Справа №592/2179/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Алфьоров А. М.Номер
провадження 22-ц/788/1023/14 Суддя-доповідач -
Кононенко О. Ю. Категорія - 26
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Кононенко О. Ю.,

суддів - Білецького О. М., Бойка В. Б.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційні
скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та
ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе»

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 28 квітня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе»,
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Суми про
стягнення моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 28 квітня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе» на
користь ОСОБА_3 8000 грн. на відшкодування
моральної шкоди та в дохід держави
судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись
на незаконність і необґрунтованість
рішення, ухваленого з невірним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, неповноту
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення суду змінити,
задовольнивши вимоги про стягнення з
відділення ВДФСНВ в м. Суми 8000 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я.

При цьому зазначає, що при визначенні
розміру відшкодування моральної шкоди
судом не достатньо оцінені та не
враховані характер і обсяг моральних
та фізичних страждань, стан здоров'я
позивача, незворотність фізіологічних
процесів.

Вказує, що суд першої інстанції повинен
був стягнути моральну шкоду з
відділення ВДФСНВ в м. Суми за
профзахворювання, по яким вперше
встановлено стійку втрату
працездатності у 2003 році, а з
роботодавця стягнути цю шкоду за
профзахворювання, стійка втрата
працездатності за які вперше
встановлена у 2009 році.

Стверджує, що стягнення моральної
шкоди в сумі 8000 грн. лише з товариства
не повністю компенсує розмір та
ступінь моральних страждань позивача.

В апеляційній скарзі ПАТ «СМНВО ім.
М.В.Фрунзе», посилаючись на
незаконність і необґрунтованість
рішення, ухваленого з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
неповноту з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову позивачу у задоволенні позову.

При цьому зазначає, що позивач був
повідомлений про шкідливі умови праці
на його робочому місці, усвідомлював
можливі негативні наслідки для свого
здоров'я, а тому в повній мірі повинен
нести солідарну відповідальність за їх
настання, однак суд при ухваленні
рішення вищевказані обставини не взяв
до уваги.

Вважає, що відсутні законні
підстави для покладення на Товариство
відповідальності за спричинення
позивачу моральної шкоди. Крім того,
вказує, що судом безпідставно не
застосовано позовну давність.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
який підтримав доводи своєї
апеляційної скарги, заперечував проти
скарги ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе»,
представників відповідачів: ПАТ «СМНВО
ім. М.В.Фрунзе» - Грек В.В. та відділення
ВДФСНВ в м. Суми - Сай С.В., які
підтримали доводи скарги ПАТ «СМНВО ім.
М.В.Фрунзе» та заперечували проти
доводів скарги представника ОСОБА_3,
вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 з 03 грудня 1981 року по 10 квітня 2009
року перебував у трудових відносинах з
ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе». 15 квітня 2009
року позивач звільнений за власним
бажанням у зв'язку із виходом на пенсію
(а.с. 6-7).

Згідно з актом № 29 розслідування
професійного захворювання від 17
березня 2003 року, позивачу встановлено
основний діагноз: нейросенсорна
туговухість зі значним зниженням слуху
ІІІ ст. професійного характеру -
основний діагноз. ІХС,
атеросклеротичний кардіосклероз СН ІІ
ст., гіпертонічна хвороба ІІ ст., ДЕП
(гіпертонічна+ атеросклеротична) І-ІІ
ст. з ХНМК переважно в
вертебро-базилярному басейні. РОХП з
сенсорними порушеннями. ДОА колінного
суглобу - супутній діагноз (а.с. 9).

12 травня 2003 року у зв'язку із
вказаними професійним захворюванням
при первинному огляді МСЕК йому
встановлено 30 % стійкої втрати
професійної працездатності (а.с. 10).

Відповідно до акту № 110 розслідування
хронічного професійного захворювання
від 14 листопада 2008 року, ОСОБА_3 отримав
нові хронічні професійні захворювання
на робочому місці у зв'язку з тим, що
роботодавцем не було створено належних
умов праці на виробництві, які йому
були встановлені первинно, зокрема,
силікоз I стадії s/s, пізнє розвинення,
ускладнений ХОЗЛ II ст. у фазі нестійкої
ремісії. Емфізема легенів I ст. ЛН II ст. У
спричиненні позивачу вказаних
профзахворювань встановлено вину
роботодавця (а.с. 12).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК
від 03 березня 2009 року, при повторному
огляді ступінь стійкої втрати
професійної працездатності ОСОБА_3
склала 80 % та йому встановлено другу
групу інвалідності безтерміново (а.с.
13).

У зв'язку з виникненням
профзахворювання у позивача
порушилися нормальні життєві зв'язки,
він постійно хворіє, має значні
обмеження в життєдіяльності, звичках,
бажаннях, що вимагає від нього
додаткових зусиль по організації його
життя і веде до нових переживань.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що у зв'язку з
тим, що ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе» не
створило належних умов праці, позивач
отримав хронічне професійне
захворювання, внаслідок чого він
зазнав моральної шкоди. Відмовляючи у
задоволенні позовних вимог щодо
відшкодування моральної шкоди до
відділення ВДФСНВ в м. Суми, місцевий
суд виходив з недоведеності позивачем
цих вимог.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду, що факт спричинення
позивачу моральної шкоди у зв'язку з
ушкодженням здоров'я під час виконання
трудових обов'язків, є доведеним.

Як вбачається з акту огляду МСЕК № 1285
від 12 травня 2003 року позивачу первинно
встановлено 30 % стійкої втрати
професійної працездатності (а.с. 21-24).
Вказаний відсоток втрати професійної
працездатності ОСОБА_3 підтверджувався
при повторних оглядах 26 квітня 2004 року,
02 червня 2006 року (а.с. 25-32).

З акту огляду МСЕК № 1928 від 22
листопада 2006 року вбачається, що
позивачу вперше встановлено другу
групу інвалідності внаслідок
професійного захворювання (а.с. 33-36). 24
червня 2008 року при повторному огляді
ОСОБА_3 підтверджено другу групу
інвалідності безтерміново (а.с. 37-40).

03 березня 2009 року при повторному
огляді позивачу встановлено 80 % стійкої
втрати професійної працездатності
внаслідок професійного захворювання
(а.с. 41- 44).

Таким чином, судом першої
інстанції вірно встановлено, що
позивачу з боку роботодавця не було
забезпечено безпечних умов праці, в
результаті чого він зазнав моральних
страждань.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 23 ЦК
України моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншими ушкодженнями
здоров'я.

За змістом закону, проявом
моральної шкоди стосовно фізичної
особи є душевні страждання, яких вона
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою завдавача шкоди щодо
потерпілого. Оскільки підставою
виникнення обов'язку по відшкодуванню
моральної шкоди є правопорушення, а у
справі достовірно встановлено, що
роботодавець вчинив правопорушення
відносно позивача, тому є і моральні
страждання з приводу порушення його
прав.

Колегія суддів вважає, що
місцевий суд, вирішуючи спір, вірно
виходив з того, що позивач надав докази
завдання йому моральної шкоди в
результаті ушкодження здоров'я, довів
певний її розмір. У позовній заяві
містяться посилання на те, у чому саме
полягає завдання йому моральної шкоди
і якими доказами це підтверджується, з
яких міркувань він виходив, визначаючи
розмір моральної шкоди.

За таких обставин суд дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
підстав для притягнення роботодавця до
цивільно - правової відповідальності
та стягнення з нього коштів на
відшкодування позивачеві моральної
шкоди, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 153,
ст. 237-1 КЗпП України. Доводи
представника відповідача ПАТ «СМНВО
ім. М.В.Фрунзе» про протилежне є
безпідставними.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що при визначенні розміру
відшкодування моральної шкоди судом
першої інстанції недостатньо оцінені
та не враховані характер і обсяг
моральних та фізичних страждань, стан
його здоров'я, незворотність
фізіологічних процесів, відсутнє
обгрунтування зменшення розміру
відшкодування моральної шкоди, є
безпідставними, оскільки всі ці
обставини судом враховано, в рішенні
маються відповідні обгрунтування
розміру відшкодування моральної шкоди.

Отже, на думку колегії суддів, розмір
відшкодування моральної шкоди
позивачу визначений з урахуванням
глибини фізичних та душевних страждань
останнього, ступеня вини як
роботодавця, так і самого працівника,
враховуючи принципи розумності,
виваженості та справедливості.

Твердження позивача про те, що суд
першої інстанції повинен був стягнути
моральну шкоду з відділення ВДФСНВ в м.
Суми за профзахворювання, по яким
вперше встановлено стійку втрату
працездатності у 2003 році, не
заслуговують на увагу.

Законом України № 717-У від 23 лютого
2007 року внесено зміни до абзацу 4 статті
1, виключено підпункт «е» пункту 1
частини 1 статті 21, частину 3 статті 28,
частину 3 статті 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», якими встановлено, що
виниклі правовідносини (після 20
березня 2007 року) регулюються ст. ст. 153,
237-1 КЗпП України, і обов'язок по
відшкодуванню заподіяної працівнику
моральної шкоди внаслідок ушкодження
здоров'я через неналежні умови праці
покладено на роботодавця або
уповноважений ним орган.

Оскільки на час встановлення
позивачу професійних захворювань:
силікоз I стадії s/s, пізнє розвинення,
ускладнений ХОЗЛ II ст. у фазі нестійкої
ремісії. Емфізема легенів I ст. ЛН II ст.
вперше у листопаді 2008 року, обов'язок по
відшкодуванню моральної шкоди був
покладений законом на роботодавця,
відсутні законні підстави для
стягнення відшкодування моральної
шкоди з відділення ВДФСНВ в м. Суми.

Доводи відповідача ПАТ «СМНВО ім.
М.В.Фрунзе» про те, що при ухваленні
рішення судом першої інстанції не було
взято до уваги ту обставину, що позивач
усвідомлював можливі негативні
наслідки для свого здоров'я під час
роботи, не відповідають матеріалам
справи, оскільки в рішенні судом було
враховано цей факт при визначенні
розміру відшкодування моральної шкоди.

Посилання ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе» на
те, що судом безпідставно не
застосовано позовну давність, не
ґрунтуються на законі.

До вимог про відшкодування моральної
шкоди у випадках, передбачених
трудовим законодавством, дійсно
застосовується тримісячний строк
звернення до суду (ст. 233 КЗпП України), а
не строк позовної давності. Однак, у цій
справі позивач звернувся до суду за
захистом свого порушеного особистого
немайнового права, а саме - порушення
права на життя та на охорону здоров'я у
процесі його трудової діяльності.

У КЗпП України стаття 173 є бланкетною
(відсилочною), у якій йдеться про те, що
шкода, заподіяна каліцтвом, або іншим
ушкодженням здоров'я на виробництві,
відшкодовується у визначеному
законодавством порядку.

Безпосередньо такий порядок
врегульований не трудовим, а цивільним
законодавством: ч.1 ст. 1167, ч. 1 ст. 1168 ЦК
України.

Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна
давність не поширюється на вимогу, що
випливає із порушення особистих
немайнових прав, крім випадків,
встановлених законом.

Це положення закону узгоджується з
роз'ясненнями п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (зі змінами і
доповненнями).

Немає застережень щодо застосування
такого строку і в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (зі змінами і
доповненнями).

Інші доводи апеляційних скарг, на думку
колегії суддів, висновків суду також не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскаржуване
рішення суду першої інстанції є
законним і обгрунтованим, відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, підстави для
його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч.1 ст. 307,
ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ПАТ «СМНВО ім. М.В.
Фрунзе» відхилити.

Рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 28 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набрала
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -