Справа № 524/892/14-ц
Провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13.05.2014 року Автозаводський районний
суд м. Кременчука Полтавської області в
складі:

головуючого судді - Савiчева В.О.

при секретарі - Коваль Т.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кременчуці цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Кременчуцької міської організації
інвалідів війни та Збройних сил
України, ОСОБА_3 голови Кременчуцької
міської організації інвалідів війни та
Збройних сил України, телевізійної
компанії «Візит» в особі приватного
підприємства «Медіа-Центр «Візит» про
захист гідності і честі та
відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до Кременчуцької міської
організації інвалідів війни та
Збройних сил України, ОСОБА_3 голови
Кременчуцької міської організації
інвалідів війни та Збройних сил
України, телевізійної компанії «Візит»
про захист гідності і честі та
відшкодування моральної шкоди.

Просив суд: 1) зобов'язати Телекомпанію
«Візит» надати голові Кременчуцької
міської організації інвалідів війни та
Збройних сил України ОСОБА_3 ефірний
час каналу для спростування
недостовірної інформації та
принесення публічного вибачення перед
ОСОБА_1, в місячний строк після набрання
рішенням суду законної сили, 2)
зобов'язати голову Кременчуцької
міської організації інвалідів війни та
Збройних сил України ОСОБА_3 протягом
одного місяця після набрання рішенням
суду законної сили у визначений
Телекомпанією «Візит» ефірний час
принести вибачення перед ОСОБА_1 та
спростувати негативну, недостовірну
інформацію, якою принижено його
гідність та честь, у такий же спосіб, у
який вона була поширена на початку
ІНФОРМАЦІЯ_1 в інформаційному випуску
«ІНФОРМАЦІЯ_2», розпочатої о
ІНФОРМАЦІЯ_3, 3) стягнути з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 моральну шкоду в
розмірі 50000,00 гривень, частину якої він
має намір перерахувати в фонд
благодійної допомоги Автозаводській
районній організації ветеранів міста
Кременчука.

В позовній заяві від 31.01.2014 року позивач
ОСОБА_1 зазначає, що він у період
Великої Вітчизняної війни 1941-1945 pp. був
учасником підпільно-партизанської
боротьби у складі Олександрійської
підпільно-диверсійної групи під
керівництвом ОСОБА_4 (з липня 1942 р. по
грудень 1943р.). внаслідок чого отримав
поранення.

Також позивач описує проведення в
країні естафети Пам'яті «Слава
визволителям України», яка присвячена
70-річчю визволення України від
німецько-фашистських загарбників, та
святкування звільнення міста
Кременчука.

В подальшому позивач зазначає, що
відповідач ОСОБА_3 голова
Кременчуцької міської організації
інвалідів війни та Збройних сил
України у своєму виступі на
телебаченні на початку ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ІНФОРМАЦІЯ_4 висловив претензії до
міської влади з приводу, на думку
позивача, незадовільного проведення
святкових заходів 27.09.2013 року.

Також позивач у позовній заяві
висловлює думку у вигляді припущення
про те, що нібито ОСОБА_3 сприйняв
негативно той факт, що позивачу, тобто
ОСОБА_1, випала честь на параді передати
естафету Пам'яті міському голові.

Зокрема, позивач посилається на те, що
відповідач ОСОБА_3 почав з'ясовувати,
«...хто з кременчуцьких ветеранів їхав у
автівці і передав естафету Пам'яті
міському голові на параді, і чому це
зробив «малолітній партизан»....».

На підставі вищевказаного позивач
ОСОБА_1 робить висновок, що саме
відповідач ОСОБА_3, поширив стосовно
нього інформацію образливого та
зневажливого характеру, також піддав
сумніву його кандидатуру, що має
передавати естафету Пам'яті.

В подальшому у позовній заяві позивач
висловлює свою думку про те, що нібито
відповідач ОСОБА_3, знову не
конкретизуючи хто саме, поводив себе не
коректно, знахабніло і як наслідок
робить висновок, що негативні дії
відповідача ОСОБА_3 вплинули на його
стан здоров'я, і він лікувався, а тому
просить стягнути з ОСОБА_3 моральну
шкоду у розмірі 50000,00 гривень, яка на
його думку є розумною, поміркованою та
справедливою.

31 березня 2014 року позивач ОСОБА_1 подав
суду уточнення та доповнення до
позовної заяви від 31.01.2014 року про
захист гідності, честі та
відшкодування моральної шкоди, де
відбулися зміни сторін, зміна підстави
і предмету позову, а саме,
відповідачами зазначено: приватне
підприємство «Медіа-Центр «Візит»,
ОСОБА_3, Кременчуцька міська
організація інвалідів війни та
Збройних сил України, зі слідуючими
позовними вимогами:

Зобов'язати Приватне підприємство
«Медіа-Центр «Візит» надати голові
Кременчуцької міської організації
інвалідів війни та Збройних сил
України ОСОБА_3 ефірний час каналу для
спростування недостовірної
інформації, поширених ним у
телевізійному просторі на початку
ІНФОРМАЦІЯ_1 і ІНФОРМАЦІЯ_5 та
принесення публічного вибачення перед
ОСОБА_1, в місячний строк після набрання
рішенням суду законної сили.

Зобов'язати голову Кременчуцької
міської організації інвалідів війни та
Збройних сил України ОСОБА_3 протягом
одного місяця після набрання рішенням
суду законної сили в у визначений ПП
«Медіа-Центр «Візит» ефірний час
принести вибачення перед ОСОБА_1 та
спростувати негативну, недостовірну
інформацію, якою принижено гідність та
честь, у такий же спосіб, у який вона
була поширена в телевізійному просторі
на початку ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_5
в інформаційному випуску
«ІНФОРМАЦІЯ_2», розпочатою о
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнути з Приватного підприємства
«Медіа-Центр «Візит» на користь ОСОБА_1
моральну шкоду в розмірі 100000,00 гривень,
які при позитивному вирішення судом
він має намір передати у благодійний
фон Кременчуцького обласного
госпіталю інвалідів війни з метою
покрашення умов лікування інвалідів
Великої Вітчизняної війни.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
моральну шкоду в розмірі 100000,00 гривень,
яку має намір передати у благодійний
фонд Автозаводської районної
організації ветеранів міста
Кременчука.

В обґрунтування уточненої позовної
заяви позивач посилається на те, що з
моменту поширення відносно нього
недостовірної, неправдивої інформації,
яка порочить його честь, гідність
минуло більше п'яти місяців, але ні
ОСОБА_3, ні ТК «Візит» у добровільному
порядку її не спростували.

Позивач у позовній заяві наводить
обставини зустрічі з ведучою
інформаційного випуску «ІНФОРМАЦІЯ_2»
ОСОБА_5 та головним редактором ПП
«Медіа-Центр «Візит» ОСОБА_6 і зазначає,
що журналістами йому було
запропоновано викласти свою точку зору
з приводу святкування звільнення міста
від загарбників, що також підтверджує і
лист направлений йому.

Потім позивач зазначає, що на
телеканалі «Візит» ОСОБА_3 повідомив
про те, що колишній член міської
організації позивається до
організації інвалідів та зажадав
стягнути на свою користь 50000,00 гривень.

Внаслідок цього у нього погіршився
стан його здоров'я і він 24 лютого
звернувся до завідуючого
неврологічним відділенням
Кременчуцького госпіталю інвалідів
війни, де перебував на стаціонарному
лікуванні з 09.12.2013р. по 27.12.2013р.

Позивач посилається на те, що у нього
було різке погіршення стану здоров'я і
він лікувався з 28.02.2014 р. по 14.03.2014 р.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
свої позовні вимоги підтримав
посилаючись на підстави та обставини
викладені в позовних вимогах і просив
суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів ПП «ПТК
«Візит» та ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав
посилаючись на обставини викладені в
заперечені на позовні вимоги і просив
суд в задоволені позовних вимог
відмовити.

Представник відповідача Кременчуцької
міської організації інвалідів війни та
Збройних сил України та голова
Кременчуцької міської організації
інвалідів війни та Збройних сил
України ОСОБА_3 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав посилаючись
на обставини викладені в заперечені на
позовні вимоги і просив суд в
задоволені позовних вимог відмовити.

Дослідивши матеріали справи, повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх
сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно
оцінивши усі наявні докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення заяви по суті, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у
період Великої Вітчизняної війни 1941-1945
pp. був учасником
підпільно-партизанської боротьби у
складі Олександрійської
підпільно-диверсійної групи під
керівництвом ОСОБА_4 (з липня 1942 р. по
грудень 1943р.). внаслідок чого отримав
поранення.

З початку 2013 року в країні проводилася
естафети Пам'яті «Слава визволителям
України», яка присвячена 70-річчю
визволення України від
німецько-фашистських загарбників і 29
вересня 2013 року відбулося святкування
звільнення міста Кременчука від
німецько-фашистських загарбників.

Відповідач ОСОБА_3 голова
Кременчуцької міської організації
інвалідів війни та Збройних сил
України у своєму виступі на
телебаченні на початку ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ІНФОРМАЦІЯ_4 висловив претензії до
міської влади з приводу, на його думку,
незадовільного проведення святкових
заходів 29.09.2013 року.

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві та в
судовому засіданні висловив думку у
вигляді припущення про те, що нібито
ОСОБА_3 подумками сприйняв негативно
той факт, що позивачу, тобто ОСОБА_1,
випала честь на параді передати
естафету Пам'яті міському голові.

Зокрема, позивач ОСОБА_1 послався на те,
що відповідач ОСОБА_3 почав з'ясовувати,
«...хто з кременчуцьких ветеранів їхав у
автівці і передав естафету Пам'яті
міському голові на параді, і чому це
зробив «малолітній партизан»....».

На підставі вищевказаного позивач
ОСОБА_1 робить висновок, що саме
відповідач ОСОБА_3, поширив стосовно
нього інформацію образливого та
зневажливого характеру, також піддав
сумніву його кандидатуру, що має
передавати естафету Пам'яті.

31 березня 2014 року позивач ОСОБА_1 подав
суду уточнення та доповнення до
позовної заяви від 31.01.2014 року про
захист гідності, честі та
відшкодування моральної шкоди, в
обґрунтування позивач посилається на
те, що з моменту поширення відносно
нього недостовірної, неправдивої
інформації, яка порочить його честь,
гідність минуло більше п'яти місяців,
але ні ОСОБА_3, ні ТК «Візит» у
добровільному порядку її не
спростували і навів обставини, що
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 на зборах членів
Кременчуцької міської організації
інвалідів війни та Збройних сил
України на передодні Дня захисника
Вітчизни на телеканалі «Візит»
повідомив про те, що колишній член
міської організації позивається до
організації інвалідів та зажадав
стягнути на свою користь 50000,00 гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
пояснив, що відповідач ОСОБА_3
розповсюдив неправдиву інформацію
стосовно його, як ветерана Великої
Вітчизняної війни, що ганьбить його
честь, гідність перед громадою міста та
всього миру. Дії ОСОБА_3 по
розповсюдженню неправдивих свідчень
були навмисними та спрямовані на те,
щоб як можна більше людей дізналося про
наклеп на нього.

Відповідно до ст.32 Конституції України,
фізична чи юридична особа має право на
захист своїх честі, гідності та ділової
репутації.

Згідно ст. 34 Конституції України
кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань. Разом з
тим відповідно до статті 68 Конституції
України кожен зобов'язаний неухильно
додержуватися Конституції та законів
України, не посягати на права і свободи,
честь і гідність інших людей. Право на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань
відповідає обов'язок не поширювати про
особу недостовірну інформацію та таку,
що ганьбить її гідність, честь чи
ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції
України передбачено судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї. Ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією. Не допускається
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені
конституційні положення, суди при
вирішенні справ про захист гідності,
честі та ділової репутації повинні
забезпечувати баланс між
конституційним правом на свободу думки
і слова, правом на вільне вираження
своїх поглядів та переконань, з одного
боку, та правом на повагу до людської
гідності, конституційними гарантіями
невтручання в особисте і сімейне життя,
судовим захистом права на спростування
недостовірної інформації про особу, з
іншого боку.

Відповідно п. 6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної чи юридичної особи» позови
про захист гідності, честі чи ділової
репутації вправі пред'явити фізична
особа у разі поширення про неї
недостовірної інформації, яка порушує
її особисті немайнові права, а також
інші заінтересовані особи (зокрема,
члени її сім'ї, родичі), якщо така
інформація прямо чи опосередковано
порушує їхні особисті немайнові права.

Відповідно до ст. 277 Цивільного кодексу
України, особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї недостовірної
інформації, має право на спростування
цієї інформації. Негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною, якщо особа, яка її
поширила, не доведе протилежного.
Спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію.

Згідно з усталеною практикою
Європейського суду з прав людини
свобода вираження поглядів є однією з
важливих підвалин демократичного
суспільства та однією з головних
передумов його розвитку та
самореалізації кожної особи.

Ця свобода може підлягати обмеженням,
викладеним у частині 3 статті 34
Конституції України та у пункті 2
статті 10 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, проте
вони мають чітко тлумачитися, а
необхідність будь-яких обмежень має
бути переконливо доведена.

Європейський суд з прав людини у свої
численних рішеннях встановлює, що
перевірка щодо "необхідності в
демократичному суспільстві" вимагає
від національних органів визначитися,
чи було оскаржуване «втручання»
обумовлене «нагальною суспільною
потребою», чи було воно пропорційне
переслідуваній меті і чи є підстави,
наведені національними органами для
виправдання втручання, відповідними і
достатніми.

Визначаючи, чи існує така
"необхідність" і які заходи слід
застосувати, щоб її задовольнити,
національні органи мають певну свободу
розсуду.

Проте ця свобода розсуду не є
необмеженою і супроводжується
європейським наглядом з боку
Європейського суду з прав людини,
завданням якого є винесення остаточної
ухвали про сумісність чи несумісність
обмеження зі свободою вираження
поглядів, захищеною статтею 10
Конвенції (рішення у справах "Бладет
Тромсо" та Стенсаас проти Норвегії" [GС],
№ 21980/93, п. 58, ECHR 1999-ІІІ, та "Нільсен і
Йонсен проти Норвегії" [GC], № 23118/93, п. 43,
ECHR 1999-VІІІ).

Прикметник «необхідний» у розумінні
пункту 2 статті 10 Конвенції передбачає
існування «нагальної суспільної
необхідності».

При здійсненні оцінки, чи існує така
необхідність. Договірні держави
користуються певною свободою розсуду.

Проте, ця свобода супроводжується
європейським наглядом, який
поширюється як на законодавство, так і
на рішення про його застосування -
навіть ті, що ухвалені незалежним
судом.

Відповідно до Рішення Європейський суд
з прав людини «Справа «Газета «Україна-
Центр» проти України» від 15.07.2010 року
Європейський суд з прав людини
повноважний виносити остаточне
рішення щодо того, чи сумісне таке
"обмеження" зі свободою вираження
поглядів, гарантованою статтею 10
Конвенції (рішення у справі «Яновський
проти Польщі» [ВП], заява № 25716/94, п. 30, ECHR
1999-І).

Частинами 1 і 2 статті 34 Конституції
України кожному гарантується право на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань,
кожен має право вільно збирати
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно п. 1 ст. 10 Конвенції кожен має
право на свободу вираження поглядів.

Це право включає свободу і
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини», передбачено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

У рішенні Європейського Суду з прав
Людини у Справі (12/1984/84/131), Страсбург, 8
дня 1986 року, зазначено, що свобода
вираження поглядів, гарантована п. 1 ст.
10 Конвенції, становить одну з основних
підвалин демократичного суспільства й
одну з принципових умов його розвитку
та умов самореалізації кожної особи.

Такими є вимоги плюралізму, терпимості
й широти поглядів, без яких
«демократичне суспільство» неможливе.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК
України негативна інформація, поширена
про особу, вважається недостовірною,
якщо особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, спільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації
(пункт 15 Постанови Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
№ 1 від 27.02.2009 року).

Аналізуючи зміст позовних заяв та
долучених до них документів, суд
приходить до висновку, що, як у
первісній позовній заяві так і в
уточненій та доповненій заяві, жодним
чином не зазначено, які саме дії або
висловлювання відповідача порушили
права позивача на повагу до гідності і
честі.

Позивач як в позовних вимогах так і в
судових засіданнях категорично
стверджує, що відповідач ніколи у своїх
виступах, як на телебаченні так і у
засіданнях «круглого столу», жодного
разу прізвища чи імені позивача не
називав, при цьому, будь-яких
образливих висловлювань відповідача в
сторону позивача у позовній заяві і в
судових засіданнях не наведено і нічим
не підтверджено.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно
поширення відповідачем неправдивих
свідчень не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, а
тому не підлягають задоволенню.

Статтею 16 ЦК України передбачено
способи захисту цивільних прав та
інтересів, право на застосування яких
виникає у потерпілої особи у разі
порушення її цивільного права чи
інтересу та застосовуються в
залежності від характеру порушення її
права чи інтересу.

Вибір способу захисту особистого
немайнового права, зокрема, права на
повагу до гідності та честі, належить
позивачеві.

Особа, право якої порушено, може обрати
як загальний, так і спеціальний способи
захисту свого права, визначені законом,
який регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

Відповідно до статті 275 ЦК України
захист особистого немайнового права
здійснюється у спосіб, встановлений
главою 3 цього Кодексу, а також іншими
способами відповідно до змісту цього
права, способу його поширення та
наслідків, що їх спричинило це
порушення.

До таких спеціальних способів захисту
відносяться: спростування
недостовірної інформації та/або право
на відповідь (ст. 277 ЦК), заборона
поширення інформації, якою порушуються
особисті немайнові права (ст. 278 ЦК)
тощо.

Зі змісту вказаних норм права
вбачається, що примусове вибачення як
спосіб судового захисту гідності,
честі за поширення недостовірної
інформації законом не передбачено, і
суд не вправі зобов'язувати
відповідача вибачатися перед
позивачем у тій чи іншій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Позивач ОСОБА_1 у встановленому
цивільним процесуальним
законодавством порядку не надав
жодного доказу на підтвердження факту
завдання йому моральної шкоди з вини
відповідачів, а тому позовні вимоги
задоволенню не підлягають в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 14, 57-59, 60, 208, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до
Кременчуцької міської організації
інвалідів війни та Збройних сил
України, ОСОБА_3 голови Кременчуцької
міської організації інвалідів війни та
Збройних сил України, телевізійної
компанії «Візит» в особі приватного
підприємства «Медіа-Центр «Візит» про
захист гідності і честі та
відшкодування моральної шкоди -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного Суду Полтавської області
через Автозаводський районний суд м.
Кременчука шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.
Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків апеляційного
оскарження, залишається без розгляду,
якщо апеляційний суд за заявою особи,
яка її подала, не знайде підстав для
поновлення строку.

СУДДЯ: