Справа №201/4791/14-ц
Провадження №2/201/1462/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2014 року
Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

головуючого - судді Браги А.В.,

при секретарі - Улановському М.В.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу
№201/4791/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення неустойки та
зобов'язання виконати умови договору, -

В С Т А Н О В И В:

10 квітня 2014 року з Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська за підсудністю
надійшла цивільна справі за позовом
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, в якій позивач просив суд
зобов'язати ОСОБА_2 отримати замовлені
ним ПВХ конструкції за договором № CF 985
І від 01 червня 2012 року; стягнути з
відповідача на користь позивача
неустойку за договором № CF 985 І від 01
червня 2012 року у розмірі 2180,63 гривень.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилається на те, що 01
червня 2012 року між ним та відповідачем
був укладений договір на виконання
робіт по виготовленню та встановленню
ПВХ конструкцій (виробів) № CF 985 І
загальною вартістю 4987,59 гривень.
Відповідно до п. 3.1 договору, замовник
зобов'язується сплатити вартість
замовлення, що складає 4987,00 гривень.
Відповідно до п. 3.2 договору, після
виконання п. 3.1 виконавець
зобов'язується виготовити та доставити
вироби на протязі 14 робочих днів. 20
червня 2012 року позивач мав виконати
замовлення, проте він не зміг вчасно
цього зробити через обставини, що не
залежали від нього. Строк виконання
умов договору був пропущений через
неполадки на виробництві ПВХ
конструкцій. Як зазначає позивач, він
повідомив відповідача про вищевказані
форс-мажорні обставини в телефонному
режимі. Також, за спричинені
незручності через затримку
виготовлення замовлення, позивач
погоджувався сплатити ОСОБА_2
неустойку згідно п. 4.2 договору. 16 липня
2012 року замовлені ПВХ конструкції були
виготовлені та доставлені за адресою
мешкання відповідача. Однак, в
порушення умов договору ОСОБА_2
відмовився від отримання замовлених
виробів без пояснення причин. Вказані
обставини підтверджуються доповідною
запискою водія ОСОБА_4, який виконував
доставку замовлених ОСОБА_2 ПВХ
конструкцій. На початку вересня 2012 року
позивачем була отримана претензія -
заява від відповідача з вимогою про
розірвання договору, вказана претензія
- заява була датована 02 липня 2012 року,
однак відправлена лише 19 серпня 2012
року, що підтверджується поштовим
повідомленням та поштовим конвертом.
Оскільки на момент отримання позивачем
претензії - заяви про розірвання
договору від відповідача ПВХ
конструкції вже були виготовлені,
ОСОБА_3 було прийнято рішення про
відмову у розірванні договору, з
урахуванням того, що відповідно до п. 6.4
договору, зміна конструкцій, розмірів
виробів, за бажанням замовника,
розірвання договору, а також
повернення грошей, здійснюються лише
втому випадку, якщо замовник звернувся
на протязі однієї доби з моменту
підписання договору. З вимогою про
розірвання договору ОСОБА_2 звернувся
більш ніж через місяць з моменту його
укладення. Отже, починаючи з 16 липня 2012
року відповідач систематично та
свідомо ухиляється від виконання умов
договору, у зв'язку з чим позивач і
звернувся до суду з даним позовом.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі та просила суд їх
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позові та
обґрунтовуючи їх доказами, наявними в
матеріалах справи.

Відповідач в судовому засіданні проти
задоволення позовних вимог
заперечував, пояснив, що позивачем були
порушені домовленості між сторонами та
не здійснено своєчасної доставки та
установки продукції, що замовлялась
покупцем, з огляду на що відповідач
вважає, що позивачем були порушені
умови фактично укладеного між
сторонами договору, а отже
відмовляється від подальшого
виконання взятих на себе зобов'язань за
ним. Крім, того, відповідач просив суд
застосувати строки позовної давності
щодо стягнення з нього неустойки за
договором про виконання робіт від 01
червня 2012 року.

Вислухавши пояснення представника
позивача та відповідача, дослідивши
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази у
сукупності з нормами чинного
законодавства України, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В матеріалах справи наявний договір №
CF 985 від 01 червня 2012 року, сторонами
якого є ОСОБА_3 (виконавець) та ОСОБА_2
(замовник), відповідно до п. 1.1. якого
замовник доручає, а виконавець
зобов'язується виконати роботу по
виготовленню та встановлення ПВХ
конструкцій за розцінками виконавця.

