Провадження № 22-ц/779/1300/2014
Головуючий у 1 інстанції Островський Л.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Матківського
Р.Й.

суддів Шалаута Г.І.,
Шишка А.І.

секретаря Бойчука Л.В.

з участю апелянтів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ДП
«Івано-Франківський
котельно-зварювальний завод» до
ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
виселення із житлового приміщення, з
апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
15 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року позивач звернувся з
вказаним позовом, щоб ухвалити рішення,
про виселення відповідачів з житлового
приміщення АДРЕСА_1.

Заявлені вимоги позивач
обґрунтував тим, що відповідач ОСОБА_3
не перебуває в трудових відносинах з ДП
«Івано-Франківський
котельно-зварювальний завод», жодного
відношення до підприємства не має,
ордер на дане житлове приміщення не
видавався, тому відсутні правові
підстави для проживання відповідачів в
кімнаті АДРЕСА_1. В добровільному
порядку звільнити зайняте приміщення
вони відмовляються.

Крім того, на виконанні у ВДВС
Івано-Франківського МУЮ знаходяться
виконавчі листи згідно рішення
Івано-Франківського міського суду про
зобов'язання ДП МО України «63
котельно-зварювальний завод» усунути
перешкоди в користуванні ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 житловим приміщенням по
АДРЕСА_3, однак цю квартиру
неправомірно займають відповідачі.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 15 квітня 2014 року позов
задоволено.

На дане рішення ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу,
просять його скасувати та ухвалити
нове, про відмову у задоволенні позову.

Апелянти вважають рішення незаконним,
необґрунтованим, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції необґрунтовано
дійшов висновків про те, що відповідачі
самоправно зайняли жиле приміщення та
у них відсутні правові підстави для
проживання в ньому. Стаж роботи ОСОБА_3
на ДП МОУ «Івано-Франківський
котельно-зварювальний завод»
становить більше 28 років, ОСОБА_2 більше
13 років, яку було звільнено з роботи у
зв'язку з виходом на пенсію по
інвалідності, що підтверджується
записами в трудових книжках.

З 1985 року ОСОБА_3 проживають у
гуртожитку, а ОСОБА_2 з 1989 року. Після
одруження їм надано кімнату №90, а після
народження дітей - ще одну кімнату. 16
лютого 2009 року, враховуючи їх стаж
роботи на підприємстві та те, що ОСОБА_2
є інвалідом 2 групи, на спільному
засіданні адміністрації та профкому ДП
МОУ «63 котельно-зварювальний завод» їм
надано 3 кімнатну АДРЕСА_3 на 9 поверсі
площею 56 кв.м в будинку для посімейного
поселення по вул. Нова. На цьому ж
засіданні вирішено надати квартиру
сім'ї ОСОБА_7

06 вересня 2010 року членами профкому
затверджено список квартиронаймачів
гуртожитку згідно нумерації,
затвердженої на профкомі 01 вересня 2010
року, згідно якого, членам сім'ї ОСОБА_3
розподілено кімнату НОМЕР_1 на 9 поверсі
загальною площею 84,6 кв.м., а ОСОБА_7,
розподілено кімнати НОМЕР_2 на 3 поверсі
загальною площею 35,2 кв.м. Апелянти
законно, на підставі спільних рішень
адміністрації та профкому зайняли жиле
приміщення НОМЕР_1 на 9 поверсі
загальною площею 84, 6 кв.м., тому
посилання суду на самовільне зайняття
приміщення є помилковим та
необґрунтованим.

Протоколи були визнані рішеннями
Івано-Франківського міського суду
недійсними тільки 29 листопада 2012 року
та 29 березня 2013 року, тобто майже через
три роки після їх прийняття. За час
дійсності протоколів, а саме в 2008 -2010
роки було проведено перепланування
квартири НОМЕР_1, яка здійснювалась в
більшій мірі на кошти апелянтів. Також
за період проживання апелянтів в
гуртожитку сплачувались комунальні
послуги.

Крім того, протоколи визнано судом
недійсними не внаслідок їхніх
неправомірних дій, а внаслідок дій
інших осіб, в тому числі позивача, тому
наслідками визнання недійсності
протоколів не можуть бути порушення чи
обмеження їх прав та інтересів.

Суд, виселивши усіх з приміщення не
зазначив про надання іншого постійного
жилого приміщення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянтів та їх представника, які
вимоги скарги підтримали, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задоволити частково.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції прийшов до висновку, що у
відповідачів відсутні правові
підстави для проживання в приміщенні
АДРЕСА_1 в добровільному порядку
звільнити жиле приміщення вони
відмовляються, тому підлягають
виселенню у примусовому порядку.

Однак, такий висновок суду першої
інстанції зроблено при неповному
з'ясуванні обставини, що мають значення
для справи, не доведено обставини, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
порушено норми матеріального права, що
є підставою для його скасування і
ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам не
відповідає.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи
спір, суд першої інстанції не
дотримався встановленого ст. 212 ЦПК
України принципу оцінки доказів,
належним чином не перевірив доводи
сторін, не з'ясував всі обставини
справи та не надав їм належну правову
оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України,
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
відповідач ОСОБА_3 не перебуває в
трудових відносинах з ДП
«Івано-Франківський
котельно-зварювальний завод», жодного
відношення до підприємства не має,
ордер на дане житлове приміщення
відповідно до ст. 129 ЖК України йому не
видавався, тому відсутні правові
підстави для проживання відповідачів в
кімнаті АДРЕСА_1.

З огляду на викладені обставини та з
врахуванням заявлених вимог, для
правильного вирішення спору суд першої
інстанції повинен був з'ясувати,
призначення жилого будинку та жилого
приміщення, за яке існує спір.

Позивач та суд першої інстанції
обґрунтовували необхідність виселення
відповідачів нормами ЖК про
користування гуртожитками. Однак,
позивачем не надано суду жодного
доказу, що будинок чи спірне жиле
приміщення призначені для
використання як гуртожиток, проживання
у яких регулюється спеціальними
нормами законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 04
березня 1985 року по 22 липня 2013 року
працював на 63 котельно-зварювальному
заводі. Його дружина ОСОБА_2 з 19 вересня
1988 року по 11 червня 2001 року теж
працювала на цьому заводі. Ці обставини
підтверджені копіями трудових книжок
поданими до апеляційної скарги.

Відповідно до довідки позивача на а.с. 4
усі відповідачі зареєстровані у
квартирі АДРЕСА_4 і у засіданні
апеляційного суду підтвердили, що
зазначене жиле приміщення на 7 поверсі
будинку надавалось їм у встановленому
законом порядку.

Позивачем під час розгляду справи у
суді першої інстанції не доведено у
зв'язку з чим відповідачі не проживають
у кімнаті згідно реєстрації та чи
зайняте зараз це жиле приміщення.

Позивачем не доведено, у зв'язку з чим
відповідачі повинні бути виселені з
квартири НОМЕР_1 без надання іншого
жилого приміщення, а не з наданням
наданого раніше жилого приміщення про
що вони обґрунтовано зазначають у
апеляційній скарзі.

Згідно протоколу №27 від 23 жовтня 2006
року спільного засідання
адміністрації та профкому вирішено
включити в список кандидатів для
отримання квартир на 7-9 поверхах в
будинку для посімейного поселення по
АДРЕСА_1 ОСОБА_3, склад сім'ї 4 чоловіка, 56
кв.м., кв. №31. Згідно протоколу №68
спільного засідання адміністрації та
профспілкового комітету ДП МОУ «63
котельно-зварювальний завод» від 16
лютого 2009 року надано сім'ї ОСОБА_3 з 4
чоловік АДРЕСА_3 площею 56 кв.м. на 9
поверсі гуртожитку ДП МОУ «63
котельно-зварювальний завод» по
АДРЕСА_1.

Згідно витягу з протоколу №5 від 06
вересня 2010 року затверджено список
квартиронаймачів згідно затвердженої
нумерації і у відповідності до
технічного паспорта, зокрема на 9
поверсі квартиру НОМЕР_1, загальною
площею 84,6 кв.м, квартиронаймачем якої є
ОСОБА_3

Позивачем не доведено, що протоколи
спільного засідання адміністрації та
профспілкового комітету ДП МОУ «63
котельно-зварювальний завод» прийняті
у 2009 році у встановленому законом
порядку визнані недійсними.

За обставин, які були наведені та
підтверджені позивачем у суді першої
інстанції не було законних підстав для
виселення сім'ї ОСОБА_3 у складі 4
чоловік з квартири НОМЕР_1 на 9 поверсі в
будинку ДП МОУ «63
котельно-зварювальний завод» по
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення. Позивачем не доведено ті
обставини, на які вона посилалися як на
підставу своїх вимог виселити
відповідачів без надання іншого жилого
приміщення, таке виселення є
передчасним, тому у задоволенні
позовних вимог необхідно відмовити за
недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 15 квітня 2014 року скасувати та
ухвалити нове.

В задоволенні позову ДП
«Івано-Франківський
котельно-зварювальний завод» до
ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
виселення із житлового приміщення
відмовити за недоведеністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Р.Й. Матківський

Судді: Г.І. Шалаута

А.І. Шишко