АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1136/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 46 Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
Скіць М. І. УХВАЛА
23 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоСкіць М. І. суддівОхріменко
Н. І. , Качан О. В. при секретаріРибасюк
О.С. з участю адвоката
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на
рішення Черкаського районного суду
Черкаської області від 13 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_9 про визнання спільної сумісної
власності подружжя, поділ майна
подружжя, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року ОСОБА_7 звернулась до
суд з позовом до ОСОБА_9 про розірвання
шлюбу, визнання спільної сумісної
власності подружжя, поділ майна
подружжя, посилаючись на те, що з червня
2002 року вона проживала однією сім'єю з
відповідачем. 26 листопада 2011 року вони
офіційно зареєстрували шлюб. На даний
час шлюбні стосунки між ними фактично
припинені, спільне господарство не
ведеться, тому позивач бажає
розлучитися.

Крім того, за час спільного проживання
однією сім'єю ними було набуте спільне
майно, а саме: житловий будинок в
АДРЕСА_1 автомобіль Фольксваген Бора
д.н.з НОМЕР_1 та інше майно домашнього
вжитку згідно переліку.

ОСОБА_7 просила визнати вказане майно
спільною сумісною власністю подружжя,
визнати за нею право власності на 1/2
частину вище вказаного майна.

Ухвалою Черкаського районного суду
Черкаської області від 12 березня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_7 в частині
розірвання шлюбу залишені судом без
розгляду.

В ході судового розгляду позивач
зменшила позовні вимоги, вказавши, що
майно набуте сторонами з 26 листопада 2011
року розділене сторонами в
добровільному порядку і просила суд
визнати спільною сумісною власністю
подружжя житловий будинок в в АДРЕСА_1
автомобіль Фольксваген Бора д.н.з
НОМЕР_1 та визнати за нею право
власності на 1/2 частину вказаного
майна.

Рішенням Черкаського районного суду
Черкаської області від 13 березня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_7 - ОСОБА_8, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог
заявлених в суді першої інстанції
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення місцевого
суду відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог місцевий
суд виходив з того, що позивачкою не
доведено за допомогою належних і
допустимих доказів, що з червня 2002 року
і до реєстрації шлюбу в 2011 році між нею
і відповідачем існували стосунки, що
притаманні подружжю, тобто спільне
проживання, спільне ведення домашнього
господарства і наявність спільного
бюджету.

Статтею 15 ЦК України передбачено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа також має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене,
невизнане або оспорюване право чи
цивільний інтерес, саме вони є
підставою для звернення особи за
захистом свого права із застосуванням
відповідного способу захисту. Такі
способи захисту передбачені статтею 16
ЦК України.

Підстава позову визначається нормами
закону, який підлягає застосуванню.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_7
зазначала, що вона з червня 2002 року
проживала однією сім'єю з відповідачем,
а 26.11. 2011 року вони офіційно
зареєстрували шлюб.

Зазначала, що в період спільного
проживання та ведення спільного
господарства було фактично побудовано
житловий будинок та придбано
автомобіль і відповідно вона має право
на 12 частину зазначеного майна.

В межах даної справи позовна вимога про
встановлення факту перебування з
відповідачем у фактичних шлюбних
відносинах позивачем не заявлялась.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10, частин 1, 4 ст.
60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За положеннями чч. 1, 2 ст. 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу,
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Разом з тим згідно із ст. 74 СК України
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення гл. 8 цього Кодексу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року N 11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" роз'яснено,
що при застосуванні ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України
слід виходити з того, що указана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України факт
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу може бути встановлений
у судовому порядку.

За змістом наведених вище норм, правові
наслідки встановлення факту
проживання чоловіка та жінки однією
сім'єю без шлюбу, так і встановлення
належності їм майна на праві спільної
сумісної власності на підставі статті
74 СК України пов'язується виключно з
набранням законної сили рішенням суду,
яким такі юридичні факти встановлені.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як
ст. 60 СК України презюмує, що майно,
набуте під час шлюбу, належить
чоловікові і жінці на праві спільної
сумісної власності.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_9
зокрема зазначав, що до 07.10.2003 року він
перебував в шлюбі з ОСОБА_11 Не
заперечував, що з 2004 року мав досить
близькі стосунки з позивачкою, вони
відвідували одне одного, зустрічали
разом св»ята, однак між ними були
відсутні усталені відносини, що
притаманні подружжю. Наголошував, що
будинок ним було придбано у 1988 році під
час попереднього шлюбу. Перебудову та
реконструкцію будинку ним було
проведено в період з 2007 по 2010 роки за
власні кошти. В цей час будинок був
непридатний для проживання. З червня 2005
року по червень 2011 року він мешкав в м.
Києві у свого сина і звичайно часто
приїздив в с. Руська Поляна для
проведення будівельних робіт і
відвідував позивачку. Автомобіль також
було придбано у 2007 році.

Зазначав, що дійсно деякі речі
домашнього вжитку, зокрема побутову
техніку та меблі було придбано після
реєстрації шлюбу з позивачкою і
фактично остання стала проживати разом
з ним лише після реєстрації шлюбу.
Майно домашнього вжитку вини поділили
добровільно.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_7 в частині
визнання нерухомого майна об'єктом
права спільної сумісної власності та
поділу майна подружжя, ураховуючи, що
встановлення факту проживання однією
сім'єю та встановлення належності
сторонам майна на праві спільної
сумісної власності на підставі ст. 74 СК
України пов'язується з набранням
законної сили рішення суду, яким такі
юридичні факти встановлені.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

На підставі наведених норм
законодавства колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення, повно і всебічно з'ясував
обставини справи, правильно визначив
характер правовідносин між сторонами,
належним чином мотивував свої
висновки. Рішення суду першої
інстанції є правильним та таким, що
ухвалено з дотримання норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дав обґрунтовану оцінку
доводам сторін, застосував відповідний
матеріальний закон і ухвалив законне і
обґрунтоване рішення, а доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують і не дають підстав
вважати, що при ухваленні рішення судом
першої інстанції неповно з»ясовані
обставини справи та неправильно
застосовано норми матеріального і
процесуального права, що є
обов»язковою підставою для скасування
рішення відповідно до приписів ст. 309
ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7
- ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Черкаського районного суду
Черкаської області від 13 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_9 про визнання спільної сумісної
власності подружжя, поділ майна
подружжя - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
однак може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :