Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/1733/14
Головуючий у 1 інстанції Іваненко О.В.
Суддя-доповідач Краснокутська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Пільщик Л.В.,

Суддів: Краснокутської О.М.,

Сапун О.А.,

При секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 13 січня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
Орловського психоневрологічного
інтернату Запорізької обласної ради
про скасування обмежень свободи
пересування, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Орловського
психоневрологічного інтернату
Запорізької обласної ради про
скасування обмежень щодо свободи його
пересування.

В обґрунтування позову позивач
зазначав, що він є підопічним
Орловського психоневрологічного
інтернату. Директор інтернату ОСОБА_4
обмежує його право на свободу
пересування, незважаючи на те, що на
психіатричному лікуванні в
примусовому порядку він не перебуває,
почуває себе добре, вважає, що його
психічний стан значно покращився.

На підставі викладеного, посилаючись
на ст.ст. 3, 12 ЗУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання», просив суд припинити дії
адміністрації інтернату, яким
порушується його право на свободу
пересування.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 13 січня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Згідно до вимог ст.33 Конституції
України кожному,хто на законних
підставах перебуває на території
України,гарантується свобода
пересування,вільний вибір місця
проживання ,право вільно залишити
територію України,за винятком
обмежень,які встановлюються законом.

Згідно до вимог ч.4 ст.313 ЦК України
фізична особа може бути обмежена у
здійснені права на пересування лише у
випадках,встановлених законом.

Згідно до вимог ст.2, ст.12 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання» №1382-1У
від 11.12.2003р. громадянам України, а також
іноземцям та особам без громадянства,
які на законних підставах перебувають
в Україні, гарантуються свобода
пересування та вільний вибір місця
проживання на її території, за винятком
обмежень, які встановлені законом
,свобода пересування
обмежується,зокрема, щодо осіб,які
згідно із законодавством про
інфекційні захворювання та
психіатричну допомогу підлягають
примусовій госпіталізації та
лікуванню, а також в інших
випадках,передбачених законом.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив із
того,що у порушення вимог ст.60 ЦПК
України позивач не надав суду докази
неправомірних дій відповідача ,які б
порушували законні права позивача,
позовні вимоги є недоведеними.

Судова колегія вважає такі висновки
вмотивованими,здійсненими у
відповідності до встановлених
обставин справи і вимог закону.

Із матеріалів справи вбачається, що
рішенням Приморського районного суду
Запорізької області від 08 лютого 2006
року(а.с.75),яке набрало законної сили ,
обмежена цивільна дієздатність
позивача у даній справі ОСОБА_3,який є
інвалідом П групи безстроково. Із
зазначеного рішення видно,що згідно
висновків стаціонарної судової
психіатричної експертизи №850
від01.12.2005р.. ОСОБА_3 страждає на
хронічне захворювання у формі простої
шизофренії,психопатоподібного
синдрому, внаслідок чого не в повній
мірі може розуміти значення своїх дій
та керувати ними, потребує піклування.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 11 червня 2012року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 16 серпня
2012року(а.с.74) у задоволенні заяви ОСОБА_3
про поновлення цивільної дієздатності
відмовлено.

Із матеріалів особистої справи
ОСОБА_3, оглянутої судовою колегією у
судовому засіданні , вбачається,що
рішенням опікунської ради
Світлодолинської сільської ради від
17.08.2006року встановлено піклування
адміністрації Орловського
психоневрологічного інтернату над
частково недієздатним ОСОБА_3,який
зареєстрований і мешкає в
Орловському психоневрологічному
інтернаті .

Згідно висновків, зазначених в акті
судової психіатричної експертизи КУ
«Обласна клінічна психіатрична
лікарня» від 28.03.2012року ,яка міститься
в особистій справі , ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1
страждає на психічне захворювання в
формі простої шизофренії,
психопатоподібний дефект, неперервний
тип,в силу чого обмежена здатність
розуміти значення своїх дій і
керування ними зберігається.

У 2013-2014рр. психіатрична експертиза не
проводилась.

Згідно до п. 3.11. Типового Положення про
психоневрологічний інтернат N 549,
29.12.2001,затвердженого наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України 29.12.2001р.№549 тимчасове
вибуття підопічних з інтернату за
особистою заявою або заявою опікунів
(піклувальників) дозволяється за
погодженням з адміністрацією на термін
не більше двох місяців календарного
року з урахуванням висновку лікаря про
можливість виїзду та за наявності
письмового зобов'язання родичів або
інших осіб, які згодні їх прийняти і
забезпечити догляд.

Згідно до п.6.10 Положення КУ
«Орловський психоневрологічний
інтернат» Запорізької обласної ради,
затвердженого рішенням Запорізької
обласної ради №28 від 23 квітня 2009
року(а.с.61) тимчасове вибуття
підопічних з інтернату за особистою
заявою або заявою
опікунів(піклувальників) дозволяється
за погодженням з адміністрацією на
термін не більше двох місяців
календарного року з урахуванням
висновку лікаря про можливість виїзду
та за наявності письмового
зобов»язання родичів або інших
осіб,які згодні їх прийняти і
забезпечити догляд.

Зазначеним Положенням не
передбачено вибуття підопічних з
інтернату на свій розсуд без
узгодження з адміністрацією і на
невизначений термін..

Із особистої справи ОСОБА_3 видно і
позивач не оспорює того ,що
,адміністрація інтернату в особі
директора ОСОБА_4 не перешкоджає йому
періодично з урахуванням висновку
лікаря про стан здоров»я підопічного
короткочасно залишати інтернат.

Так, 15.07.2013р,24.10.2013р.,19.11.2013р., а також у
інші дні , у тому числі для явки у судові
засідання у даній справі , на підставі
заяви ОСОБА_3 йому було дозволено
залишати інтернат для вирішення
особистих справ протягом одного дня,
проте оскільки ОСОБА_3 відмовляється
від прийняття призначених йому
ліків,що погіршує стан його основного
захворювання,порушує режим і правила
проживання в інтернаті, йому
відмовлено у видачі постійної
перепустки з інтернату,що
підтверджується заявами
ОСОБА_3,доповідною запискою лікаря
-терапевта від 22.02.2014р, копією
письмової відповіді директора
інтернату ОСОБА_3 від 22.02.2014р. та іншими
матеріалами особистої справи ОСОБА_3

Родичі ОСОБА_3 не звертались з заявою і
письмовим зобов»язанням про їх згоду
на прийняття і забезпечення догляду за
позивачем, що за Положенням КУ
«Орловський психоневрологічний
інтернат» є необхідною умовою для
тривалого вибуття із інтернату.

Таким чином із здобутих у справі
доказів не вбачаються протиправні дії
відповідача щодо позивача і порушення
його прав на свободу
пересування,оскільки відповідач діє у
відповідності до вимог,встановлених
законом.

Згідно до вимог ст.. 1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав,свобод чи інтересів фізичних осіб,
прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Оскільки здобутими доказами не
підтверджується порушення
відповідачем законних прав позивача,
рішення суду про відмову у задоволенні
позову є правильним, а доводи
апеляційної скарги про те,що судом
неправильно застосовані норми
матеріального і процесуального права є
неспроможними.

Судом повно і всебічно з»ясовані
обставини справи,що мають для неї
значення, висновки відповідають цим
обставинам і набутим доказам,норми
матеріального і процесуального права
не порушені,застосовані вірно,
постановлено законне і обґрунтоване
рішення.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України,
судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 13 січня 2014 року у цій справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: