понад шість місяців,
цей строк за заявою відсутнього може
бути продовжено наймодавцем, а в разі
спору судом.

Диспозиція ст.71 ЖК України побудована
такими чином, що її зміст щодо
наявності підстав для визнання наймача
або членів його сім'ї такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням в разі відсутності понад
шість місяців, носить безумовний
характер. Наймач та члени його сім'ї
мають лише право, за наявності поважних
причин відсутності за місцем
реєстрації проживання, просити
наймодавця продовжити цей строк.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, проводиться в
судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у пункті 10 своєї постанови
№ 2 від 12.04.1985 року, у справах про
визнання наймача або члена його сім'ї
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням (ст. 71 Житлового
кодексу України), необхідно з'ясовувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Встановивши відсутність у ОСОБА_1,
починаючи з квітня 2011 року, будь-яких
поважних причин непроживання у
квартирі за адресою АДРЕСА_1, а також
недоведеність позивачем факту чинення
відповідачем перешкод у проживанні в
даній квартирі, суд першої інстанції,
на думку колегії суддів, прийшов до
вірного висновку про наявність
правових підстав для задоволення
первісного позову та відмову у
зустрічному позові.

При цьому, ні періодичне відвідування
за час проживання ОСОБА_1 у
Чернівецькій області бабусі ОСОБА_11 та
сестри ОСОБА_3 (позивача) у м.Тернополі
(за обставин, що будь-які особисті речі
сім'ї відповідача ОСОБА_1 в спірній
квартирі відсутні), ні те, що відповідач
протягом усього часу непроживання лише
один раз цікавилась у ЖЕКу, чи потрібно
оплачувати квартплату (за обставин
невиконання нею обов'язку щодо
утримання житла, передбаченого ст.64 ЖК
України, про що свідчить факт
відсутності у неї відповідних
квитанцій про оплату комунальних
послуг), на думку колегії суддів, не
можуть свідчити про наміри ОСОБА_1 на
проживання у спірній квартирі.

З підстав недоведеності відповідачем
належними та допустимими доказами
фактів створення ОСОБА_3 та її бабусею
перешкод в користуванні спірною
квартирою (про що, зокрема, могли б
свідчити факти звернення відповідача
за захистом порушеного права до
відповідних установ чи вчинення
будь-яких активних дій, спрямованих на
вселення, до моменту звернення з
позовом ОСОБА_3) колегія суддів
погоджується з висновками суду і в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про усунення перешкод в
користуванні квартирою і вселення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в
частині неврахування судом наявності у
неї поважних причин непроживання у
спірній квартирі, і зокрема, тієї
обставини, що її покійна мати хворіла
туберкульозом, в зв'язку з чим вона, не
провівши дезинфекції, не могла
повернутись проживати в квартиру
колегія суддів вважає безпідставними
виходячи з того, що апелянтом не надано
жодних належних та допустимих доказів,
які б свідчили про факт намагання нею
(починаючи з часу смерті матері, тобто з
2011 року) провести дезинфекцію та
перешкоджання позивачем чи її бабусею
у проведенні такої. Натомість, з
пояснень сторін, даних як в суді першої
інстанції, так і в ході апеляційного
розгляду справи, встановлено, що саме
бабуся позивача проводила таку
дезинфекцію квартири ще у 2011 році після
смерті матері сторін по справі.

Не заслуговують на увагу й твердження
апелянта в частині неможливості
проведення дезинфекції раніше через
наявність поважних причин (знаходження
в неї на утриманні малолітньої дитини)
з тих підстав, що, на думку колегії
суддів, наявність на утриманні ОСОБА_1
на день смерті матері трирічної доньки,
не може бути поважною причиною
неможливості проведення дезинфекції
відповідними службами, а обставини, що
склалися не вимагали проведення такої
дезинфекції ОСОБА_1 особисто.

Твердження апелянта щодо відсутності у
неї будь-якого іншого житла колегія
суддів вважає необгрунтованими,
оскільки закон (ст.ст.71, 72 ЖК України) не
пов'язує позбавлення особи права
користування житловим приміщенням з
наявністю чи відсутністю у неї іншого
житла.

Доводи апеляційної скарги стосовно
неналежності та недопустимості
доказів - актів, складених комісією ПП
"Східний масив" від 06.09.2011 року і від
20.11.2013 року з підстав наявності у них
недостовірної інформації щодо
проживання в спірній квартирі брата
позивача ОСОБА_9 на увагу колегії
суддів не заслуговують, оскільки не
стосуються особи самого апелянта, в
зв'язку з чим не мають жодного
правового значення для вирішення
питання щодо проживання чи не
проживання у спірній квартирі ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги з приводу
порушення судом норм процесуального
права, і зокрема порядку залучення до
участі в справі третіх осіб (ОСОБА_6 без
згоди останнього), на увагу колегії
суддів не заслуговують, оскільки
вказане порушення не є істотним, що
тягне за собою обов'язкове скасування
рішення суду в розумінні п.4 ч.1 ст.309 ЦПК
України і на висновки суду у даній
справі не впливає. Крім цього,
матеріали справи містять письмові
пояснення третьої особи ОСОБА_6, де
висловлена його чітка позиція стосовно
як позовних вимог ОСОБА_3, які він
підтримав повністю, так і небажання
особисто пред'являти позов (а.с.61).

Таким чином, доводи апеляційної
скарги, висновків суду першої
інстанції не спростовують; рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування з
мотивів, наведених в апеляційній
скарзі, немає.

У відповідності до ч.1 ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Виходячи з вищенаведеного,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 04 лютого 2014 року ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права і скасуванню не
підлягає.

Керуючись ст.ст.305 ч.2, 307 ч.1 п.1, 308
ч.1; 313 ч.1, 314 ч.1 п.1, 315 ч.ч.1,2; 317 ч.1, 319 ч.1, 324
ч.1 п.1, 325 ч.1 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 04 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Н.Б. Щавурська