У х в а л а

іменем україни

23 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів:
Висоцької В.С.,
Писаної Т.О., Кафідової О.В.,
Фаловської
І.М.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, до
ОСОБА_8 про стягнення коштів, за
касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 29 березня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_6, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_7,
звернулась до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що згідно з
заявою ОСОБА_8 від 04 січня 2007 року,
останній взяв на себе зобов'язання
виплачувати щомісячно своїй доньці
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, кошти в сумі 200
євро до досягнення донькою повноліття.
Крім того, він зобов'язався додатково
до зазначених виплат сплатити доньці 10
000 євро протягом 5 років, тобто з 10 січня
2007 року по 10 січня 2012 року. Зазначена
заява була засвідчена першим
секретарем з консульських питань
Посольства України в Італійській
Республіці. Зазначає, що відповідач
взяті на себе зобов'язання за договором
не виконує, у зв'язку з чим станом на 20
листопада 2012 року виникла
заборгованість в розмірі 23 800 євро.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_6, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_7,
просила задовольнити її позовні вимоги
і стягнути з ОСОБА_8 235 000 грн. у рахунок
сплати боргу на підставі зобов'язання
по сплаті аліментів.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 29 березня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 23 грудня 2013 року, відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_6, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_7

У касаційній скарзі ОСОБА_6, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_7,
просить скасувати ухвалені у справі
судові рішення, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити нове
рішення про задоволення позову в
повному обсязі.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи ОСОБА_6, яка діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_7, у задоволенні
її позову, суд першої інстанції, з яким
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що між сторонами
відсутні договірні зобов'язання, у
зв'язку з чим відсутні підстави для
задоволення позову.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій повністю
погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що 13 жовтня 2002 року
народилась ОСОБА_7

Згідно заяви від 04 січня 2007 року,
засвідченої першим секретарем з
консульських питань Посольства
України в Італійській Республіці,
ОСОБА_8 взяв на себе зобов'язання по
сплаті своїй доньці ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно кошти в сумі 200
євро до досягнення донькою повноліття,
а також додатково до зазначених виплат
сплатити доньці 10 000 євро протягом 5
років, тобто з 10 січня 2007 року
по 10 січня 2012 року.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
одностороннім, якщо одна сторона бере
на себе обов'язок перед другою стороною
вчинити певні дії або утриматися від
них, а друга сторона наділяється лише
правом вимоги, без виникнення
зустрічного обов'язку щодо першої
сторони.

Договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася. Якщо сторони
домовились укласти у письмовій формі
договір, щодо якого законом не
встановлена письмова форма, такий
договір є укладеним з моменту його
підписання сторонами (частини 1-3 ст. 639
ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Установлено, що заява від 04 січня 2007
року підписана ОСОБА_8 і
засвідчена першим секретарем з
консульських питань Посольства
України в Італійській Республіці (а.с.
4).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
залишив поза увагою, що оскільки
зазначена заява має реальний характер,
то її письмова форма є доказом
укладення між сторонами
одностороннього договору, крім того,
про те, що зазначена заява є
одностороннім договором свідчить і те,
що після підписання цієї заяви всі
обов'язки згідно її умов несе ОСОБА_8, а
ОСОБА_6, яка діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_7, набуває тільки
права.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Суд першої інстанції не звернув уваги,
що сторони не заперечують факту
написання заяви 04 січня 2007 року, на
момент її написання сторони досягли
згоди щодовсіх істотних умов, тому
такий договір є чинним і підлягає
виконанню згідно з вимогами діючого
законодавства.

За правилами статей 180, 181 СК України
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття. Способи
виконання батьками обов'язку
утримувати дитину визначаються за
домовленістю між ними. За домовленістю
між батьками дитини той із них, хто
проживає окремо від дитини, може брати
участь у її утриманні в грошовій і (або)
натуральній формі.

Згідно із ч. 1 ст. 189 СК України батьки
мають право укласти договір про сплату
аліментів на дитину, у якому визначити
розмір та строки виплати. Умови
договору не можуть порушувати права
дитини, які встановлені цим Кодексом.

За змістом заяви ОСОБА_8 від 04 січня 2007
року, останній взяв на себе обов'язок по
утриманню неповнолітньої дочки ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначаючи, що на дані правовідносини
не поширюється дія ст. 189 СК України, суд
першої інстанції не звернув уваги, що
положення зазначеної статті
застосовуються до обов'язків батьків
утримувати дитину, належним чином не
перевірив, чи є ОСОБА_8 батьком
неповнолітньої ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, не надав належної оцінки
як доказу Метриці про хрещення і
миропомазання від 09 листопада
2002 року, в якій зазначено, що батьком
дитини є ОСОБА_8, також у заяві по сплаті
коштів на утримання неповнолітньої
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зазначено, що остання є його донькою,
заява підписана особисто ОСОБА_8, що
сторонами не заперечується.

Вирішуючи спір суд не визначився, який
саме документ складений відповідачем -
договір про сплату аліментів чи
договір про сплату коштів, не встановив
справжньої правової природи
зазначеного документа, незалежно від
його найменування, та характеру
спірних правовідносин.

Отже, суд першої інстанції не встановив
характеру спірних правовідносин, не
визначив, яка правова норма підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
не з'ясував всі обставини справи, не
дослідив всі докази та не надав їм
оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_7,
задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 29 березня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 23 грудня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. КолодійчукСудді:
В.С. Висоцька О.В. Кафідова Т.О.
ПисанаІ.М. Фаловська