АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/6366/2014
інстанції - Українець В.В.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М.,
Рубан С.М.

при секретарі Онищенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 13 березня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства акціонерного
банку «Укргазбанк» про визнання
договору недійсним, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк» про
визнання договору недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18
квітня 2008 року між ним та ВАТ АБ
«Укргазбанк» (правонаступником якого є
ПАТ АБ «Укргазбанк») було укладено
кредитний договір № 228-Ф/08, відповідно
до якого йому було видано кредит у
розмірі 120000 доларів США.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» основні
економічні та правові вимоги
виникнення іпотечного боргу мають бути
розкриті до укладання договору про
іпотечний борг. Ця інформація має бути
оприлюднена кредитодавцем у письмовій
формі і містити: опис усіх грошових
зборів і витрат, пов'язаних з
установленням іпотеки; принципи
визначення плати за договором про
іпотечний борг; положення про
інфляційне застереження; порядок
дострокового виконання основного
зобов'язання у разі
неплатоспроможності боржника або
невиконання боржником своїх
зобов'язань за договором про іпотечний
борг та юридичні наслідки цього
невиконання; право боржника
попереджати кредитодавця про можливе
невиконання основного зобов'язання;
реквізити ліцензії та/або свідоцтва
про внесення кредитодавця до
Державного реєстру фінансових установ
чи Державного реєстру банків.

Разом з тим, вказані положення в
кредитному договорі № 228-Ф/08 не
визначені.

Згідно вимог ч. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; орієнтовну
сукупну вартість кредиту (в
процентному значенні та грошовому
виразі) з урахуванням відсоткової
ставки за кредитом та вартості всіх
послуг (реєстратора, нотаріуса,
страховика, оцінювача тощо), пов'язаних
з одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту; податковий режим сплати
відсотків та про державні субсидії, на
які споживач має право, або відомості
про те, від кого споживач може одержати
докладнішу інформацію; переваги та
недоліки пропонованих схем
кредитування.

Більшість перерахованих обов'язкових
умов для укладення договору в
кредитному договорі № 228-Ф/08 відсутні.

Всупереч п. 3.8. Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту відповідач не надав йому
інформацію щодо методики, яка
використовується банком для
визначення валютного курсу, строків і
комісій, пов'язаних з конвертацією
валюти платежу у валюту зобов'язання
під час погашення заборгованості за
кредитом та процентами за користування
ним.

Умови оспорюваного договору стосовно
вираження валюти платежу у доларах США,
враховуючи цільове призначення
кредиту, є необґрунтованими та
несправедливими для позивача, оскільки
останній несе ризики безпідставної
сплати на користь банку курсових
різниць, які в результаті валютних
коливань та здорожчання долара США
непомірно збільшили розмір його
відповідальності перед банком.

З врахуванням вищевикладеного просив
суд ухвалити рішення, яким визнати
недійсним кредитний договір № 228-Ф/08
від 18 квітня 2008 року, укладений між
ОСОБА_2 та ВАТ АБ «Укргазбанк».

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 13.04.2014 року в задоволені
позову ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства акціонерного
банку «Укргазбанк» про визнання
договору недійсним - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просив його скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги.

В скарзі вказував на те, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Висновок суду про те, що при розгляді
іншої справи були встановлені
обставини чинності правочину не
відповідають дійсності, тому, що при
розгляді справи про стягнення
заборгованості умови договору на
предмет його дійсності не
перевірялись, так як вони не були
заявлені. Судом не враховано того, що
відповідач надаючи споживчий кредит не
виконав вимоги ст. 11 ЗУ «Про захист
прав споживачів», а доказів які це б
спростовували, суду не надав. Крім
того, розглядаючи справу про визнання
договору недійсним суд не взяв до уваги
що пункт 3.3.4 кредитного договору
суперечить ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», що тягне за
собою недійсність частини договору, що
містить дану умову і інші, пов'язані з
нею.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник позивача доводи скарги
підтримав.

Представник банку заперечував проти
задоволення апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою га шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено
вичерпний перелік підстав, яз яких
правочин може бути визнаний недійсним.
Зокрема. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип
свободи договору, у відповідності до
якого сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як вбачається з матеріалів справ та
встановлено судом, 18 квітня 2008 року між
ВАТ КБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір № 228-Ф/08 (а.с. 5-8).

ВАТ АБ «Укргазбанк» змінило назву на
Публічне акціонерне товариство
акціонерний банк «Укргазбанк», яке є
правонаступником всіх прав і
обов'язків ВАТ АБ «Укргазбанк».

Заочним рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 13 листопада
2012 року задоволено позов ПАТ АБ
«Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ 228-Ф/08 від 18 квітня 2008 року.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва
від 18 лютого 2014 року зазначене заочне
рішення змінено, а саме зменшено розмір
пені, що підлягає стягненню з ОСОБА_2
(а.с. 35-38).

Відмовляючи в задоволені позову суд
першої інстанції виходив з того, що
правомірність вимог банку, а
відповідно і чинність кредитного
договору № 228-Ф/08 від 18 квітня 2008 року
встановлені судовими рішеннями у
цивільній справі, що набрали законної
сили, в яких брали участь ті самі особи,
щодо яких встановлено ці обставини, а
підстави передбачені законом для
визнання договору недійсним відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду, так як він в
повній мірі відповідає встановленим
обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин
договір про відкриття кредитної лінії
є одним із видів кредитного договору, а
кредитна лінія - однією із форм її
кредитування, в якій у межах
встановленого ліміту здійснюється
видача і погашення кредиту кількома
частинами (траншами). Оскільки в цьому
договорі передбачено всі істотні
умови, необхідні для кредитного
договору, то зобов'язання з надання
кредиту є дійсним із моменту укладення
кредитного договору - договору про
відкриття кредитної лінії.

Положеннями ЦК України визначено
чіткий перелік підстав визнання
правочину недійсним, проте,
неправильне розуміння позивачем умов
договору при його укладенні не є
підставою для визнання правочину
недійсним у цій частині.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року у «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10
Цивільного процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60
ЦПК України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позову. Суд
першої інстанції, правильно виходив з
того, що позивач не надав суду доказів
на підтвердження недійсності
правочину на момент його укладення.

Доводи апеляційної скарги про те, що
рішенням Солом'янського суду м. Києва
від 13 листопада 2012 р. не
встановлювалась чинність правочину на
правильність висновків не впливають,
тому, що суд окрім іншого виходив також
з того, що позивач не довів наявність
правових підстав для визнання
правочину недійсним .

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що відповідачем при укладенні договору
не були дотримані вимоги ст. 11 ЗУ «Про
захист прав споживачів»,
спростовуються наданою суду анкетою,
яку позивач підписував одночасно з ос
пореним договором, відповідно до якої
зазначено, що банк надав позивачу в
письмовій формі та в повному обсязі
інформацію передбачену п.2 ст.11 закону
України «Про захист прав споживачів», в
тому числі інформацію про ліміт у межах
якого може видаватись кредит, розмір
відсоткової ставки, розмір платежу,
умови дострокового повернення кредиту,
іншу інформацію, пов'язану із
виконанням договору.

Доводи скарги про те, що суд не взяв до
уваги що пункт 3.3.4 кредитного договору,
який суперечить ЗУ ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», та тягне
за собою недійсність частини договору,
що містить дану умову і інші, пов'язані
з нею, так як встановлений розмір пені в
розмірі 0,1% за кожен день прострочення
(сума компенсації), що, в свою чергу
становить не менш ніж 3% на місяць або 36%
річних, і значно перевищує розмір
процентів (ціну Договору) виходячи із
13,3% річних, на думку колегії суддів не є
підставою для визнання кредитного
договору недійсним, оскільки
відповідно умов оспорюваного договору
позичальник зобов'язаний сплатити
банку пеню в розмірі 0,1% від суми
невиконаного зобов'язання за кожен
день прострочення платежу лише від дня
виникнення такого прострочення до
повного погашення заборгованості, але
в межах строків позовної давності, що
не свідчить про несправедливість умов
укладеного договору.

Також, колегія суддів вважає, що
надання відповідачу кредиту в
іноземній валюті, не свідчить про
несправедливість умов укладеного
договору в момент його підписання
сторонами. При цьому колегія суддів,
виходить з того що в разі отримання
кредиту в іноземній валюті банком
встановлювався на час укладення
сторонами договору менший відсоток за
користування кредитом, порівняно з
іншим видом кредитування (тобто якби
відповідач отримав кредит в гривнях то
відповідно він сплачував більший
відсоток за його користування). Зміна
економічної ситуації в країні та
знецінення гривні під час виконання
умов договору не свідчить про його
несправедливість в момент укладення.

Обставини на які посилається позивач,
як на підстави для задоволення
апеляційної скарги, зокрема щодо
несправедливості умов кредитного
договору, порушення відповідачем вимог
Закону України «Про захист прав
споживачів», не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні.

Враховуючи наведе суд першої інстанції
правильно застосував норми
матеріального права та дійшов висновку
про відсутність правових підстав для
визнання недійсним кредитного
договору.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом`янського районного суду
м. Києва від 13 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: