Справа № 552/2580/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м у к р а ї н и

02 червня 2014 року Київський районний
суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді
Самсонової О.А.

при секретарі - Ворона Д.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві в приміщенні
суду справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про надання дозволу на тимчасовий
виїзд за кордон дитини, яка не досягла
шістнадцяти років, без згоди та
супроводу батька, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_2 про
надання дозволу на тимчасовий виїзд за
кордон дитини, яка не досягла
шістнадцяти років, без згоди та
супроводу батька.

В позові послалась на те, що з 26 грудня
2003 року по 30 липня 2007 року перебувала в
шлюбі з відповідачем, від якого вони
мають спільного сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. В даний час відповідач
відмовляє їй в наданні дозволу на виїзд
сина без супроводу батька за кордон з
метою оздоровлення та освітньою метою.
Вказані дії відповідача вважає такими,
що порушують право дитини та шкодять її
найвищим інтересам.

Тому позивач просила суд надати дозвіл
на тимчасові поїздки за кордон
неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом із ОСОБА_4 або з її офіційним
представником без згоди ти супроводу
батька ОСОБА_2, та надати дозвіл ОСОБА_4
або її офіційному представнику
виготовляти проїзні документи для
виїзду ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі
України до країн ближнього та
дальнього зарубіжжя без згоди батька
ОСОБА_2. Судові витрати просила
покласти на відповідача.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не
з'явилась, але уповноважила ОСОБА_1
представляти її інтереси в суді (а.с.10).

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому
засіданні позов підтримала в повному
обсязі та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
проти позову заперечив. Зазначив, що
він не відмовляв позивачу в наданні
дозволу на виїзд сина, але вимагав у неї
для цього надати йому документи, з яких
би вбачалось де, з ким буде проживати
дитина за кордоном, хто її повезе до
матері, яка в даний час також перебуває
за кордоном. Категорично заперечує, щоб
дитина виїздила з бабусею. Тому в
задоволенні позову просив відмовити.

Представник третьої особи органу опіки
та піклування виконкому Київської
районної у м.Полтаві ради ОСОБА_3 в
судовому засіданні послалась на розсуд
суду. Просить суд прийняти рішення на
підставі доказів, що наявні в
матеріалах справи, виходячи із
найвищих інтересів дитини.

Враховуючи наявність в справі
достатніх матеріалів про права та
правовідносини сторін, приймаючи до
уваги відсутність підстав,
передбачених ст. 169 ЦПК України для
можливого відкладення розгляду справи,
суд вважає за можливе розглянути
справу за відсутності позивача, що в
засідання не з'явилась.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть
участь у справі, дослідивши докази у
справі, суд приходить до висновку, що
позов підлягає частковому задоволенню
з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 26
грудня 2003 року по 30 липня 2007 року
перебували у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу мають малолітнього сина -
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу дитина
залишилася проживати з матір'ю. На
даний час малолітній ОСОБА_5 проживає
за адресою: АДРЕСА_1 зі своєю бабусею -
матір'ю позивача, оскільки позивач
тимчасово у зв'язку з роботою проживає
в Туреччині, де перебуває на легальних
умовах, має дозвіл на проживання, житло
з усіма зручностями, постійно працює і
має стабільний дохід.

Наведені обставини підтверджуються
поясненнями представника позивача,
показаннями свідка ОСОБА_6, даними
свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії
НОМЕР_1 від 02 серпня 2004 року, даними
свідоцтва про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_2 від 30 липня 2007 року.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155
СК України батьки зобов'язані поважати
дитину, піклуватися про її здоров'я,
фізичний, духовний та моральний
розвиток. Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини, а мають ґрунтуватися на повазі
до прав дитини та її людської гідності.

На підставі ч.2 ст. 313 ЦК України фізична
особа, яка не досягла шістнадцяти
років, має право на виїзд за межі
України лише за згодою батьків та в
їхньому супроводі, або в супроводі
осіб, які ними уповноважені.

Згідно ст. 7 Закону України «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України», п.п. 16, 18 «Правил
оформлення і видачі паспортів
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзних документів дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення»,
затверджених Постановою Кабінету
Міністрів № 231 від 31.03.1995 року,
самостійний виїзд за кордон дітей, які
не досягли 18-річного віку, здійснюється
за нотаріально засвідченою згодою
батьків, за відсутності згоди одного з
батьків виїзд неповнолітнього за
кордон може бути дозволений на
підставі рішення суду.

В судовому засіданні відповідач
заперечував той факт, що він відмовляв
позивачу в наданні дозволу на виїзд
дитини за межі України, але як з
пояснень представника позивача,
показань свідка, так і з пояснень
самого відповідача вбачається, що він
від надання такого дозволу на виїзд
дитини свідомо ухиляється, знаходячи
для цього різноманітні приводи.

Так, висування відповідачем умов щодо
надання йому позивачем ряду документів
для надання такого дозволу, умов щодо
особи, яку позивач уповноважила на
виїзд з дитиною за межі України,
посилання на необхідність
консультації з юристом, та не одержання
такої консультації до даного часу,
тощо, суд розцінює як дії, що свідчать
про фактичну відмову в наданні дозволу
на виїзд дитини за межі України.

Заперечення відповідача з приводу
виїзду дитини з бабусею - ОСОБА_6 суд до
уваги не бере, оскільки будь-які
фактичні дані, що свідчили б про
неможливість такого виїзду ОСОБА_6 в
матеріалах справи відсутні, а як
вбачається з пояснень відповідача,
наданих в судовому засіданні,
зазначена його позиція зумовлена
негативним відношенням до ОСОБА_6

Тому суд вважає, що відмова відповідача
у дачі згоди позивачу на виїзд
малолітнього сина за межі України для
оздоровлення та з туристичною метою не
має правового підґрунтя, є
безпідставною і такою, що суперечить
вимогам ст. 155 СК України, ст. ст. 11, 12
Закону України «Про охорону
дитинства», оскільки предметом
основної турботи та основним
обов'язком батьків є забезпечення
інтересів своєї дитини, і батьківське
право не може здійснюватись всупереч
цим інтересам.

Крім того, як встановлено судом та не
заперечувалось сторонами в судовому
засіданні, оскільки позивач тимчасово
проживає у Туреччині, не наданням
відповідачем дозволу на виїзд дитини
чиняться перешкоди малолітньому
ОСОБА_5 у побаченні з матір'ю.

Вказані дії відповідача суперечать
ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини,
прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1989 року, у відповідності до
якої держави-учасниці поважають право
дитини, яка розлучається з одним чи
обома батьками, підтримувати на
регулярній основі особисті відносини і
прямі контакти з обома батьками, за
винятком випадків, коли це суперечить
інтересам дитини. В усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питаннями
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

При цьому суд також враховує, що ОСОБА_4
у своїй заяві, посвідченій 24 квітня 2014
року приватним нотаріусом
Полтавського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, надала згоду на
тимчасовий виїзд за кордон до
Туреччини або до Об'єднаних Арабських
Еміратів малолітнього ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою відпочинку на
період з 01 червня 2014 року по 01 червня 2015
року у супроводі ОСОБА_6, яка по
закінченню терміну перебування
забезпечить повернення дитини в
Україну.

Зазначеним спростовуються посилання
відповідача на можливе вивезення
позивачем сина до Туреччини на
постійне місце проживання.

З огляду на викладене, оскільки
відповідачем не надано доказів про
наявність обставин, що обмежують право
виїзду за кордон малолітньої дитини,
суд приходить до висновку, що слід
надати дозвіл позивачу або
уповноваженій нею особі на виїзд за
межі України малолітнього ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Але, враховуючи строки, на які матір'ю
надано дозвіл на виїзд дитини, та
країни, до яких такий виїзд дозволено,
позов необхідно задовольнити частково,
дозволивши виїзд ОСОБА_5 та
виготовлення на нього проїзних
документів до Туреччини або Об'єднаних
Арабських Еміратів в період з 01 червня
2014 року по 01 червня 2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог
необхідно відмовити.

У зв'язку з частковим задоволенням
позову з відповідача на користь
позивача необхідно стягнути 200 грн. на
відшкодування понесених судових
витрат пропорційно до задоволених
відносно нього вимог.

Керуючись ст. 203, 213-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Надати дозвіл на виїзд ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3, або з уповноваженою нею
особою, без згоди та супроводу батька -
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, до Туреччини або
Об'єднаних Арабських Еміратів в період
з 01 червня 2014 року по 01 червня 2015 року.

Надати дозвіл ОСОБА_4 або уповноваженій
нею особі виготовляти проїзні
документи для виїзду ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 01 червня 2014 року
по 01 червня 2015 року до Туреччини або
Об'єднаних Арабських Еміратів без
згоди батька - ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 200
грн. на відшкодування понесених
судових витрат.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
через Київський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний термін з дня його
проголошення.

Головуючий
О.А. Самсонова

02.06.2014