АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5376/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Доповідач - Ткаченко І.Ю. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

10 червня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді
Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь
В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі -
Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк»

на рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 17 квітня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2013 року позивач звернувся
до Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості. На
підставі ухвали Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 24 грудня
2013 року дану справу було передано за
підсудністю до Верхньодніпровського
районного суду. В обґрунтування
позовних вимог зазначено, що 14 липня 2005
року між позивачем та відповідачем
було укладено договір б/н, відповідно
до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у
розмірі 2000 грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 36 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом. Відповідач підтвердив свою
згоду на те, що підписана заява разом з
Умовами надання банківських послуг,
правилами користування платіжною
карткою складає між ним та Банком
Договір, що підтверджується підписом у
заяві. У зв'язку з порушенням строків
повернення кредиту та сплаті відсотків
за користування наданим кредитом
станом на 30 вересня 2013 року
заборгованість складає 13125 грн. 36 коп., в
тому числі заборгованість за кредитом -
4072 грн. 09 коп., заборгованість за
процентами за користування кредитом -
7952 грн.06 коп. та штраф - 500 грн. (фіксована
частина) та 601 грн. 21 коп. (процентна
складова), яку позивач просив стягнути
з відповідача на його користь, а також
стягнути судові витрати.

Рішенням Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 17 квітня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«Приватбанк» про стягнення
заборгованості за кредитним договором
відмовлено в повному обсязі (а.с. 61-64).

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
скасувати рішення й ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі (а.с.67-70).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
14 липня 2005 року відповідач отримав
кредит у розмірі 2000,00 грн. з
встановленням базової відсоткової
ставки 3 % на місяці зі строком дії
кредитного ліміту, який відповідає
строку дії картки. Умовами договору
було передбачено, що погашення
заборгованості по кредиту мало
здійснюватись щомісячними платежами в
розмірі 7 % від суми заборгованості.
Підписуючи заяву про видачу та
обслуговування кредитної картки
ОСОБА_2, погодився з Умовами надання
банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою та
Тарифами Банку, які є невідємною
частиною договору між ним та Банком
(а.с. 8).

Відповідач порушив договірні
зобов`язання, що призвело до виникнення
заборгованості, яка станом на 30 вересня
2013 року становить 13125 грн. 36 коп., в тому
числі заборгованість за кредитом - 4072
грн. 09 коп., заборгованість за
процентами за користування кредитом -
7952 грн.06 коп. та штраф - 500 грн. (фіксована
частина) та 601 грн. 21 коп. (процентна
складова).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
кредитний договір був сторонами
укладений 14 липня 2005 року, Пунктом 5.4
(розділ ІІ) Умов та правил надання
банківських послуг встановлено строк
погашення кредиту - в повному обсязі, не
пізніше останнього місяця, зазначеного
на платіжній карті та процентів -
щомісячно за попередній місяць.
Пунктом 6.5 (розділ І) Умов та правил
надання банківських послуг
передбачено обов'язок Позичальника
погашати заборгованість по кредиту,
процентах за його користування,
сплачувати комісію. Виконувати
зобов'язання по договору відповідач
припинив в травні 2010 року, що
підтверджується розрахунком
заборгованості, випискою по особовому
рахунку та не заперечувалось
представником позивачем. Згідно з
виписки особового рахунку ОСОБА_2
востаннє відповідач отримав готівку
(суму кредиту) в сумі 257 грн. 50 коп. 25
листопада 2006 року (а.с.50) Останнє
погашення кредиту відбулося 26 квітня
2010 року в сумі 295 грн. 21 коп. (а.с.53). З
цього часу відповідач кредитною
карткою не користувався та
заборгованість не сплачував.
Позичальник порушив зобов'язання щодо
своєчасного повернення заборгованості
по кредиту та відсотках у
відповідності до п.5.4 Умов та правил
надання банківських послуг і про це
порушення Банку було відомо вже після
спливу одного місяця від останньої
дати погашення заборгованості, а саме в
травні 2010 року. Саме несплата чергового
щомісячного платежу є порушенням
зобов'язання з боку відповідача, що
також підтверджується випискою по
особовому рахунку згідно з якою
виникнення заборгованості
пов'язується саме з невнесенням
поточного щомісячного платежу. Тобто,
строк, у межах якого Банк мав право
звернутися до суду з вимогою про захист
свого права закінчився в травні 2013
року, проте позивач звернувся до суду з
позовом лише в листопаді 2013 року
(згідно зі штампом вхідної
кореспонденції Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська), після спливу
позовної давності, доказів поважності
причин пропущення позовної давності
позивач суду не надав, а відповідачем
було заявлено про застосування строку
позовної давності.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права, оскільки, згідно
з п. 21 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду кримінальних і цивільних
справ № 5 від 30 березня 2012 року договір
про відкриття кредитної лінії є одним
із видів кредитного договору, а
кредитна лінія - однією із форм її
кредитування, в якій у межах
встановленого ліміту здійснюється
видача і погашення кредиту кількома
частинами (траншами). Відповідно до ч.1
ст.1054 ЦК України, за кредитним
договором банк зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) громадянину у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а громадянин зобов'язується
повернути кредит та сплатити відсотки.
Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Відповідно до
змісту ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом

Статею 256 ЦК України, визначено поняття
позовної давності, згідно з якою це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатись
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила. Статтею 257
Цивільного кодексу України
встановлено загальну позовну давність
тривалістю у три роки. Відповідно до ст.
267 Цивільного кодексу України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності за відсутності поважних
причин її пропущення, є підставою для
відмови у позові. Згідно зі ст. 266
Цивільного кодексу України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Верховний Суд України 6 листопада 2013
року розглянув справу № 6-116цс13,
предметом якої був спір щодо стягнення
заборгованості за кредитним договором
і зробив правовий висновок, згідно з
яким початок перебігу строку позовної
давності відповідно до ст. 261
Цивільного кодексу України співпадає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов. Перебіг
позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення. Позовна давність у таких
випадках обчислюється окремо по
кожному простроченому платежу.

Згідно зі ст. 360-7 Цивільного
процесуального кодексу України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права, а оскаржуване
рішення, є законним та обґрунтованим й
відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги щодо
безпідставного застосування строку
позовної давності, оскільки п. 9.12 Умов
та правил надання банківських послуг,
передбачено, що договір діє протягом 12
місяців з моменту підписання, а якщо
протягом цього терміну жодна із сторін
не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на такий же
термін, а отже, строк дії договору не
припинився, колегія суддів до уваги не
приймає, оскільки апелянт безпідставно
пов'язує момент припинення дії
договору з початком перебігу строку
позовної давності. Крім того, остання
транзакція за платіжною карткою
відповідача, тобто поповнення
карткового рахунку, було здійснено
позичальником ще 26 квітня 2010 року і з
цього часу права позивача було
порушено і він мав право протягом
встановленого законом строку
звернутися до відповідача з
відповідним позовом.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються та зводиться до
трактування Умав та правил надання
банківських послуг та вимог закону,
переоцінки доказів по справі і незгоди
з висновками суду по їх оцінці, тоді як,
згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка
доказів є виключним правом суду. Судом 1
інстанції у досить повному обсязі
з'ясовані права та обов'язки сторін,
обставини справи, доводи сторін
перевірені і їм дана належна оцінка,
порушень норм матеріального та
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
чи зміни рішення - не встановлено,
справа розглянута в межах позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
є законним і обґрунтованим, і його слід
залишити без змін

Керуючись ст..307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 17 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: