Провадження № 2/537/26/2014
Справа № 537/4231/13-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.05.2014 року Крюківський районний суд м.
Кременчука Полтавської області в
складі: головуючого судді Степури А.А.,
при секретарі Грицьковій Я.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кременчуці цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: приватний нотаріус
Кременчуцького міського нотаріального
округу ОСОБА_3, Друга Кременчуцька
державна нотаріальна контора про
визнання заповіту недійсним та
визнання права власності на нерухоме
майно в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом згідно якого прохала визнати
недійсним заповіт ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1
на користь ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом Кременчуцького
міського нотаріального округу ОСОБА_3
та визнати за нею право власності в
порядку спадкування після померлого
ОСОБА_6 на ? частину квартири, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її батько,
ОСОБА_6. Після його смерті відкрилася
спадщина на майно, в т.ч. і на ? частину
квартири АДРЕСА_1. Єдиною спадкоємицею
першої черги за законом після
померлого ОСОБА_6 є вона, як дочка. Після
смерті батька позивач звернулась до
Другої Кременчуцької державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, де їй було
повідомлено, що її батько за життя
склав заповіт, у якому все своє майно
заповів своїй сестрі ОСОБА_2. Заповіт на
її ім»я був посвідчений в квітні 2010
року приватним нотаріусом
Кременчуцького міського нотаріального
округу ОСОБА_3 Вважає, що даний заповіт
має бути визнаний судом недійсним з
наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України,
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними, може бути визнаний
судом недійсним за позовом цієї особи,
а в разі її смерті - за позовом інших
осіб, чиї цивільні права або інтереси
порушені. На час складання заповіту
батькові виповнилося 57 років. В останні
роки він хворів на психічні розлади, у
нього почастішали випадки на
сприйняття дійсних подій. Внаслідок
цього він перебував на обліку та
періодично проходив курси лікування у
лікаря-психіатра у Кременчуцькому
міському психоневрологічному
диспансері. Однак спроби поліпшити
його психічний стан позитивного
результату не мали. На день посвідчення
заповіту на користь ОСОБА_2 у батька
спостерігався процесс психічного
розладу. В разі визнання заповіту
недійсним, вона, як дочка заповідача,
має право на спадкування за законом на
майно померлого батька, тому змушена
завертатися за захистом своїх прав до
суду. Окрім цього вважає, що має право
на визнання прав власності в порядку
спадкування на ? частину квартири, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Після
визнання заповіту недійсним єдиною
спадкоємицею першої черги за законом
померлого батька є вона, його дочка,
ОСОБА_1 Відповідно до ст. 328 ЦК України,
право власності набувається на
підставах, встановлених законом. Право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше не випливає із
закону або незаконність набуття права
власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред»явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, що засвідчує його право
власності.

10.10.2013 р. ОСОБА_1 уточненням до
позовної заяви замінила відповідача по
справі приватного нотаріуса ОСОБА_3 на
ОСОБА_2.

У судовому засіданні позивач та її
представник адвокат ОСОБА_8 позов
підтримали повністю та просили його
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її
представник адвокат ОСОБА_9 позовні
вимоги не визнали, заперечували проти
їх задоволення.

Третя особа приватний нотаріус
ОСОБА_3 проти позовних вимог
заперечував та прохав суд відмовити в
задоволенні позову.

Представник Другої
Кременчуцької державної нотаріальної
контори в судове засідання не з'явився,
хоча завчасно надіслав клопотання про
розгляд справи без участі
представника.

Вислухавши пояснення сторін та
пояснення свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_1, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
надані докази, суд приходить до
наступних висновків:

В судовому засіданні встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 від 15.02.2013 року.

Відповідно до заповіту від
20.04.2010 року ОСОБА_6, , на випадок своєї
смерті заповідав належну йому ? (одну
другу) частку квартири АДРЕСА_3, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, заповіт зареєстрований в
реєстрі за № 774.

Рішенням Крюківського районного суду
від 1.09.2008 року за позовом ОСОБА_6 було
виділено частки в спільній сумісній
власності.

Згідно світлокопії трудової
книжки встановлено, що ОСОБА_6 за своє
життя пропрацював більше 27 років на ВАТ
«Крюківський вагонобудівний завод», та
01.07.1999 р. йому було присвоєно звання
«Ветеран праці».

