Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №274/6572/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
Корбут Володимир Володимирович
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Якухно О.М.

суддів
Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання
Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом
Комунального підприємства
«Бердичівтеплоенерго» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за
комунальні послуги за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 12 березня 2014
року,-

встановила:

У жовтні 2013 року Комунальне
підприємство «Бердичівтеплоенерго»
(далі - Підприємство) звернулося з
позовом до ОСОБА_2, в якому просило
стягнути з відповідача на його користь
заборгованість за надані послуги з
теплопостачання в розмірі 10 410,04 грн. за
період з січня 1997 року по липень 2012 року
мотивуючи тим, що відповідач проживає
в. АДРЕСА_1 і за комунальні платежі не
сплачував по липень 2012 року, внаслідок
утворилась заборгованість.

Рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 12 березня 2014 року позовні
вимоги задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь Комунального
підприємства "Бердичівтеплоенерго"
заборгованість за надані послуги за
період з липня 1997 р. по липень 2012 р.
послуги з теплопостачання у розмірі 10
118,23 грн. та стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Комунального підприємства
"Бердичівтеплоенерго" у якості
відшкодування судових витрат 222,97 грн..
В задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати дане рішення та постановити
нове - про відмову Комунальному
підприємстві "Бердичівтеплоенерго» у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального та матеріального права.
Зокрема, вважає себе неналежним
відповідачем, оскільки не проживав у
спірній квартирі, наймачем квартири
була інша особа, висновки суду
суперечать обгрунтуванню.

Представник апелянта підтримав
апеляційну скаргу і пояснив, що
відповідач не був наймачем квартири до
переоформлення рахунку і проживав в
іншому населеному пункті, а тому не
повинен сплачувати борг. Заяви про
застосування строку позовної давності
не подавалося.

Перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали судді першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що в квартирі
АДРЕСА_1 до 30 липня 2013 року був
зареєстрований ОСОБА_3, який знятий з
реєстраційного обліку на підставі
рішення Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області від 07 червня
2012 року за позовом ОСОБА_2 про визнання
втратившим право користування
житловим приміщенням (а.с.9, 50).

ОСОБА_2 зареєстрований у вказаній
квартирі, яка не приватизована, з 24
вересня 1997 року і рішенням виконавчого
комітету Бердичівської міської ради №
552 від 26 грудня 2013 року переоформлено
особовий рахунок на квартиру з ОСОБА_3
(а.с.9, 39).

Заборгованість по оплаті за
теплопостачання по квартирі АДРЕСА_1 за
період з січня 1997 року по липень 2012 року
становила 10410, 04 грн. (а.с.5-8).

Задовольняючи позов частково, суд
виходив з того, що відповідач проживав
у спірній квартирі як член сім'ї
наймача і відповідно до ст.64 ЖК України
повинен був нести солідарну
відповідальність із наймачем по оплаті
комунальних послуг. При цьому,
розрахунок заборгованості здійснено з
листопада 1997 року.

Колегія суддів частково погоджується з
таким висновком суду, виходячи з
наступного.

Статями 67 та 68 Житлового кодексу УРСР
встановлено, що плата за комунальні
послуги (водопостачання, газ, теплова
енергія та інші послуги) береться крім
квартирної плати за затвердженими в
установленому порядку тарифами. Наймач
зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату та плату за комунальні
послуги. Квартирна плата та плата за
комунальні послуги в будинках
державного і громадського житлового
фонду вносяться, зокрема, щомісяця.

Частинами першою та другою статті 64
Житлового кодексу Української РСР
визначено, що члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним, користуються
нарівні з наймачем усіма правами і
несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму жилого приміщення.
Повнолітні члени сім'ї несуть
солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору. До
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Судом доведено проживання відповідача
у спірній квартирі з 24.09.1997 року,
виходячи із змісту довідки приватного
підприємства «Житлоремекс 2» від 13.08.2013
року, даних адресно-довідкового
підрозділу територіального органу ДМС
України, листування відповідача (а.с.86,
87) та інших матеріалів справи.

Крім того, із змісту рішення
Бердичівського міськрайонного суду
від 07 червня 2012 року вбачається, що
ОСОБА_2 звертався до суду як мешканець
спірної квартири і просив визнати
таким, що втратив право користування
нею, іншого мешканця з підстав
тривалого не проживання на підставі
ст.71 ЖК України та не сплати
комунальних послуг, тобто вважав себе
особою, яка проживає в цьому
помешканні, і зв'язків із нею не
втрачав.

Суд правильно не прийняв до уваги копію
довідки Гришковецької селищної ради
Бердичівського району Житомирської
області № 576 від 11 березня 2014 року
(а.с.49), оскільки остання є незавіреною
копією, суперечить іншим матеріалам
справи та не містить достовірних даних
саме про постійне проживання
відповідача в смт.Гришківці. Крім того,
в довідці маються дописки щодо періоду
проживання без реєстрації, які не
застережені належним чином.

Заяв до комунального підприємства про
не проживання у квартирі та не
нарахування на нього комунальних
платежів, відповідач не подавав.

Статтею 174, частиною першою статті 175
Цивільного кодексу Української РСР
передбачалось, що солідарний обов'язок
або солідарна вимога виникають, якщо
вони передбачені договором або
встановлені законом, зокрема при
неділимості предмета зобов'язання. При
солідарному обов'язку боржників
кредитор вправі вимагати виконання як
від усіх боржників разом, так і від
кожного з них окремо, причому як
повністю, так і в частині боргу.

Аналогічні за змістом норми містяться
і у статті 541 та частині першій статті 543
Цивільного кодексу України: солідарний
обов'язок або солідарна вимога
виникають у випадках, встановлених
договором або законом, зокрема у разі
неподільності предмета зобов'язання. У
разі солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Зважаючи на наведене, Комунальне
підприємство "Бердичівтеплоенерго" має
право вимагати виконання обов'язку зі
сплати послуг з теплопостачання
частково або в повному обсязі з наймача
або члена його сім'ї. Позов
Комунального підприємства
"Бердичівтеплоенерго" ґрунтуються на
вимогах законодавства України.

Суд правильно встановив
правовідносини, визначив ОСОБА_2
належним відповідачем і стягнув борг
за надані послуги, однак при цьому не
врахував дотримання строків позовної
давності та періоду проживання ОСОБА_4
у жилому приміщенні.

Так, вимога заявлена з 01 січня 1997 року,
однак відповідач почав проживати в
спірній квартирі з 24 вересня 1997 року, а
тому вимоги за період до цієї дати не
підлягають задоволенню за
безпідставністю.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення (ч.3
ст.267 ЦК України).

Відповідно до ч.6 розділу «Прикінцеві
та перехідні положення» ЦК України
правила Цивільного кодексу України про
позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

Питання застосування строків позовної
давності відповідачем у суді першої
інстанції не ставилося, а тому
заборгованість за період з 01.01.2004 року
по 31.07.2012 року в сумі 8492,52 грн. підлягає
стягненню.

Щодо заборгованості у період до 01 січня
2004 року, то слід враховувати норми
Цивільного Кодексу України 1963 року, а
саме ст.71 цього Кодексу, яка визначає
загальний строк для захисту права за
позовом особи, права якої порушено
(позовна давність), в три роки.

За змістом ст.75 ЦПК України 1963 року
позовна давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін.

Позивачем не надано доказів про
поважність причин пропуску строку
позовної давності, а тому це є
підставою для відмови в позові (ст.80 ЦК
України 1963 року).

Отже, стягненню підлягає
заборгованість у період з 01 січня 2001
року по 31 грудня 2003 року в сумі 683,41 грн..

В стягненні решти заборгованості за
період з січня 1997 року по 31 грудня 2000
року слід відмовити за пропуском
строку позовної давності.

Посилання відповідача на довідку
Підприємства від 29.07.2013 року про
відсутність боргу за послуги у ОСОБА_2,
є безпідставним, оскільки остання
містить дані про період, за який
відсутній борг - з 01.08.2012 року по 31.07.2013
року, що не є предметом розгляду справи.

За таких обставин, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового про часткове задоволення
позову.

Керуючись ст. ст.209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319,
324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області від 12
березня 2014 року скасувати, ухваливши
нове - про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Комунального підприємства
«Бердичівтеплоенерго» заборгованість
за послуги з теплопостачання за період
з 01 січня 2001 року по 31 липня 2012 року в
сумі 9175,93 грн..

В стягненні заборгованості за послуги
з теплопостачання за період з 01 січня
1997 року по 23 вересня 1997 року відмовити
за безпідставністю, а за період з 24
вересня 1997 року по 31 грудня 2000 року
відмовити за пропуском строку позовної
давності.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий Судді