АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 546/216/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1585/14
Головуючий у 1-й інстанції Беркута Л.Г.
Доповідач Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді : Пікуля В.П.,

суддів: Прядкіної О.В., Панченка О.О.,

при секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Решетилівського районного
суду Полтавської області від 14 березня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення процентів за
договором позики та відшкодування
збитків внаслідок прострочення
виконання грошового зобов'язання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до відповідача ОСОБА_1 про
стягнення процентів за договором
позики та відшкодування збитків
внаслідок прострочення виконання
грошового зобов'язання, посилаючись на
те, що рішенням Решетилівського
районного суду від 30 серпня 2011 року з
ОСОБА_1 на його користь стягнуто суму
заборгованості за договором позики - 228
135 грн., з них основного боргу - 210761 грн.,
однак в зв'язку з тим що відповідач
користувався його коштами він має
право згідно ст. 1048 ЦК України на
одержання від нього процентів від суми
позики. Кошти були надані ОСОБА_1 в
позику 20 травня 2008 року. Оскільки
договором позики розмір процентів не
був передбачений, то їх розмір
необхідно визначити на рівні облікової
ставки НБУ.

Розмір процентів, на думку позивача,
визначається за формулою: сума боргу х %
річна ставка х кількість днів
прострочення: 365:100. Таким чином, розмір
процентів за користування коштами з 20
травня 2008 року до винесення судового
рішення (30.08.2011 року) становить 68851 грн.
Рішенням суду з відповідача стягнуто
на його користь суму 228135 грн., але
відповідач станом на 01 березня 2013 року
не виконав рішення суду та не
відшкодував вище вказану суму, а тому
відповідач зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних від простроченої суми, розмір
трьох відсотків річних з 30 серпня 2011
року по 01 березня 2013 року, тобто за 546
днів становить - 10237 грн., а розмір
збитків, завданих інфляцією становить
456 грн., таким чином, загальна сума
збитків становить 79544 грн.

Позивач вважає, що строк позовної
давності ним на стягнення процентів не
пропущений, оскільки відповідач в
квітні - травні 2011 року сплачував кошти
в рахунок заборгованості. В зв'язку з
цим, він просив стягнути з ОСОБА_1 на
його користь грошові кошти на загальну
суму - 79544 грн., що складаються з:
відсотків за користування коштами в
розмірі 68851 грн., 3 % річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання в розмірі - 10237 грн. та
збитків завданих інфляцією в розмірі -
456 грн.

В подальшому ОСОБА_2 уточнив позовні
вимоги, а саме визначив, що розмір
процентів за користування коштами з 20
травня 2008 року по липень 2013 року
складає - 98795 грн. Відповідач прострочив
виконання грошового зобов'язання за
рішенням суду в сумі 228135 грн. станом на
01 липня 2013 року з 30 серпня 2011 року ( з дня
винесення рішення судом) становить 666
днів, три відсотки річних з цієї суми
становить: 228135 грн. *3%*666 прострочених
днів :360:100 = 12519 грн., розмір збитків,
завданих інфляцією становить 456 грн., а
всього сума заборгованості становить -
111770 грн.

Рішенням Решетилівського районного
суду Полтавської області від 14 березня
2014 року позовну заяву ОСОБА_2 -
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
проценти за користування коштами з 20
травня 2008 року по 01 липня 2013 року в сумі
98089 грн. 04 коп. (дев'яносто вісім тисяч
вісімдесят дев'ять грн. 04 коп.), 3 %
процента річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання в
сумі 11588 грн. 97 коп. (одинадцять тисяч
п'ятсот вісімдесят вісім грн.. 97 коп.), а
всього в сумі 109678 грн. 01 коп. (сто дев'ять
тисяч шістсот сімдесят вісім грн. 01
коп.) грн., в іншій частині позову
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
сплачений судовий збір у розмірі - 1118
грн. 44 коп. (одна тисяча сто
вісімнадцять грн. 44 коп.)

З рішенням суду не погодився
відповідач ОСОБА_1, який його оскаржив,
просив скасувати, оскільки вважає, що
рішення суду прийнято із порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи у межах доводів
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо
позичальник не повернув суму позики,
він зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до ст. 625 цього Кодексу тобто
з урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення
зобов'язання, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що рішенням
Решетилівського районного суду від 30
серпня 2011 року вирішено стягнути з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
заборгованість за договором позики, а
саме 210761 грн. - основного боргу та 17374
грн. - 3% річних, а всього в сумі 228135
(двісті двадцять вісім тисяч сто
тридцять п'ять) грн.

Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням, зокрема в цивільній справі,
що набрало законної сили, не
доказується при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

З вищезазначеного рішення
Решетилівського районного суду від 30
серпня 2011 року вбачається, що 20.05.2008
року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 33000 Євро,
письмово оформивши боргову розписку.

Відповідач перед позивачем свої
зобов'язання щодо повернення
встановленої рішенням Решетилівського
районного суду від 30 серпня 2011 року
суми боргу за договором позики не
виконав.

Відповідно платіжних доручень №14,15 від
14 січня 2013 року та розпоряджень відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби ГУЮ у Полтавській області
№29969524/В-7 від 11.01.2013 року; №28714757/В-7 від
04.12.2013 року; №28714757/В-7 від 25.11.2013 року;
№28714757/В-7 від 09.12.2013 року з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2, як погашення боргу були
перераховані кошти в сумі - 16551 грн. 96
коп.

Враховуючи, що відповідач не виконав
взятого на себе зобов'язання, не
повернув грошові кошти, отримані в борг
за договором позики, а також не виконав
судове рішення, суд вірно, відповідно
до ч. 2 ст. 625 ЦК України, визначив, що
відповідач має сплатити позивачеві три
відсотки річних від простроченої суми
за наступним розрахунком: за період з 30
серпня 2011 року по 01 липня 2013 року
кількість прострочених днів становить
- 669 днів, а не 666 днів, як зазначав
позивач, а сума основного боргу - 210761
грн., а не як було зазначено позивачем -
228135 грн., що складається з суми
основного боргу (210761 грн.) та 3% річних
(17374 грн.). Таким чином, враховуючи
вищевикладене 3% річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання
становить: - 210761 грн. х 3% / 365 (кількість
днів у році) х 669 (кількість днів
прострочення) = 11588,97 грн.

Відповідно до довідки ТВБВ №10016/053
філії Полтавське обласне управління АТ
«Державний ощадний банк України» №59
від 30.12.2013 року облікова ставка НБУ
становить: з 01.01.2008-10%; з 30.04.2008 -12%; з 15.06.2009
- 11%; з 12.08.2009 - 10,25%; з 08.06.2010 - 9,5 %; з 08.07.2010 -
8,5%; з 10.08.2010 - 7,75%; з 23.03.2012 - 7,5%; з 10.06.2013 - 7%;
з 13.08.2013 - 6,5%.

Згідно проведеного розрахунку судом
першої інстанції вірно встановлено, що
загальна сума відсотків за
користування коштами з 20 травня 2008 року
по 01 липня 2013 року становить - 98089 грн. 04
коп.

Враховуючи, що відповідач перед
позивачем свої зобов'язання, щодо
повернення встановленої рішенням
Решетилівського районного суду від 30
серпня 2011 року суми боргу за договором
позики не виконав, суд вірно частково
задовольнив позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача ОСОБА_1
відсотки за користування грошовими
коштами з 20 травня 2008 року по 01 липня 2013
року в розмірі - 98089 грн. 04 коп. та 3 %
річних за прострочення виконання
грошового зобов'язання в сумі 11588,97 грн.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо
неналежних доказів, які підтверджують
розмір облікової ставки НБУ, оскільки
наявний у справі (а.с. 74) лист №59 від
30.12.2013 року ТВБВ №10016/053 філії
Полтавське обласне управління АТ
«Державний ощадний банк України» про
облікові ставки НБУ з 01.01.2008 року по
13.08.2013 року відповідає дійсним розмірам
облікових ставок НБУ за вказані
періоди.

Крім того, апелянтом не надано жодних
доказів, які б ставили під сумнів
розмір облікової ставки НБУ, який
взятий судом до уваги.

Безпідставними є також посилання в
апеляційній скарзі на те, що судом не
враховано частково сплачений
відповідачем борг на користь
ОСОБА_2,так як із рішення суду та
матеріалів справи вбачається, що суд
першої інстанції обґрунтовано взяв до
уваги для визначення розміру
невиконаного зобов'язання платіжні
доручення № 14, 15 від 14 січня 2013 року та
розпорядження відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби ГУЮ у Полтавській
області.

При цьому, слід взяти до уваги, що
проценти за користування кредитом та 3%
відсотки річних судом стягнуто станом
по 01 липня 2013 року, в той же час як
апелянт посилається на частину
квитанцій про погашення боргу за
листопад - грудень 2013 року.

Посилання апелянта, що позивач та його
представник відмовилися від стягнення
111 770 грн., і просили стягнути 99 251 грн.,
не ставлять під сумнів правильність
рішення суду першої інстанції,
оскільки із технічного запису судового
засідання слідує, що виступ
представника позивача у дебатах жодним
чином не свідчить про відмову від
частини позовних вимог, зокрема в
частині стягнення 3 % річних, а тому суд
першої інстанції вірно розглянув спір
у межах заявлених позовних вимог, із
урахуванням останніх уточнених вимог
(а.с. 41-46).

Окрім того, хоча апелянт не наводить
доводів, які б ставили під сумнів
оплатність договору позики, необхідно
зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

За змістом вказаної статті договір
позики може бути оплатним або
безоплатним.

Відносини позики вважаються оплатними,
якщо їх безоплатний характер прямо не
встановлений ЦК України, іншими
законодавчими актами або конкретним
договором.

Відсутність же у договорі умови про
отримання відсотків за користування
позикою не означає, що договір є
безоплатний, а якщо розмір процентів у
договорі не визначений, він
визначається на рівні облікової ставки
Національного банку України.

З матеріалів справи не вбачається, що
договір є безоплатний, буд-яких
заперечень чи доказів, що договір є
безоплатним відповідач та його
представник суду не надали.

Таким чином, суд першої інстанцій
дійшов правильного висновку, що діючим
законодавством передбачений обов'язок
сплатити проценти за користування
грошима у випадку і розмірах,
передбачених договором, а в разі
відсутності такої умови в договорі, в
розмірі, що визначається на рівні
облікової ставки НБУ.

За вказаних обставин, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції, який повно встановивши
фактичні обставини справи, дав
об'єктивну оцінку зібраним у справі
доказам, вірно застосувавши норми
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини, та ухвалив
рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Решетилівського районного
суду Полтавської області від 14 березня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:
В.П. Пікуль

Судді:
О.В. Прядкіна

О.О. Панченко

З оригіналом згідно

суддя
В.П. Пікуль