Відповідач ОСОБА_2, допитана в
якості свідка, стверджувала, що її
брат - ОСОБА_6 до моменту підписання
заповіту, під час його складання і в
цілому до кінця свого життя не був
визнаний недієздатним, самостійно
сплачував комунальні послуги,
придбавав продукти харчування, надавав
перевагу продуктам, придбаним на
продуктовому ринку, куди знову ж таки
самостійно ходив і купляв їх, отримував
пенсію, пропрацював більше 27 років на
ВАТ «Крюківський вагонобудівний
завод», 01.07.1999 р. брату було присвоєно
звання «Ветеран праці», самостійно
отримував матеріальну допомогу на
підприємстві вже після звільнення, що
підтверджується трудовою книжкою. Крім
того, 10.12.2009 р. брат отримав кредит з
застосування кредитки «Універсальна»,
на договорі зазначений підпис брата,
самостійно сплачував кредит. В 2008 р.
брат звернувся до Крюківського
районного суду м. Кременчука з позовом
про визначення частки в спільній
сумісній власності, 01.09.2008 р. рішенням
суду позов був задоволений, рішення
набрало чинності 12.09.2008 р., із тексту
рішення вбачається, що брат знову ж
таки самостійно, без представника
чи/або опікуна підтримував в судовому
засіданні позовні вимоги. Про те, що
брат склав заповіт на її ім»я, вона
довідалась від самого ОСОБА_6 в день
складання заповіту, а вже після його
смерті, перебираючи речі брата, знайшла
конверти, в яких брат зберігав
квитанції на придбання ліків і в одному
з конвертів знайшла запис, зроблений
рукою брата, в якому зазначені кошти,
які були витрачені братом 20.04.2010 р. (день
складання заповіту), а саме: кредит - 340
грн., риссет - 300 грн., заповіт - 250 грн..
Останнє, на її думку свідчить про те, що
братом свідомо зроблений заповіт і що
20.04.2010 р., як і в інші дні брат розумів
значення своїх дій.

Свідки з боку позивача ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 пояснили, що бачили ОСОБА_6 в
2009-2010 р. 1-2 рази в місяць, охайно
вдягнутим, його ніхто не супроводжував,
неадекватність ОСОБА_6 на їх думку
полягала в тому, що він чогось боявся.

Свідки ОСОБА_1, ОСОБА_13, ОСОБА_14 -
лікар-психіатр, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, які безпосередньо, а
деякі з них повсякденно контактували з
ОСОБА_6 пояснили, що вони не
спостерігали в поведінці ОСОБА_6 ознак
психічного розладу. ОСОБА_6 був
адекватним, в свідомості, все розумів,
був товариським, ерудованим,
начитаним, спілкувався з колишніми
колегами по роботі, приходив після
звільнення на роботу по запрошенню
колег святкувати День машинобудівника,
всім свідкам, в тому числі
лікарю-психіатру ОСОБА_14 спочатку
розповідав про бажання скласти
заповіт та залишити сестрі квартиру, а
після посвідчення заповіту в 2010 р. і до
самої смерті розповідав про день, час
та місце складання спірного заповіту
на сестру, бажання скасувати заповіт,
складений на сестру ОСОБА_2 та скласти
новий, ОСОБА_6 не виявляв.

Свідок ОСОБА_19 пояснила суду, що 20.04.2010
р. вона була на консультації у
приватного нотаріуса ОСОБА_3, де
зустрілась з ОСОБА_6, який пояснив, що
він прийшов скласти заповіт на користь
сестри ОСОБА_2, нічого неадекватного в
його поведінці вона не побачила,
навпаки, стверджувала, що ОСОБА_6 був
адекватним, розповів про допомогу, яку
постійно йому надає сестра ОСОБА_2 і
тому на неї він вирішив зробити
заповіт.

Згідно акту судово - психіатричної
експертизи №163 від 31.03.2014 року
встановлено, що ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 року станом на 20.04.2010 року,
тобто на час посвідчення заповіту,
страждав на хронічне психічне
захворювання- шизофренію параноїдну
форму, стан ремісії. Ступінь порушень в
основних сферах психічної діяльності
на 20.04.2010 року був таким, що істотно
впливав на його здатність
усвідомлювати свої дії і керувати ними
на час посвідчення заповіту.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1234 ЦК України право
на заповіт має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю. Право на
заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається.

Відповідно до ст. 1248 ЦК нотаріус
посвідчує заповіт, який написаний
заповідачем власноручно або за
допомогою загальноприйнятих технічних
засобів. Нотаріус може на прохання
особи записати заповіт з її слів
власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним. Якщо заповідач через фізичні вади
не може сам прочитати заповіт,
посвідчення заповіту має відбуватися
при свідках.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі. Недійсність
окремого розпорядження, що міститься у
заповіті, не має наслідком недійсності
іншої його частини. У разі недійсності
заповіту спадкоємець, який за цим
заповітом був позбавлений права на
спадкування, одержує право на
спадкування за законом на загальних
підставах.

У відповідності до вимог ч.1
статті 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Частиною 2
даної статті передбачено, що докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Підстав для
звільнення позивача від доказування
судом не встановлено.

Аналізуючи всі надані докази в їх
сукупності суд приходить до висновку
про те, що позивач не надав суду
доказів, що на день посвідчення
заповіту на користь ОСОБА_2 у ОСОБА_6
спостерігався процесс психічного
розладу, який би в повній мірі
перешкоджав останньому розуміти та
керувати своїми діями.

Судом досліджено та надано
оцінку тому факту, що висновки
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 31.03.2014 р. не вказують на
абсолютну неспроможність ОСОБА_6 в
момент посвідчення заповіту розуміти
значення своїх дій та (або) керувати
ними, не є обґрунтованими, як
вбачається з самої експертизи,
висновки побудовані в основному на
теоретичних даних, припущеннях,
суперечать наявним в матеріалах справи
доказам, а сааме тільки на показаннях
свідків з боку позивача, які є родичами
останньої та в деякій мірі
заківавленими особами. Наведене, а
також суперечності в ній, викликають
сумніви в правильності таких
висновків. Вирішення питання
дієздатності повинно прийматися на
основі оцінки всього комплексу
хворобливих проявів (а не на
припущеннях), оцінки всіх матеріалів
справи в їх сукупності, чого не було
зроблено експертною комісією
Полтавської обласної клінічної
психіатричної лікарні ім. О.Ф. Мальцева.

Як зазначено у п. 17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.1997 р. № 8
«Про судову експертизу в кримінальних
і цивільних справах», суд при
дослідженні експертного висновку
повинен з'ясувати:

- чи було додержано вимоги
законодавства при призначенні та
проведенні експертизи;

- чи не було обставин, які
виключали участь експерта у справі;

- компетентність експерта і чи не
вийшов він за межі своїх повноважень;

- достатність поданих експертові
об'єктів дослідження;

- повноту відповідей на порушені
питання та їх відповідність іншим
фактичним даним;

- узгодженість між дослідницькою
частиною та підсумковим висновком
експертизи;

- обгрунтованість експертного
висновку та його узгодженість з іншими
матеріалами справи.

Проведеною у справі експертизою не
зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_6 в момент
складання ним заповіту розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
лише стверджено, що ступінь порушень в
основних сферах психічної діяльності
на 20.04.2010 року був таким, що істотно
впливав на його здатність
усвідомлювати свої дії і керувати ними
на час посвідчення заповіту.

Також у висновку судво - психіатричної
експертизи експертна комісія в
мотивувальній частині чітко зазначила:
«аналізуючи записи в медичній
документації, які безпосередньо
відносяться до періоду, в який
підекспертний підписував заповіт,
можна зробити висновок, що в той період
підекспертний знаходився в стані
РЕМІСІЇ (покращення) критично
усвідомлював свої дії та свідомо склав
заповіт на користь сестри. Однак,
вказані обставини експертами не
спростовані і при цьому зроблений
висновок у відповіді № 2: ступінь
порушень в основних сферах психічної
діяльності на 20.04.2010 року був таким, що
істотно впливав на його здатність
усвідомлювати свої дії і керувати ними
на час посвідчення заповіту, що так як і
інші, а саме у мотивувальній частині
досліджено тільки показання свідків з
боку позивача і зовсім відсутній
аналіз показань свідків з боку
відповідача. Вказана неузгодженість
ніяким чином не вирішена і не
спростована висновком експертизи.

