Справа №482/2172/13-ц 28.05.2014 28.05.2014 28.05.2014
Провадження №22-ц/784/1613/14
Головуючий першої інстанції:
Доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем
України

2014 р., травня місяця, 28 дня
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів:
Локтіонової О.В.

Самчишиної
Н.В.

із секретарем: Рудніком
Є.М.

за відсутності учасників
процесу

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за

апеляційною
скаргою

ОСОБА_3 на рішення
Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 09.04.2014 р. ., у
справі за

позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
права власності на 1/2 частки житлового
будинку та двох земельних ділянок,

встановила:

13.11.2013 р. ОСОБА_4 звернулася з
позовом до ОСОБА_3 про визнання права
власності на ? частку спільного
житлового будинку, присадибної
земельної ділянки, автомобіля «Меrsеdes-
Benz» 609D та двох земельних ділянок.

В подальшому вона змінила позовні
вимоги та просила про визнання права на
частку спільного житлового будинку,
присадибної земельної ділянки та
ділянки для особистого селянського
господарства.

Позивачка зазначала, що з 18.12.1989
р. вона перебувала у шлюбі з
відповідачем, який розірвано у
судовому порядку 31.10.2013 р.

Після укладення шлюбу вони з
чоловіком за договором купівлі-
продажу від 13.08.1992 р. придбали житловий
будинок, який розташований на
присадибній земельній ділянці за
адресою АДРЕСА_1, зареєструвавши його
на ім'я відповідача.

У 2009 році відповідач приватизував
на своє ім'я присадибну земельну
ділянку розміром 0, 1000 га. та
розташовану поруч земельну ділянку для
ведення особистого селянського
господарства розміром 0, 3700 га.

Посилаючись на те, що після
розірвання шлюбу між подружжям виник
спір з приводу належного їм спільного
сумісного майна, позивачка просила про
задоволення позову.

Рішенням Новоодеського
районного суду Миколаївської області
від 09.04.2014 р. постановлено про
задоволення позову ОСОБА_4

За позивачкою визнано право
власності на 1/2 частки житлового
будинку АДРЕСА_1 та по ? частці
присадибної земельної ділянки
розміром 0,1000 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
земельної ділянки розміром 0,3700 га. для
ведення особистого селянського
господарства, які розташовані за
адресою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідач
ставить питання про скасування
рішення та ухвалення нового про
відмову у задоволенні позову,
посилаючись на те, що судом через
порушення норм процесуального та
матеріального права неналежним чином
оцінені докази та безпідставно визнано
за позивачкою право на частку у спірних
об'єктах права приватної власності.

Перевіряючи законність та
обгрунтованність рішення суду першої
інстанції в межах оскарження,
передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково
виходячи з таких підстав.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦК
України правовий статус майна щодо
якого виник спір, визначається нормами
матеріального права, яке діяло на час
його придбання, будівництва та
легалізації.

Відповідно до правил ст.ст. 22, 24, 28
КпШС, які мають застосовуватися до
спірних правовідносин, майно нажите
подружжям за час шлюбу є їх спільною
сумісною власністю, а майно, яке
належало кожному з них до одруження
або отримане в дар є їх приватною
власністю.

В разі поділу спільного
сумісного майна, частки кожного з
подружжя визнаються рівними.

До вимог щодо поділу майна, право
на яке подружжя набуло у шлюбі, але
після 2004 р. підлягають застосуванню
норми ст. 61 СК України.

У тому разі, коли об'єктом поділу є
земельна ділянка то правове
регулювання спірних правовідносин має
відбуватися із застосуванням
спеціальних норм, якими врегульовані
земельні відносини, тобто ст.ст. 81, 116 ЗК
України.

Відповідно до цих норм та
правових висновків постанови
Верховного Суду України від 15.02.2012 р.
окрема земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із земельного
фонду.

У випадку поділу спільного
нерухомого майна, яким є житловий
будинок, придбаний підчас шлюбу у
подружжя, за яким визнається право
власності на частку будинку, у такій же
частці виникає право на відповідну
частину приватизованої земельної
ділянки.

Такі висновки відповідають
тлумаченню застосованому постановою
Верховного Суду України від 11.06. 2012 р.
№6-66 ц.

З матеріалів справи вбачається,
що позивачка уклала з відповідачем
шлюб 18.12.1989 р., який розірвано у судовому
порядку 31.10.2013 р.

За договором купівлі-продажу від
13.08.1992 р. подружжям придбано житловий
будинок АДРЕСА_1, який зареєстровано на
ім'я відповідача.

Відповідно до положень ст. 30
Земельного кодексу України 1990 р. до
подружжя разом з будинком перейшло
також і право користування присадибною
земельною ділянкою.

Таким чином, на час здійснення
відповідачем приватизації цієї
земельної ділянки у 2009 році будинок
перебував у спільній сумісній
власності, а у зв'язку з його поділом
шляхом визнання за позивачкою права
приватної власності на ? частку цього
житлового об'єкту нерухомості, до неї
має перейти також у відповідній частці
право приватної власності на
приватизовану відповідачем присадибну
земельну ділянку

Врахувавши надані докази та
наведені вимоги закону, суд з належних
підстав визнав житловий будинок
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та право позивачки
на ? частку присадибної земельної
ділянки, призначеної для
обслуговування відповідної частки
житлового будинку.

Визначаючи частки сторін, суд
також правильно виходив з правил
статей 28 КпШС та ст. 74 СК України, згідно
з якими майно, що придбане (нажите)
подружжям в період шлюбу є їх спільним
сумісним майном, а частки подружжя у
спільному сумісному майні є рівними.

Що стосується розташованої поруч
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
розміром 0, 3700 га. то її приватизація
відповідачем, як окремої вільної
земельної ділянки, не на грунті
сімейних відносин , а відповідно до
положень статей 81, 116 ЗК України, є
підставою набуття права приватної
власності, що виключає можливість
визнання її об'єктом права спільної
сумісної власності та поділу її в
порядку ст. 69 СК України.

Оскільки суд не врахував цих
положень закону та неправильно його
застосував, то рішення в цій частині
позову підлягає скасуванню відповідно
до приписів ч.1 ст. 309 ЦПК України з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог щодо
визнання права власності позивачки на
частку земельної ділянки, призначеної
для ведення особистого селянського
господарства.

Оскільки сторони не надали
доказів щодо вартості об'єктів права
власності, то для визначення дійсного
розміру судового збору, який має бути
досплачено до державного бюджету,
колегія суддів виходить з
передбаченого ст. 2 Закону «Про судовий
збір» максимального розміру судового
збору у розмірі 3654 грн. на час вирішення
судом цивільної справи.

Крім того, судом не враховано
положень ст. 84 ЦПК України та ст. Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах»

У зв'язку з цим рішення підлягає
зміні і в частині розподілу судових
витрат.

Доводи апеляційної скарги про те,
що будинок придбано за кошти матері
відповідача, не заслуговують на увагу,
адже відповідачем не надано доказів
того, що гроші на придбання частки йому
подаровано матір'ю з дотриманням
правил, передбачених ст. 244 ЦК (1963 р.),
тобто за нотаріально посвідченим
договором дарування.

Доводи про приватизацію
присадибної земельної ділянки у
приватну особисту власність
відповідача також не можуть бути
враховані, оскільки у разі поділу
будинку, який є спільною сумісною
власністю подружжя до іншого з
подружжя має перейти право на
відповідну частку цієї земельної
ділянки, призначену для обслуговування
відповідної частки житлового будинку.

Доводи про неправильне
застосування до спірних правовідносин
положень чинного СК України не можна
визнати обґрунтованими, оскільки
посилання суду на норми чинного СК
України є правильним, виходячи з
відмінностей регулювання спільної
сумісної власності подружжя та
власності, яка їм належить на праві
особистої приватної влсності, а
підстави виникнення якої не пов'язані з
сімейними відносинами.

Інші доводи також не заслуговують
на увагу, оскільки не мають правого
значення для вирішення заявлених
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного
суду Миколаївської області від 09.04.2014 р.
в частині визнання за позивачкою права
власності на частку земельної ділянки
для ведення особистого селянського
господарства - скасувати та ухвалити у
цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання за нею
права власності на ? частку земельної
ділянки розміром 0,3700 га. для ведення
особистого селянського господарства -
відмовити.

Рішення в частині розподілу
судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 584 гн. 64 коп. у відшкодування
витрат на правову допомогу.

Стягнути у доход держави судового
збору з ОСОБА_3 2206 грн. 60 коп., а з ОСОБА_4
1103 грн. 30 коп.

В іншій частині рішення місцевого
суду -залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду
набирає чинності з моменту
проголошення, але з цього часу на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:
О.І.Галущенко

Судді:
Н.В Самчишина

О.В. Локтіонова

.