АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.

секретаря: Лисак О.А.

за участю: позивача - ОСОБА_1, його
представника - ОСОБА_2, представника
відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 05 травня 2014
року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу житлового будинку та
земельних ділянок по АДРЕСА_2.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 25
листопада 2010 року між ним та ОСОБА_4
було укладено договір купівлі-продажу,
за яким він продав відповідачу
належний йому житловий будинок, що
знаходиться за вищезазначеною адресою.

Вказував на те, що вказаний договір
було укладено ним під впливом помилки,
так як він не бажав та не погоджувався
продавати належний йому будинок та
іншого житла у нього немає. Через свій
похилий вік та поганий стан здоров'я
він не бачив який документ підписував,
а нотаріус тільки повідомила, що згідно
договору за ним довічно зберігається
житлова кімната, в якій він проживатиме
та матиме право користуватись
господарськими будівлями.

________________________________________________________________________
_____

22ц-906/14 р.
Головуючий у 1-й інстанції
Масюк Л.О.

Категорія: 20
Доповідач Литвинюк
І.М.

Після укладення спірного договору
відповідач ОСОБА_4 та його родина
належно ставилися до нього, допомагали
у всьому, вони вели спільне
господарство, однак восени 2013 року їх
відносини погіршились, що
супроводжувалось створенням
негативних психологічних та побутових
умов спільного проживання.

Оскільки оспорюваний договір
купівлі-продажу житлового будинку було
укладено ним внаслідок помилки, так як
він вважав, що укладає договір
довічного утримання, тобто він
помилявся щодо правових наслідків
договору, просив визнати недійсним
договір купівлі-продажу житлового
будинку від 25 листопада 2010 року.

Про укладення договорів
купівлі-продажу земельних ділянок від
25 листопада 2010 року, які відносяться до
житлового будинку, йому взагалі не було
відомо, тому просив визнати недійсними
також договори купівлі-продажу
земельних ділянок, укладені між ним та
ОСОБА_4 25 листопада 2010 року.

Рішенням Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 05 травня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення позивач ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Вважає рішення суду першої
інстанції необґрунтованим та таким, що
не відповідає фактичним обставинам
справи, а тому є незаконним.

Посилається на те, що при укладанні
договору він мав на меті укладення із
відповідачем договору довічного
утримання, помиляючись щодо обставин,
які мають істотне значення, а саме щодо
прав та обов'язків сторін. Умова
договору щодо його довічного
проживання в будинку та право
користування всіма будівлями та
приміщеннями господарства надавала
йому впевненості, що він укладає саме
договір довічного утримання.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
законні права та інтереси позивача
укладанням оспорюваних договорів не
порушені, оскільки жодних доказів щодо
укладання спірних договорів
купівлі-продажу житлового будинку та
земельних ділянок від 25 листопада 2010
року під впливом помилки позивачем не
надано.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
апеляційного суду.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу житлового будинку
(квартири) укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Судом першої інстанції та
матеріалами справи встановлено, що 25
листопада 2010 року між позивачем ОСОБА_1
та відповідачем ОСОБА_4 був укладений
договір купівлі-продажу житлового
будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Кіцманського районного нотаріального
округу Чернівецької області ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 2257.

Відповідно до п.п. 6, 7 спірного
договору купівлі-продажу житлового
будинку встановлено сервітут, за яким
ОСОБА_1 має право довічного
користування житловою кімнатою 1-3
площею 19,10 кв.м у житловому будинку
(літ.А) та підсобними приміщеннями, що
розташовані в АДРЕСА_2. Сторони
домовились, що сервітут встановлюється
безкоштовно та не підлягає відчуженню.

Також встановлено, що за
договорами купівлі-продажу земельних
ділянок від 25 листопада 2010 року, що
посвідчені приватним нотаріусом
Кіцманського районного нотаріального
округу Чернівецької області ОСОБА_5 та
зареєстровані в реєстрі за № 2259 та за №
2261, позивач ОСОБА_1 продав відповідачу
ОСОБА_4 належні йому земельну ділянку
площею 0,1000 га, цільове призначення якої
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарський будівель
та спору, та земельну ділянку площею
0,0083 га, цільове призначення - для
ведення особистого селянського
господарства.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог та на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст.
60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду та
обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_1 зазначав, що укладання спірного
договору купівлі-продажу житлового
будинку протирічить його бажанню,
оскільки він мав на меті укладення з
ОСОБА_4 договору довічного утримання та
уклавши фактично договір
купівлі-продажу, помилявся щодо
обставин, які мають істотне значення,
юридичної природи правочину, прав та
обов'язків сторін за цим договором.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, частинами першою, третьою,
п'ятою статті 203 ЦК України передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

За приписами ст. 229 ЦК України,
якщо особа, яка вчинила правочин
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Постановою Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним (п. 19).

