У Х В А Л А

Іменем України

29 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Собослой Г.Г.,

суддів: Бондаренка Ю.О., Мацунич М.В.,

при секретарі - Чейпеш С.І.,

з участю - ОСОБА_1 та його представника
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
18 липня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поновлення на
роботі, стягнення заробітку за час
вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернувся в
суд із даним позовом, мотивуючи тим, що
у вересні 2005 року уклав трудовий
договір з приватним підприємцем ОСОБА_3
і працював водієм. У зв'язку з тим, що 05
вересня 2005 року він скоїв
дорожньо-транспортну пригоду
відповідач відсторонив його від роботи
на час ремонту автомобіля.

У 2008 році позивач працював водієм на
автомобілі «Івеко» р.н. НОМЕР_1, що
стверджується товарно-транспортною
накладною. З 12 січня 2009 року по 15 січня
2009 року хворів амбулаторно, про що
повідомив підприємця. Надалі
продовжував лікуватися з 16 січня по 05
лютого 2009 року, що підтверджується
листом непрацездатності. Звертався до
ОСОБА_3 із вимогами надати відпустку за
три роки роботи, однак відповіді не
отримав.

05 листопада 2009 року позивач прийшов на
роботу і його ознайомили з наказом про
звільнення з роботи за власним
бажанням. Позивачу була виплачена
мінімальна заробітна плата за певний
період, хоча з водієм ОСОБА_4 отримували
однакову заробітну плату по 1500 грн. в
місяць. Заяву про звільнення з роботи
за власним бажанням не подавав і з 12
січня 2009 року хворів. Відповідач
звільнив його з роботи не отримавши
пояснення про відсутність на роботі з
12.01.2009 року по 05.02.2009 рік, під час хвороби
і в односторонньому порядку розірвав
трудовий договір, хоча заяву про
звільнення не подавав.

Відповідач відмовився виплатити
заробітну плату із 12 вересня 2008 року по
12 січня 2009 рік, надати довідку про
середньомісячну заробітну плату за цей
період, копію наказу.

Посилаючись на вказані обставини
просив поновити його на роботі водієм,
стягнути з відповідача середній
заробіток за період з 13 січня 2009 року по
день поновлення на роботі, виплатити
кошти за невикористану відпустку за 2008
- 2009 роки, стягнути заробітну плату за
період із 12 вересня 2008 року по 03 лютого
2013 року та моральну шкоду в розмірі 5000
грн.

Заочним рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 18 липня 2013 року
позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з
13 січня 2009 року з посади водія за ст. 38
КЗпП України за власним бажанням.

Вважати ОСОБА_1 звільненим з роботи з 23
квітня 2013 року з посади водія - фізичної
особи підприємця ОСОБА_3 за ч.1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку з ліквідацією
підприємства.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 16206
грн. 66 коп. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу з 13 січня 2009 року по
23 квітня 2013 року і 5000 грн. моральної
шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 229
грн. 40 коп. судового збору.

Рішення в частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
один місяць допущено до негайного
виконання.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду, як таке, що
постановлене з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
оскільки підстав передбачених чинним
законодавством для задоволення
позовних вимог відсутні.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його
представника ОСОБА_2, які просять
рішення суду залишити без змін,
перевіривши матеріали справи, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню із наступних
підстав.

Встановлено, що 28 вересня 2005 року між
фізичною особою - підприємством ОСОБА_3
та ОСОБА_1 був укладений трудовий
договір, відповідно до якого
відповідач зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю та угодою
сторін, а ОСОБА_1 зобов'язується
виконувати роботу водія та здійснювати
вантажні перевезення в Україні та за її
межами на умовах, визначених угодою
сторін з підляганням внутрішньому
трудовому розпорядку.

Даний договір зареєстрований
Ужгородським міським центром
зайнятості 28 вересня 2005 року.

Стаття 38 КЗпП України передбачає, що
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Наказом № 3 від 13 січня 2009 року ОСОБА_1
був звільнений з роботи за власним
бажанням з 13 січня 2009 року у зв'язку з
відсутністю на роботі з 18 вересні 2008
року по 12 січня 2009 року без поважних
причин та неодноразовими зауваженнями
та попередженнями відносно роботи.

Трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин (п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП
України).

Акти про невихід на роботу ОСОБА_1 з 18
вересня 2008 року по 30 вересня 2008 року, з 01
жовтня 2008 року по 31 жовтня 2008 року, з 01
листопада 2008 року по 30 листопада 2008
року, з 01 грудня 2008 року по 31 грудня 2008
року, з 01 січня 2009 року по 12 січня 2009
року, що підтверджується відповідними
актами, складеними 30 вересня 2008 року, 31
жовтня 2008 року, 30 листопада 2008 року, 31
грудня 2008 року, 12 січня 2009 року складені
одноразово в кінці місяця, тому такі не
можуть підтверджувати про невихід на
роботу працівника протягом всього
місяця.

У відповідності до ч.3 ст. 40 КЗпП
України, не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Наказом Міністерства охорони здоров'я
України № 455 від 13 листопада 2001 року
була затверджена «Інструкція про
порядок видачі документів, що
засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян» розроблена
відповідно до страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами зумовленими народженням та
похованням та визначає порядок і умови
видачі, продовження та обліку
документів, що засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян, здійснення
контролю за правильністю їх видачі.

Відповідно до п.1.1 цієї Інструкції
тимчасова непрацездатність
працівників засвідчується листком
непрацездатності.

Згідно з п.1.2. зазначеної Інструкції,
видача інших документів про тимчасову
непрацездатність забороняється, крім
випадків, обумовлених п.п. 1.14, 2.7, 2.16, 2.17,
2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Пунктом 2.19 передбачено, що особам, які
самостійно звернулися по
консультативну допомогу, видається
довідка довільної форми за підписом
лікуючого лікаря, засвідченим печаткою
лікувально-профілактичного закладу, з
обов'язковим зазначенням часу
проведеної консультації.

З довідки Ужгородської відділової
клінічної лікарні від 15 січня 2009 року,
виданої ОСОБА_1 вбачається, що він
знаходився на амбулаторному лікуванні
у терапевта з 12 січня 2009 року по 15 січня
2009 року з діагнозом гострий бронхіт.

Таким чином, надаючи належну правову
оцінку наказу про звільнення ОСОБА_1 з
роботи, судова колегія констатує, що
позивач заяву на звільнення за власним
бажанням не подавав відповідачу,
звільнення позивача проведено під час
його непрацездатності, і акти складені
одноразово в кінці місяця не можуть
підтверджувати невихід на роботу
працівника протягом всього місяця і
звільнення проведено з порушенням
чинного трудового законодавства.

У відповідності до ч.1, 2, 3 ст. 235 КЗпП
України у разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більш як за один рік. Якщо заява
про поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причин
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадку, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган який
розглядає трудовий спір, зобов'язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону. Якщо
неправильне формулювання причин
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 240-1 КЗпП України, у разі, коли
працівника звільнено без законної
підстави або з порушенням
встановленого порядку, але поновлення
його на попередній роботі неможливе
внаслідок ліквідації підприємства,
установи, організації, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов'язує
ліквідаційну комісію або власника
(орган, уповноважений управляти майном
ліквідованого підприємства, установи,
організації, а у відповідних випадках -
правонаступника), виплатити
працівникові заробітну плату за весь
час вимушеного прогулу. Одночасно
орган, який розглядає трудовий спір,
визнає працівника таким, якого було
звільнено за пунктом статті 40 цього
Кодексу.

З витягу Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців станом на 11.07.2013 року
державну реєстрацію фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 припинено в зв'язку з
власним рішенням, і дата державної
реєстрації припинена 23.04.2013 року.

За таких обставин, суд першої інстанції
з урахуванням вищезазначених положень
закону обґрунтовано вважав, що
звільнення ОСОБА_1 проведено з
порушенням вимог трудового
законодавства і визнав позивача
звільненим з 23.04.2013 року з посади водія
приватного підприємця ОСОБА_3 на
підставі п.1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку
з ліквідацією підприємства та стягнув
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

При задоволенні позовних вимог у
частині стягнення моральної шкоди, суд
першої інстанції визначив розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди з урахуванням характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних, тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості можливості, відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин,
зокрема, враховуючи стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану і
виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Рішення суду є законним та
обґрунтованим і підстав для його зміни
чи скасування не має.

Доводи апеляційної скарги, судова
колегія до уваги не приймає, так як вони
не ґрунтуються на вимогах закону та
фактичних обставинах справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України,
судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 18 липня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду

Закарпатської області
Собослой Г.Г.