Номер провадження: 22-ц/785/3327/14
Головуючий у першій інстанції Смокіна
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого-Гірняк Л.А.

Суддів- Заїкін А.П., Доценко Л.І.

При секретарі -Булгак Х.

За участю позивача- ОСОБА_5

відповідача-ОСОБА_16

Розглянула у відкритому судовому
засіданні м. Одесі апеляційну скаргу
представника Державного підприємства
«Ізмаїльський морський торгівельний
порт» на рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 16.01.2014 року по справі за позовом
ОСОБА_5 до ДП «Ізмаїльський морський
торгівельний порт»

-про визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди.

В С Т А Н О В И Л А:

25.04.2013 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з вищезазначеним позовом в якому
зазначає, що вона з 07 серпня 1985 року
знаходитися в трудових стосунках з
відповідачем. Наказом від 28.03.2013 року №
50-ос її було звільнено з роботи за п.1
ст.40 КЗпП України у зв'язку зі
скороченням чисельності та штату з
01.04.2013 року з посади тальмана. Позивачка
вважає звільнення незаконним,
оскільки не враховане її переважне
право на залишення на роботі,
посилаючись на те, що в неї більш
висока кваліфікація і продуктивність
праці, більший стаж роботи, вона
дістала на підприємстві трудове
каліцтво, крім того, їй не було
запропоновано іншу роботу на цьому ж
підприємстві.

Просить поновити її на роботі та
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
який з урахуванням уточнень від 16.01.2014
року що складає 14 796,25 грн., а також 5000
грн. у відшкодування моральної шкоди
котре зазнала в результаті незаконного
звільнення.

Рішенням Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 16.01.2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 до
Державного підприємства «Ізмаїльський
морський торговельний порт» про
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди
задоволено частково. Визнано
незаконним та скасовано наказ № 50-ос
від 28.03.2013 року по Державному
підприємству «Ізмаїльський морський
торгівельний порт» про звільнення
ОСОБА_5. Поновлено ОСОБА_5 на посаді
тальмана ВПК-1 Державного підприємства
«Ізмаїльський морський торгівельний
порт».

Стягнуто з Державного підприємства
«Ізмаїльський морський торговельний
порт» на користь ОСОБА_5 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 14796,25 грн. з утриманням податку
та інших обов'язкових платежів.
Стягнуто з Державного підприємства
«Ізмаїльський морський торговельний
порт» на користь ОСОБА_5 моральну шкоду
в розмірі 1500 грн. Стягнуто з Державного
підприємства «Ізмаїльський морський
торговельний порт» в дохід держави
судовий збір в розмірі 199,75 грн.

Допущено негайне виконання рішення
суду в частині поновлення на роботі.

В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування рішення суду з
ухваленням нового, про відмову в
заявлених вимогах, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема
посилаються на те, що визначення
працівника з більш високою
кваліфікацією та продуктивністю
праці знаходиться в рамках свободи
вибору власника підприємства; суд не
взяв до уваги покази свідків ;
тимчасове заміщення посади старшого
тальмана не є визначальним фактором
щодо кваліфікації відповідача.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді доповідача, вислухавши пояснення
сторін, що з'явились, перевіривши
матеріали справи та обговоривши
матеріали справи дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвали
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що при
звільнені ОСОБА_5 з займаної посади в
зв'язку з скороченням штату не взято до
уваги, що остання , порівняно з іншими
працівниками , які займають таку ж
посаду, має більш високу кваліфікацією
та продуктивністю праці, так як двічі
заміщувала посаду старшого тальмана,
має тривалий безперервний стаж на
даному підприємстві, а тому з
врахуванням ст.42 КЗпП України при
рівності кваліфікації та
продуктивності праці має переважне
право на залишенні на роботі.
Одночасно районний суд виходив з того,
що звільнення відбулося в зв'язку з
порушенням ст.49-2 КЗпП України так як
позивачеві не було запропонована інша
робота на підприємстві.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі , надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон який їх
регулює.

Судом встановлено, підтверджено
матеріалами справи та сторонами не
заперечується, що ОСОБА_5 перебувала з
відповідачем в трудових
правовідносинах з 1985 року, з 01.01.1986 року
обіймала посаду тальмана ВПК-1. З 03.08.1989
року звільнена на пенсію по
інвалідності (а.с.18).

Наказом № 15 від 22.03.1991 року ОСОБА_5
прийнята на посаду таксувальника ВПК-1,
наказом № 62 від 10.10.2001 року переведена
тальманом ВПК-1 (а.с.7,18-19).

Наказом ДП «ІМТП» № 59 від 22.01.2013 року
через різке падіння об'ємів
вантажопереробки, зменшення обсягів
виконуваних робіт у структурних
підрозділах та погіршення фінансового
стану підприємства прийнято рішення
про скорочення з 01.04.2013 року
чисельності та штату працівників, в
тому числі, 8 посад тальмана ВПК-1 (а.с.51).

Робочою комісією ВПК-1 розглянуто
та визначено працівників ВПК-1, що
підлягають вивільненню, з урахуванням
переважного права на залишення на
роботі (а.с.76).

Наказом № 30.01.2013 року затверджено
перелік працівників, що підлягають
звільненню, в тому числі позивача
(а.с.56).

року позивача письмово попереджено про
наступне вивільнення (а.с.79).

Згідно витягу з протоколу засідання
профспілкового комітету первинної
профспілкової організації
Ізмаїльського порту від 21.03.2013 року
дано згоду адміністрації порту на
звільнення позивача (а.с.81).

Наказом № 50-ос від 28.03.2013 року позивача
звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України у
зв'язку із скороченням чисельності та
штату з 01.04.2013 року (а.с.82).

Згідно роз'яснень Верховного Суду
України, викладених у п.19 постанови
Пленуму «Про практику розгляду судами
трудових спорів» за №9 від 06.11.1992 року,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України ,
трудовий договір укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства.,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Судова колегія погоджується з
судженням суду першої інстанції про те,
що при вивільненні позивача не було
дотримано порядок, передбачений
ст.ст.42, 49-2 КЗпП України.

Так, відповідачем було порушено вимоги
ч.І ст.42 КЗпП України щодо надання
переважного права на залишення на
роботі працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці у
порівнянні з іншими тальманами: ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 (порівняльна
таблиця а.с.177).

При визначенні більш високої
кваліфікації та продуктивності праці у
тальмана ОСОБА_8, ніж у позивача,
відповідач виходив з того, що ОСОБА_8
заміщувала таксувальника перевізних
документів двічі у 2012 році (а.с. 135), має
двох неповнолітніх дітей.

Разом з цим, судом встановлено, що
ОСОБА_8 заміщувала таксувальника
перевізних документів з 26.07.2012 року та з
27.07.2012 року, тоді як позивач обіймала
посаду таксувальника з 1991 по 2001 роки.
Крім того, позивач заміщувала двічі з
28.05.2004 року та з 18.08.2006 року старшого
тальмана (а.с. 135).

Районний суд правильно виходи з
того, що згідно Класифікатору професій
ДК 003:2010 професії таксувальника
перевізних документів та тальмана
відносяться до однієї групи -
службовці, пов'язані з інформацією, а
отже є рівними.

За таких обставин, виконання роботи
старшого тальмана, засвідчує роботу
вищої кваліфікації, ніж таксувальника
перевізних документів .

Наявність у ОСОБА_8 двох неповнолітніх
дітей за змістом ч.2 ст.42 КЗпП України
враховуються лише при рівних умовах
продуктивності праці та кваліфікації
працівників (п.1 ст.42 КЗпП).

Тривалий безперервний стаж роботи у
тальмана ОСОБА_9 враховується при
рівних кваліфікації та продуктивності
праці (п.З ст.42 КЗпП). Враховуючи
заміщення позивачем двічі посади
старшого тальмана, районний суд
прийшов до правильного висновку , що у
позивача кваліфікація вища, ніж у
ОСОБА_9

Що стосується ОСОБА_10 та ОСОБА_11,
районний суд правильно зазначив, що
при визначення їх кваліфікації та
продуктивності праці як вищої, ніж у
позивача, прийнято до уваги, що вони
навчаються в Ізмаїльському інституті
водного транспорту з 2011 року за
спеціальністю «організація перевезень
та управління на водному транспорті», а
отже підвищують кваліфікацію, оскільки
вказана обставина згідно п.4 ст.42 КЗпП
України враховується при рівності
кваліфікації та продуктивності праці.
Крім того, відповідачем безпідставно
було прийнято до уваги той факт, що
ОСОБА_11 є одинокою матір'ю, так як на
момент звільнення вона мала дитину
віком 14 років (а.с.195), тоді як відповідно
до ст.184 КЗпП України не допускається
звільнення одиноких матерів при
наявності дитини віком до 14 років.

Судова колегія погоджується, що
вивільнення позивачки було проведено з
порушенням вимог ст.49-2 КЗпП України так
як звільнена за угодою сторін 18.03.2013
року тальман ОСОБА_12 була прийнята
тимчасово з 27.03.2013 року на посаду
тальмана на період відпустки по
догляду за дитиною до трьох років
ОСОБА_13 (а.с. 149). Підлягаюча скороченню
та звільнена за угодою сторін 21.03.2013
року тальман ОСОБА_14 була прийнята
тимчасово з 31.03.2013 року на посаду
тальмана на період відпустки по
догляду за дитиною до трьох років
ОСОБА_15 (а.с. 148,150).

Вказане свідчить про наявність на час
процедури скорочення тимчасових посад
тальмана, котрі позивачу не
пропонувались.

Відповідно до 4.2 ст.235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Судова колегія погоджується з
розрахунками проведеними судом першої
інстанції так як вони відповідають п.2
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету міністрів України
від 08.02.1995 року № 100.

Згідно ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

З урахуванням принципів розумності та
справедливості, суд приходить до
висновку, що районний суд правильно
визначив розмір заподіяної моральної
шкоди з врахуванням тривалості
переживань.

Доводи апеляційної скарги проте,
що визначення працівника з більш
високою кваліфікацією та
продуктивністю праці знаходиться в
рамках свободи вибору та лежить на
власника підприємства оцінюється
критично, оскільки відповідачем не
було взято до уваги критерій щодо
заміщення двічі позивачем роботи
старшого тальмана, яка
характеризується більш високою
кваліфікацію ніж інші працівники.

Пояснення свідків не спростовують
того факту, що ОСОБА_5 виконувала
роботу старшого тальмана, а їх
пояснення щодо особистих якостей не є
визначальним фактором в її
кваліфікації та продуктивності праці.

Посилання на те, що заміщення
посади старшого тальмана позивачем не
може бути підставою для визначення
кваліфікації працівника судовою
колегією оцінюється критично, так як
відповідно до посадової інструкції
тальмана п. 1.2. кваліфікаційні вимоги є
більшими.

За таких обставин, доводи апеляційної
скарги суттєвими не являються та не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України
судова колегія,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
Державного підприємства «Ізмаїльський
морський торгівельний порт»
відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 16.01.2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
на протязі 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя -
Л.А.Гірняк

Судді- Л.І.Доценко

А.П.Заїкін