Під помилкою слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета чи інших істотних
умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, при відсутності якого
за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

Тобто, на підтвердження своїх
вимог про визнання правочину недійсним
особа повинна довести, що така помилка
дійсно мала місце і вона має істотне
значення.

Як встановлено судом, спірний
договір купівлі-продажу не укладався
одномоментно. Цьому передувало
зібрання ряду документів саме для
укладення договору купівлі-продажу,
позивачем було надано нотаріусу всі
необхідні документи для посвідчення
саме договорів купівлі-продажу майна,
які підтверджують бажання позивача
відчужити належне йому майно, і
спростовують його доводи про
відсутність такого волевиявлення.

Матеріалами справи також
підтверджується, що укладенню договору
купівлі-продажу житлового будинку по
АДРЕСА_2 передувала продаж ОСОБА_4
квартири АДРЕСА_1, в якій він проживав
із сім»єю, після чого відповідач разом
із сім»єю перейшли проживати у
придбаний будинок, зробили ремонт в
літній кухні та обробляли город.

Твердження позивача ОСОБА_1 про
те, що відносини між ним та ОСОБА_4
погіршилися з того часу, коли останній
відмовився надавати йому допомогу та
утримання, не є обставинами, які
свідчать про вчинення договору
внаслідок помилки, оскільки ОСОБА_4
купив у позивача житловий будинок та
земельні ділянки, а встановлений
договором сервітут свідчить про право
позивача довічно користуватися
житловою кімнатою у житловому будинку,
довічно в ній проживати та
користуватися підсобними приміщеннями
(п. 6 Договору) і не передбачає догляду.

Заперечуючи проти укладення
договору купівлі-продажу, в позовній
заяві ОСОБА_1 зазначав, що нотаріус йому
повідомила, що згідно договору за ним
довічно зберігається житлова кімната,
в якій він проживатиме та має право
користуватися господарськими
спорудами та присадибною земельною
ділянкою, що також спростовує його
доводи про помилкове укладення
договору купівлі-продажу.

Крім того, в суді апеляційної
інстанції ОСОБА_1 пояснив, що саме він
запропонував ОСОБА_4 укласти договір,
що суперечить викладеним в апеляційній
скарзі доводам про те, що родичі ОСОБА_4
запропонували йому укласти договір по
догляду. Також в судовому засіданні
позивач не міг пояснити на яких умовах
та з ким конкретно ним укладався
договір довічного утримання.

Доводи апеляційної скарги про те,
що на момент укладення спірних
договорів грошового розрахунку між
сторонами здійснено не було, належними
доказами не підтверджено, і
спростовуються п. 8 Договору
купівлі-продажу житлового будинку,
згідно з яким продавець своїм підписом
під договором підтвердив повний
розрахунок за проданий будинок і
відсутність щодо покупця будь-яких
претензій фінансового характеру. Крім
того, на дані обставини не були
посилань в позовній заяві.

З огляду на викладене, колегія
суддів вважає, що позивач ОСОБА_1
відчужив майно, яке належало йому на
праві власності, за власною волею, що
підтверджується доказами, які
містяться в матеріалах справи, яким суд
дав належну оцінку. А посилання в
апеляційній скарзі на те, що суд
безпідставно не прийняв до уваги
відсутність у позивача наміру
продавати належне йому майно та
наявність наміру на укладення
договору довічного утримання,
оформленого як договір
купівлі-продажу, є безпідставними.

Враховуючи викладене та
обставини справи, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відмови в задоволенні
позовних вимог, оскільки докази, які
містяться в матеріалах справи свідчать
про те, що змішаний договір з
елементами договору купівлі-продажу
житлового будинку та договору про
встановлення сервітуту, а також
договори купівлі-продажу земельних
ділянок були укладені між сторонами у
відповідності до вимог чинного
законодавства та за вільним
волевиявленням сторін, які підписали
спірні договори.

Інші доводи апеляційної скарги,
які зводяться до переоцінки доказів у
справі, висновків суду не спростовують
і не є підставою для скасування
правильного по суті рішення.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення судом першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому правових підстав до задоволення
апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 05 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: