Єдиний унікальний номер 269/3202/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/4393/2014
Головуючий у 1 інстанції: Апалькова О.М.
Доповідач: Тимченко О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді:
Тимченко О.О.,

суддів:
Алексєєва А.В., Новосядлої В.М.,

при секретарі:
Козаку І.С.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Совєтського
районного суду м. Макіївки Донецької
області від 08 квітня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - приватний
нотаріус Макіївського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, про
визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Совєтського районного
суду м. Макіївки Донецької області від
08 квітня 2014 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
приватний нотаріус Макіївського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
про визнання заповіту недійсним
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
позивач ОСОБА_1 приніс апеляційну
скаргу, в якій ставить питання про
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового про
задоволення його позовних вимог у
повному обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначив, що
відмовляючи у задоволені позову суд
першої інстанції дійшов помилкового
висновку про недоведеність позовних
вимог, не звернув уваги на те, що на
момент посвідчення заповіту ОСОБА_4 вже
була хворою та не могла чітко
усвідомлювала значення своїх дій та
керувала ними. Також суд першої
інстанції не надав належної правової
оцінки поясненням свідків та невірно
застосував вимоги ст. ст. 225, 1257 ЦК
України.

Позивач в судовому засіданні доводи
апеляційної скарги підтримав та
просив її задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні
заперечувала проти доводів
апеляційної скарги та просила її
відхилити.

Третя особа приватний нотаріус
Макіївського нотаріального округу
ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, про що
свідчить телефонограма №1502 від 02.06.2014
року (а.с. 165).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність
третьої особи, оскільки відповідно до
вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про час і місце розгляду справи, не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача
та відповідача, дослідивши матеріали
цивільної справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що 30
квітня 2003 року ОСОБА_4 склала заповіт на
все належне їй майно на ім'я доньки
ОСОБА_2 (а.с. 13-14). 05 березня 2012 року
ОСОБА_4 померла, що підтверджується
свідоцтвом про смерть (а.с.11).
Відповідно до свідоцтва про народження
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком
останнього є ОСОБА_5, а матір'ю ОСОБА_4
(а.с. 12).

Ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 04 червня 2013 року апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення
Совєтського районного суду м. Макіївки
Донецької області від 17 серпня 2012 року
скасовано, а заяву ОСОБА_1,
заінтересована особа - Макіївська
міська рада, про встановлення факту
прийняття спадщини залишено без
розгляду (а.с. 26).

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 23 квітня 2013 року апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення
Совєтського районного суду м. Макіївки
Донецької області від 10 жовтня 2012 року
скасовано, відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_1 до Макіївської міської
ради, про визнання права власності на
спадкове майно (а.с. 29-31).

Згідно висновку акту
судово-психіатричної експертизи
(посмертної) № 537а/47а/147а від 07 березня
2014 року проведеного Обласним центром
судово-психіатричної експертизи
вбачається, що ОСОБА_4 в період вчинення
правочину - підписання заповіту від 30
квітня 2003 року виявляла органічне
ураження головного мозку (церебральний
атеросклероз, гіпертонічна хвороба,
дисциркуляторна енцефалопатія),
психоорганічний синдром (органічний
розлад особистості та поведінки
обумовлений захворюванням мозку - в
редакції МКХ-10) та за своїм психічним
станом могла усвідомлювати свої дії та
керувати ними (а.с. 110-122).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, про визнання заповіту
недійсним суд першої інстанції виходив
з відсутності правових підстав для
визнання заповіту недійсним за
положеннями ст.225 та ч.2 ст.1257 ЦК України.

Такий висновок суду є вірним та
ґрунтується на вимогах матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з
повною вільною дієздатністю. Право на
заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Системний аналіз норм ЦК України
свідчить, що відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК
України виключно підстави недійсності
правочину, визначені у ст.ст. 225, 231 ЦК
України зумовлюють те, що
волевиявлення заповідача не було
вільним та не відповідало його
внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України
правочин, вчинений дієздатною фізичною
особою в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій і
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
правила статті 225 ЦК поширюються на ті
випадки, коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Підставою для визнання правочину
недійсним відповідно до ч.1 ст.225 ЦК
України може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними і в основу
рішення суду про недійсність правочину
не може покладатися висновок
експертизи, який ґрунтується на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Як роз'яснено у п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правила ст.225 ЦК
України поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України. При розгляді справ за позовами
про визнання недійсними заповітів на
підставі ст.225, ч.2 ст. 1257 ЦК України суд
відповідно до статті 145 ЦПК України за
клопотанням хоча б однієї зі сторін
зобов'язаний призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

З акту посмертної судово-психіатричної
експертизи № 537а/47а/147а від 07 березня 2014
року вбачається, що ОСОБА_4 в період
вчинення правочину - підписання
заповіту від 30 квітня 2003 року виявляла
органічне ураження головного мозку
(церебральний атеросклероз,
гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна
енцефалопатія), психоорганічний
синдром (органічний розлад особистості
та поведінки обумовлений
захворюванням мозку - в редакції МКХ-10)
та за своїм психічним станом могла
усвідомлювати свої дії та керувати
ними, тобто посмертною
судово-психіатричною експертизою не
зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_4 в момент
складення і підписання оспорюванного
заповіту усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними, а тому судом
першої інстанції на підставі наданих
сторонами доказів по справі ,
перевіривши їх правовому оцінку,
вірно дійшов до висновку про
відсутність підстав передбачених ч.1
ст.225 та ч.2 ст.1257 ЦК України для
визнання заповіту недійсним.

Позивачем ОСОБА_1 суду апеляційної
інстанції не було надано будь-яких
інших належних та допустимих доказів,
які б повністю або частково
спростовували висновки суду першої
інстанції.

За таких обставин колегія суддів
апеляційної інстанції приходить до
висновку про те, що вирішуючи спір, суд
першої інстанції дійшов до законного і
обґрунтованого висновку про
відсутність правових висновків для
визнання заповіту недійсним на
підставі досліджених та оцінених, як у
сукупності так і окремо усіх наданих і
зібраних по справі доказів, які
об'єктивно не підтверджують про
абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в
момент складання та підписання
заповіту розуміти значення своїх дій
та керувати ними, а тому доводи
апеляційної скарги в цій частині є
неспроможними.

Не обґрунтованими також є і доводи
апеляційної скарги, щодо допущення
судом першої інстанції порушення
процесуальних прав при досліджені
доказів.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції дав оцінку всім
доказам наданим сторонами у справі.

Згідно ж ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до
компетенції суду апеляційної
інстанції не входять повноваження щодо
переоцінки доказів, досліджених судом
першої інстанції з додержанням
встановленого порядку.

Інші доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження суду першої
інстанції, висновки суду вони не
спростовують.

Колегія суддів апеляційної інстанції
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
правовідносини, які склалися між
сторонами, надав їм належну оцінку, в
рішення суду повно відображені
обставини справи, що мають суттєве
значення для справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові
наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Оскаржуване рішення повністю
відповідає усім вимогам ст.ст.213-215 ЦПК
України та є законним і обґрунтованим.

З матеріалів апеляційної скарги та
змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що скарга є
необґрунтованою, оскільки викладені в
ній доводи не дають підстав для
висновків щодо їх незаконності і
неправильності, та не призвело або не
могло призвести до неправильного
вирішення спору.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК
України та роз'яснень що містяться у п.
18 постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що
законне, обґрунтоване та правильне по
суті й справедливе рішення суду не може
бути скасоване з одних лише формальних
міркувань, а тому апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Совєтського районного
суду м. Макіївки Донецької області від
08 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: