АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-7783
Головуючий у1-й інстанції - Лозинська
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 червня 2014 року. Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого
Пікуль А.А.

суддів
Невідомої Т.О.

СаліховаВ.В.

при секретарі
Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_5 в особі опікуна ОСОБА_6 на
рішення Солом'янського районного суду
м.Києва від 24 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_5 в особі опікуна ОСОБА_6
до ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8, ОСОБА_9,
Орган опіки та піклування
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації, Солом'янське
РУ ГУ МВС України у м. Києві, про
визнання особи такою, що втратила право
користуванням жилим приміщенням,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 24 квітня 2014 року залишено
без задоволення позовні вимоги ОСОБА_5
в особі опікуна ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя
особа: ОСОБА_8, ОСОБА_9, Орган опіки та
піклування Солом'янської районної у м.
Києві державної адміністрації,
Солом'янське РУ ГУ МВС України у м.
Києві, про визнання особи такою, що
втратила право користуванням жилим
приміщенням житлового будинку по
АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5
в особі опікуна ОСОБА_6 через свого
представника ОСОБА_4 подала апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, що призвело до
постановлення незаконного та
необґрунтованого рішення, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням (а.с.217-223).

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А.,
пояснення учасників судового розгляду:
представника позивача, ОСОБА_4, та
представника Органу опіки та
піклування Солом'янської районної у м.
Києві державної адміністрації,
Родинського І.О., які підтримали подану
апеляційну скаргу та просили суд її
задовольнити, представника
відповідача - ОСОБА_11, який заперечував
проти задоволення апеляційної скарги,
з'ясувавши обставини справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія приходить до висновку про те,
що апеляційну скаргу слід відхилити з
таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої
інстанції вважав встановленими
наступні обставини.

Співвласником будинку по АДРЕСА_1 є
ОСОБА_5, відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за законом, після
смерті ОСОБА_12 від 25 травня 1990 року, їй
належить ј частина житлового будинку
по АДРЕСА_1.

Співвласником іншої ј частини
житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_8 -
мати відповідача. Згідно з договором
дарування від 1 грудня 2000 року,
посвідченим нотаріусом Дванадцятої
Київської державної нотаріальної
контори за реєстром №2-2912, ОСОБА_9
подарував їй вказану частину будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель та споруд.

Згідно з договором дарування від 1
грудня 2000 року, посвідченого
нотаріусом Дванадцятої Київської
державної нотаріальної контори за
реєстром №2-2913, ОСОБА_8 є власником Ѕ
частини земельної ділянки площею 0,068
га, яка розташована у АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки №3, на даний час в
квартирі зареєстровані: позивачка
ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_7, а також
треті особи по справі: ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та опікуном
недієздатної ОСОБА_5 - ОСОБА_6, склались
конфліктні відносини з приводу
користування спірним майном - Ѕ
частиною житлового будинку по АДРЕСА_1,
про що свідчать численні рішення судів.

Між ОСОБА_8 (співвласницею будинку), та
відповідачем (її сином) існує
домовленість щодо тимчасового
непроживання останнього в спірному
помешканні та збереження за ним права
на користування житлом у зв'язку з
тимчасовою періодичною відсутністю з
метою запобігання конфліктних
ситуацій, що виникають між сторонами.
Вказану домовленість підтвердила в
судовому засіданні ОСОБА_8, а
представником позивача наявність
такої домовленості не спростовано.

За встановлених обставин, з
урахуванням домовленості між
співвласником будинку та відповідачем
щодо характеру проживання останнього у
спірному приміщенні, створення
перешкод ОСОБА_9 у проживанні
відповідача, районний суд прийшов до
висновку, що правові підстави для
визнання відповідача таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням житлового будинку по
АДРЕСА_1 відсутні.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими
при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав
для задоволення позовних вимог
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом проведена неправильна оцінка
доказів та безпідставно, з порушенням
процесуальних норм, надана перевага
одним доказам над іншими, що призвело
до неправильного вирішення справи, не
можуть бути прийняті судом апеляційної
інстанції в якості підстав для
скасування оскаржуваного рішення
враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції
щодо відсутності правових підстав для
задоволення заявленого позову повно та
послідовно викладені у мотивувальній
частині оскаржуваного рішення
(а.с.211-213).

Обставин, які б дали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
указаних висновків суду, апеляційна
скарга представника позивача не
містить, в ході апеляційного розгляду
представник позивача, ОСОБА_4, також не
навів таких обставин.

Посилання апеляційної скарги на те, що
оскільки представник відповідача та
третя особа, ОСОБА_8, визнали ту
обставину, що ОСОБА_7 принаймні з 2010
року і до часу розгляду справи судом не
проживає у спірному житловому
приміщенні, позов підлягав задоволенню
із застосуванням ч.2 ст. 405 ЦК України, не
можуть бути прийняті апеляційним судом
у якості підстав для скасування
оскаржуваного рішення виходячи з
наступного.

За правилом ч.2 ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника втрачає право на
користування житлом у разі відсутності
члена сім'ї без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Таким чином, для визнання члена сім'ї
власника таким, що втратив право на
користування житлом недостатньо
самого факту відсутності члена сім'ї
понад один рік без встановлення факту,
що така відсутність має місце без
поважних причин.

У даному випадку районним судом
правильно встановлено, що, по-перше, між
співвласниками існує тривалий
конфлікт з приводу: права на майно
(будинок та земельну ділянку), виділу
частини будинку та земельної ділянки в
натурі; по-друге, один із співвласників
- ОСОБА_8, визнає за ОСОБА_7 право на це
житло і досягла з ним домовленості щодо
тимчасового непроживання з метою
запобігання конфліктних ситуацій, що
виникають між сторонами.

З урахуванням наведених обставин немає
підстав вважати, що ОСОБА_7 не проживає
у спірному житловому приміщенні без
поважних причин.

Посилання апеляційної скарги на те, що,
оскільки ОСОБА_7 не досягнув
домовленості щодо непроживання із
другим співвласником спірного будинку,
інтереси якого представляє опікун, а
право спільної часткової власності
здійснюється за згодою всіх
співвласників, відповідач втратив
право на користування житлом бо між
сторонами не існує домовленості в
розумінні ч.2 ст. 405 ЦК України, також не
можуть бути прийняті апеляційним
судом.

У даному випадку позивач невірно
трактує підстави, з яких суд відмовив у
позові, тому що першопричиною
непроживання відповідача у спірному
будинку є наявність конфлікту між
співвласниками, який негативно впливає
на можливість відповідача
користуватись житлом, а домовленість з
одним із співвласників щодо
тимчасового непроживання направлена
на запобігання конфліктних ситуацій,
що виникають між сторонами. В ході
апеляційного розгляду сторони
підтвердили, що питання поділу
житлового будинку в натурі не знайшло
свого позитивного вирішення у суді і
зараз предметом судового розгляду є
питання визначення порядку
користування спірним майном.

Посилання апеляційної скарги на те, що
районний суд дійшов до помилкового
висновку про наявність конфліктних
відносин між ОСОБА_9 та відповідачем,
правового значення для правильного
вирішення спору не мають, оскільки в
даному випадку позов пред'явлений
одним із співвласників, до кола яких
ОСОБА_9 не належить. При цьому ОСОБА_9 є
учасником судових тяжб з приводу права
на спірне майно та поділ спірного
майна. Отже висновки районного суду у
цій частині не вплинули на
правильність постановленого рішення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції дана належна оцінка
доводам сторін у сукупності з наданими
сторонами доказами, висновки суду
відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
не спростовують їх, тому підставдля
скасування оскаржуваного рішення
немає.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_5 в особі опікуна ОСОБА_6
відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 24 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О.
Невідома

В.В.
Саліхов