Згідно п. 1.2 договору замовник
зобов'язується оплатити та прийняти
готові вироби та роботу відповідно до
умов даного договору.

Якість виробів, що поставляються за
договором мають відповідати технічним
умовам виконавця, нормам якості для
даного виду виробів (п. 1.3 договору).

Вартість виробів складає 4987,59 гривень
(п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 3.1 замовник
зобов'язаний оплатити вартість
замовлення у розмірі 4987,59 гривень.

Згідно п. 3.2 договору після виконання п.
3.1 договору замовник зобов'язується
виготовити та доставити вироби
протягом 14 робочих днів.

Пунктом 3.3 договору замовник
повідомляється про доставку товару за
добу. У випадку, якщо доставка не була
здійснена з вини замовника, повторна
доставка товару коштуватиме 100,00
гривень.

Згідно п. 4.2 договору, у випадку
невиконання виконавцем п. 3.2 договору,
за власною виною виконавець
зобов'язаний виплатити неустойку в
розмірі 0,1% от вартості даного договору
за кожен день прострочення (ч. 2 ст. 551 ЦК
України).

У разі неможливості виконання
встановлення виробів з вини замовника,
останній зобов'язаний виплатити
неустойку в розмірі 0,1% від вартості
даного договору за кожен день
прострочення на розсуд виконавця (п. 4.3
договору).

Оплата штрафу та неустойки не звільняє
сторони від зобов'язань за цим
договором (п. 4.4 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору у разі
виникнення форс-мажорних обставин, що
можуть перешкоджати виконанню умов
даного договору, сторони
зобов'язуються повідомити один одного
в максимально стислий строк, а
виконання зобов'язань за даним
договором відкладається до закінчення
вищевказаних обставин та їх наслідків.

Згідно п. 3.7 договору, даний договір діє
з моменту його підписання до повного
виконання сторонами всіх зобов'язань
по ньому (а.с. 6 - 7).

Даний договір був підписаний лише
замовником та скріплений печаткою
виконавця за відсутності підпису
останнього на ньому.

Крім того в матеріалах справи наявне
замовлення № 4125 від 31 травня 2012 року,
підписане замовником (а.с. 8 - 9).

01 червня 2012 року ОСОБА_2 було здійснено
оплату замовлених у позивача виробів у
розмірі 4987,59 гривень, що було
підтверджено сторонами в судовому
засіданні та матеріалами справи.

Відповідно до доповідної записки від 16
липня 2012 року, складеної ОСОБА_4 на ім'я
ОСОБА_3, ОСОБА_4, як водій позивача,
повідомляв останньому про те, що 16
липня 2012 року замовлення № CF 985 І було
доставлено за адресою: АДРЕСА_1, проте
замовника вдома не було, на телефонні
дзвінки не відповідав, з огляду на що
вироби довелося повернути на склад (а.с.
10).

02 липня 2012 року відповідачем на адресу
позивача була направлена заява -
претензія, відповідно до якої 01 червня
2012 року ОСОБА_2 повідомляв позивача про
те, що оскільки ПП ОСОБА_3 було порушено
умови договору, не вчинено жодних дій з
виконання взятих за договором
зобов'язань, він вимагає повернути йому
сплачені кошти у розмірі 4987,59 гривень,
які були перераховані через банк ПАТ
«Акцент-Банк» і завдаток 50,00 гривень
(ст. 571 ЦК України) (а.с. 11).

11 вересня 2012 року позивачем було
направлено на адресу відповідача
відповідь на заяву - претензію від 02
липня 2012 року, згідно якої
повідомлялось, що замовленні
відповідачем вироби перебувають на
складі, оскільки останній не забажав їх
прийняти, а отже стороною позивача
умови договору були виконані в повному
обсязі, з огляду на що вимога про
повернення грошових коштів
задоволенню не підлягає (а.с. 13 - 14).

Правовідносини, які виникли між
сторонами у справі, врегульовані
Цивільним кодексом України та іншими
нормативно-правовими актами.

Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України визначено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків. У
випадках, встановлених договором або
законом, воля сторони до вчинення
правочину може виражатися її
мовчанням.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір
може бути укладений у будь-якій формі,
якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася. Якщо сторони
домовились укласти у письмовій формі
договір, щодо якого законом не
встановлена письмова форма, такий
договір є укладеним з моменту його
підписання сторонами.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 656 ЦК України передбачено,
що предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому.

Статтею 651 ЦК України передбачено,
що зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору. У разі
односторонньої відмови від договору у
повному обсязі або частково, якщо право
на таку відмову встановлено договором
або законом, договір є відповідно
розірваним або зміненим.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України закріплено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Тобто, процесуальними нормами
встановлено, як право на участь у
доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу.

В судовому засіданні представник
позивача наполягала на задоволенні
позовних вимог щодо зобов'язання
відповідача отримати замовлені ПВХ
конструкції за договором № CF 985 І від 01
червня 2012 року, а також щодо стягнення з
останнього на користь позивача
неустойку за договором № CF 985 І від 01
червня 2012 року у розмірі 2180,63 гривень.

При цьому позивач в своїй позовній
заяві та його представник в судовому
засіданні зазначали, що дійсно за
умовами договору № CF 985 І від 01 червня
2012 року, виконавець мав поставити та
встановити вироби замовнику протягом 14
календарних днів після оплати останнім
замовленого товару, однак виконати
своєчасно умови п. 3.2 договору не мав
можливості з обставин не залежних від
нього. Доказів неможливості виконання
замовлення в строк стороною позивача
суду надано не було.

Крім того, в матеріалах справи
наявна доповідна записка водія ОСОБА_4
від 16 липня 2012 року про неможливість
виконання замовлення з огляду на
відсутність замовника за адресою
мешкання, не може бути прийнята судом,
як належний та допустимий доказ з
огляду на те що, стороною позивача не
було надано суду жодних доказів на
підтвердження займання посади водія
ОСОБА_4 в ПП «ОСОБА_3» на час виконання
спірного замовлення, а також
маршрутній дорожній лист.

Відповідно до п. 3.3 договору, що є
предметом розгляду по справі, замовник
мав бути сповіщеним про доставку
товару за добу до такої, проте в
матеріалах справи не міститься доказів
такого сповіщення відповідача, з
огляду на що суд не може погодитись з
твердження ОСОБА_3 про невиконання
відповідачем вимог договору та
неприйняття товару, обумовленого
договором.

Вирішуючи позовні вимоги по суті
та відмовляючи в їх задоволенні суд
виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів
справи, у відповідності до вимог ст. 639
ЦК України, сторони домовилися укласти
договір у простій письмовій формі з
визначенням відповідних умов
правочину. Якщо сторони домовились
укласти у письмовій формі договір, щодо
якого законом не встановлена письмова
форма, такий договір є укладеним з
моменту його підписання сторонами.

Правочин, який вчиняє юридична
особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою (ст. 207 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається,
що договір № CF 985 І від 01 червня 2012 року
був підписаний лише стороною
відповідача та скріплений печаткою
позивача за відсутності підпису
останнього на договорі.

Дана обставина з боку
представника позивача не
заперечувалась, з огляду на що суд
робить висновок про те, що даний
договір сторонами укладений не був, а
відтак права, обов'язки та
відповідальність за даним договором на
учасників спору не розповсюджуються.

З огляду на викладене та з
урахуванням наявних в матеріалах
справи доказів вбачається, що між
сторонами фактично була досягнута
згода на вчинення правочину поставки
товару та виконанні відповідні дій, як
з боку позивача, так і з боку
відповідача, проте письмове оформлення
умов спірного правочину належним чином
здійснено не було, а отже договір №CF 985
І від 01 червня 2012 року є неукладеним.

Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням того, що позивач просить
суд зобов'язати відповідача виконати
зобов'язання за договором № CF 985 І від 01
червня 2012 року та стягнути з нього
неустойку за невиконання умов даного
договору, проте спірний договір
належним чином сторонами укладений не
був, у суду відсутні підстави для
задоволення вимог, заявлених
позивачем, що ґрунтуються на виконанні
замовником умов договору, що не
укладався.

Суд приходить до висновку, що позовні
вимоги задоволенню не підлягають з
огляду на те, що даний договір не
відбувся, що зумовлює відмову в
задоволенні позовних вимог, які
ґрунтуються саме на письмовому
договорі.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті наведених вище норм
цивільного законодавства, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення неустойки та
зобов'язання виконати умови договору.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст. 88
ЦПК України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
судові витрати по справі стягнути з
відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 10, 11, 31, 57, 60, 88, 128, 209, 212 - 215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
неустойки та зобов'язання виконати
умови договору, - залишити без
задоволення.

Судові витрати по справі не
відшкодовують.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня його
проголошення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя :
А.В. Брага