Крім того, підставою для визнання
правочину недійсним за ст. 225 ЦК України
може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними і в основу
рішення суду про недійсність правочину
не може покладатися висновок
експертизи, який ґрунтується на
припущеннях.

Висновок експертизи в такій справі є
лише одним із доказів у справі і йому
слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами. За нормою
ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта
для суду не є обов'язковим і оцінюється
судом за правилами встановленими
статтею 212 цього Кодексу.

Крім того, експертною комісією
Полтавської обласної клінічної
психіатричної лікарні ім. О.Ф. Мальцева
допущено порушення п. 11 Інструкції щодо
заповнення форми первинної облікової
документації N 100/о "Акт
судово-психіатричного експерта

N ____", затвердженої Наказом
Міністерства охорони здоров»я України
№ 435 від 29.05.2013 р., яким передбачено, що у
пунктах 14, 15 Акту судово-психіатричного
експерта зазначаються прізвище, ім'я,
по батькові експерта (експертів),
освіта, спеціальність, свідоцтво про
присвоєння кваліфікації судового
експерта, кваліфікаційний клас, стаж
експертної роботи, посада, науковий
ступінь, вчене звання (за наявності).
Експерт (експерти) засвідчує
(засвідчують) підписом (підписами), що
він (вони) попереджений (попереджені)
про відповідальність за відмову або
видачу явно неправдивого висновку за
статтею 384 Кримінального кодексу
України. Всупереч вищевказаної
Інструкції, в даному Акті відсутній
підпис (п.15, стор. 2) одного із експертів
про те, що він попереджений про
відповідальність за відмову або видачу
неправдивого висновку за статтями 384,385
КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК
України, при виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 355 цього Кодексу.

Постановою Верховного Суду
України від 29.02.2012 р. справа № 6-9 цс12
надано правовий висновок: «…Згідно з
актом посмертної судово-психіатричної
експертизи від 24 вересня 2010 року в
період складення заповіту 21 листопада
2008 року ОСОБА_1 страждав психічним
розладом у формі органічного розладу
головного мозку поєднаного
(травматично-судинного) ґенезу з
психоорганічним синдромом, при цьому
помічені в нього в зазначений період
часу порушення психічної діяльності
були такими, що істотно впливали на
його здатність усвідомлювати значення
своїх дій і керувати ними.

Отже, проведеною у справі експертизою
не зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_1 в момент
складення ним заповіту розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
лише стверджено, що існуючі в той час
порушення його психічної діяльності
істотно впливали на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій і
керувати ними, що саме по собі не є
підставою для визнання складеного в
такому стані заповіту недійсним з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК
України».

Разом з тим, в ухвалах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 березня, 16 травня та 2
листопада 2011 року, постановлених у
справах про подібні правовідносини, на
які як на приклади неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції однієї і тієї самої норми
матеріального права посилається у
своїй заяві ОСОБА_10, касаційний суд
вказав, що підставою для визнання
правочину недійсним по ст. 225 ЦК України
може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними і в основу
рішення суду про недійсність правочину
не може покладатися висновок
експертизи, який ґрунтується на
припущеннях.».

Враховуючи вищевикладене суд
приходить до висновку, що у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання заповіту недійсним та
визнання права власності на нерухоме
майно в порядку спадкування слід
відмовити.

Керуючись ст.10, 11, 60, 212, 213, 215, 226 ЦПК
України, ст. 216, 225, 328, 392, 1257 ЦК України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову експертизу в
кримінальних і цивільних справах № 8
від 30.05.1997 року суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту
недійсним та визнання права власності
на нерухоме майно в порядку
спадкування - відмовити.

Заходи забезпечення позову за
заявою ОСОБА_1 відповідно до ухвали
Крюківського районного суду м.
Кременчука від 9 серпня 2013 року, про
накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1,
що належала на праві власності
померлому ОСОБА_6 - скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
зсіданні під час проголошення судового
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16.05.2014
року.

Суддя:
Степура
А.А.