Справа № 175/713/14-ц
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2014 pоку Дніпропетровський
районний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - судді Борисова С.А.,

при секретарі Єльшиній А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в сел. Ювілейне цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із
вищевказаним позовом, посилаючись на
те, що 24 лютого 1998 року було розірвано
шлюб з відповідачкою. Під час
перебування у шлюбних відносинах
ОСОБА_2 у 1986 року, як працівник
Дніпропетровського машинобудівного
заводу, було надано у користування
земельну ділянку НОМЕР_1 садівничого
товариства «Рассвет» ДМЗ у селі
Сурсько-Литовське. Вважає дане майно
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та просить поділити
майно, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на
праві спільної сумісної власності,
шляхом залишення за ОСОБА_1 права
користування земельною ділянкою
НОМЕР_1 СТ «Рассвет» ДМЗ у селі
Сурсько-Литовське Дніпропетровського
району Дніпропетровської області.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала та просила
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов наступного.

Встановлено, що сторони 24 лютого 1998
року було розірвано шлюб.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю, майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з них
(ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю).

Згідно із ст. 25 Кодексу про шлюб та сім'ю
якщо майно, яке було власністю одного
з подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого
з подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб
та сім'ю для вимоги про поділ майна, яке
є спільною сумісною власністю
розведеного подружжя, встановлюється
трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.2 ст.60 СК України діє
презумпція права спільної сумісної
власності подружжя на речі, придбані
ним за час шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. Будь-яких домовленостей між
сторонами судом встановлено не було.

Згідно із ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди виникають з моменту
державної реєстрації цих прав та
посвідчується: державним актом;
цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки;
свідоцтвом про право на спадщину.

Позивачем в порушення частин 1, 4 ст.60
ЦПК України не надано суду доказів
того, що строк позовної давності ним
порушено з поважних причин та
документів, які підтверджують право
власності ОСОБА_2 на спірне майно, а
саме: земельну ділянку НОМЕР_1
садівничого товариства «Рассвет» ДМЗ у
селі Сурсько-Литовське.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги
позивача не можна визнати
обґрунтованими, а тому вони
задоволенню не підлягають.

Оскільки позивачу було відмовлено у
задоволенні позову а судовий збір
позивачем було сплачено при подачі
позову, суд приходить до висновку про
те, що витрати по сплаті судового збору
покласти на позивача ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 26, 59, 60, 61, 212, 215, 214
ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Дніпропетровський районний суд шляхом
подачі в десятиденний строк з дня його
проголошення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя С.А. Борисов