Справа № 544/831/14-ц
Пров. № 2/544/278/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 травня 2014 року м.
Пирятин

Пирятинський районний суд
Полтавської області у складі:

головуючого - судді Сайко О.О.,

за участі секретаря - Несена О.І.,

представника позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2, представника
відповідача ОСОБА_3 (фізичних осіб),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду по вул. Леніна, 41
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про виселення,

у с т а н о в и в :

Позивачка у квітні 2014 року звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
виселення. В обґрунтування позовних
вимог вказує про те, що вона є
власником житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
за АДРЕСА_2 на підставі договору
дарування від 06.03.2006. Разом з нею у
будинку проживає та зареєстрований її
колишній чоловік ОСОБА_2, шлюб з яким
був розірваний 13.09.2013 року. Після
розірвання шлюбу проживання з ним в
одному будинку стало просто
нестерпним. Відповідач не приймає
жодної участі в утриманні будинку, його
ремонті, оплаті комунальних послуг, чим
завдає їй значних матеріальних
збитків. Крім того, відповідач
заставив будинок та територію біля
нього своїми речами, що перешкоджає
його вільному використанню за
призначенням. Відповідач часто
влаштовує сварки з нею, що змусило
позивачку звертатися в міліцію. На
ґрунті постійних сварок з відповідачем
у позивачки, яка має онкозахворювання
та потребує спокою, значно погіршився
стан здоров'я. На прохання позивачки
добровільно виселитися з будинку
відповідач не реагує, хоча постійно у
будинку не проживає та має інше власне
житло. Враховуючи, що відповідач
своїми протиправними діями
систематично порушує відносно
позивачки правила співжиття, що робить
неможливим спільне проживання сторін в
одному будинку та порушує її права як
власника будинку, просила виселити
ОСОБА_2 з належного їй на праві
власності будинку.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав у повному
обсязі та просив задовольнити з
підстав, викладених у позовній заяві.
Пояснив, що проживання відповідача,
яким є колишнім чоловіком позивачки у
її будинку, передусім, порушує її права
як власника будинку і створює
перешкоди для користування власним
житлом. Відповідач має у власності ще
два об'єкти нерухомості для проживання,
проте добровільно виїхати з житла
позивачки відмовляється.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
позов не визнав, пояснив, що він на
законних підставах постійно проживає
у будинку по АДРЕСА_2. На протязі 10
років спільного з позивачкою
проживання у будинку ним проводилася
оплата комунальних послуг, відповідач
здійснював всі роботи, що стосується
власника будинку. З 2010 року за його
кошти проведено капітальний ремонт
будинку. До цього часу він продовжує
приймати участь у утриманні будинку,
придбав металеву огорожу земельної
ділянки. З приводу оплати комунальних
послуг зазначив, що вони домовилися з
позивачем про те, що вона буде
сплачувати всю суму за комунальні
послуги, натомість гроші за здачу в
оренду спільної квартири залишатиме
собі в рахунок оплати, а відповідач
зобов'язувався за власні кошти
встановити металеву огорожу у
домоволодінні. Відповідач просив
позивачку надати йому розрахунки по
оплаті комунальних послуг, щоб за
необхідності доплатити
заборгованість, проте позивачка не
бажала цього робити.

Зі слів відповідача, він ніколи не
влаштовував сварки та не принижував
відповідачку так як має інше
виховання., всі обвинувачення
позивачки з цього приводу є надуманими
та не відповідають дійсності. Правила
співжиття та спокій позивачки він не
порушує, відповідач користується лише
однією кімнатою, тому у будинку у
позивачки достатньо місця для вільного
простору. В будинку немає речей
відповідача, які б заважали їй
користуватися будинком. Підтвердив, що
вони із позивачкою мають у спільній
власності будинок у АДРЕСА_3, який
використовується як дача та не має умов
для постійного проживання, та квартиру
по АДРЕСА_1, яка потребує ремонту, тому
проживання у цій квартирі значно
погіршить житлові умови відповідача.
Враховуючи викладене, просив відмовити
у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 у
судовому засіданні позов не визнала та
просила відмовити у його задоволенні з
тих підстав, що позивачем не надано
жодного доказу того, що відповідачем
створюються неможливі для проживання
у одному будинку сторін умови, які б
були підставою для його виселення на
підставі ст.116 ЖК УРСР. А правомочності
власника будинку щодо розпорядження
своїм майном на власний розсуд не
можуть бути підставою для позбавлення
прав інших осіб на користування житлом
інакше як у спосіб та випадках,
передбачений законом.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому
засіданні пояснили, що проживають у м.
Пирятині по-сусідству із сторонами.
Підтвердили той факт, що відповідач
постійно проживає у будинку по АДРЕСА_2
та приймає участь у його ремонті та
утриманні, вони часто допомагали йому
по господарству. Очевидцями сварок між
сторонами свідки не були.

Суд, заслухавши сторін, допитавши
свідків, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, приходить до
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як зазначено у ст. ст. 10, 11 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України)України, сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що згідно договору
дарування від 06 березня 2006 року
позивачці ОСОБА_4 належить на праві
власності житловий будинок по АДРЕСА_2,
житловою площею 116,1 кв. м, з
господарськими спорудами та земельна
ділянка площею 0,1479 га, для
обслуговування цього будинку (а.с.7-15).

У вказаному будинку сторони проживали
як подружжя з 2006 року.

Рішенням Пирятинського районного суду
Полтавської області від 13 вересня 2013
року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було
розірвано (а.с.16).

Однак відповідач й надалі продовжує
проживати в будинку позивачки.

Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК
України, має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Приписами ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено,
що члени сім'ї власника будинку, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст.
156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Встановлено, що відповідач вселився
до спірного будинку будучи власником
домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с.53-54) та з
переходом прав власності до дружини
ОСОБА_4, в установленому законом
порядку набув прав і обов'язків,
передбачених ст. 156 ЖК УРСР.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ст. 157 ЖК УРСР та ч. 1
ст. 116 ЖК УРСР.

Виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР
може мати місце, якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу власника або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї
статті необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів. Під
заходами впливу маються на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу. вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Проте, в ході розгляду справи позивачем
не було надано належних та допустимих
доказів (протоколів адміністративної
комісії, рішення компетентних органів,
тощо), що вказують на порушення
відповідачем правил співжиття, зокрема
даних про притягнення ОСОБА_2 до
адміністративної відповідальності за
порушення цих правил. У матеріалах
справи відсутні відомості про те, що до
відповідачів були застосовані
які-небудь заходи попередження чи
громадського впливу. Сам факт лише
звернення до правоохоронних органів із
заявою про вчинення відповідачем
сварок на побутовому рівні не
доводить протиправної поведінки
відповідача. До того ж, за наслідками
перевірки заяв позивачки підстав
притягнення ОСОБА_2 до
адміністративної відповідальності
правоохоронними органами не знайдено
(а.с.55-56).

Позивачем не надано будь-яких
інших достатніх доказів того, що
спільне проживання з відповідачем є
неможливим, як і не доведено
використання спірного будинку не за
призначенням.

Доводи позивачки про те, що
відповідач не приймає участі в
утриманні будинку спростовуються
дослідженими у судовому засіданні
доказами, зокрема поясненнями свідків,
копією товарного чеку про придбання
металевої огорожі для земельної
ділянки домоволодіння (а.с.36), факт
установки якої не заперечувався
представником позивачки.

За приписами ст. 157 ЖК УРСР у разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу. Згідно ст. 162
ЖК УРСР плата за користування жилим
приміщенням в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, встановлюється
угодою сторін.

Відповідач у судовому засіданні
пояснив, що між сторонами існує
домовленість про те, що він не
вноситиме плату за користування
житлом по АДРЕСА_2, натомість позивачка
не буде відшкодовувати йому половину
вартості встановленої огорожі і
розпоряджатиметься орендною платою
за квартиру, що належить сторонам на
праві спільної сумісної власності.
Будь-яких інших угод щодо
встановлення плати за користування
спірним житлом сторонами надано не
було.

Наявність у відповідача на праві
власності іншого житла не є, на думку
суду, підставою для його виселення із
спірного домоволодіння, оскільки
будинок у с. Повстині Пирятинського
району та квартира АДРЕСА_1 - є
об'єктами спільної сумісної власності
сторін, спір з приводу розподілу яких є
предметом іншого судового розгляду.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦПК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Позивачка у судовому засіданні не
довела, які перешкоди у здійсненні нею
права користування та розпорядження
будинком створює відповідач, який
постійно там проживає, тому підстав для
задоволення позовних вимог про його
виселення суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 6,10,11, 60, 212, 215 ЦПК
України, на підставі ст. 391 ЦК, ст.ст.9,
116, 156,157 ЖК УРСР, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про виселення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Полтавської області
через Пирятинський районний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом 10
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набуває законної сили після розгляду
справи.

Головуючий -

Повний текст рішення виготовлений
04.06.2014