Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Новосанжарської районної державної
адміністрації Полтавської області,
треті особи: управління праці та
соціального захисту населення
Новосанжарської районної державної
адміністрації Полтавської області,
Новосанжарський районний
територіальний центр соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг), про скасування розпорядження
та поновлення на роботі, за касаційною
скаргою Новосанжарської районної
державної адміністрації Полтавської
області на рішення Новосанжарського
районного суду Полтавської області від
25 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 04 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що він з 05 серпня 2010
року працював на посаді директора
Новосанжарського районного
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг). Наказом голови
Новосанжарської районної державної
адміністрації Полтавської області
№ 55-К від 04 липня 2013 року позивача
звільнено із займаної посади на
підставі п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у
зв'язку з поновленням на вказаній
посаді ОСОБА_4 ОСОБА_3 вважає наказ
незаконним, оскільки Новосанжарською
районною державною адміністрацією
Полтавської області були порушені
норми трудового законодавства при його
звільненні, а ОСОБА_4 поновлено на
посаді без достатніх правових підстав.

Рішенням Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 25
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 04 лютого 2014 року, позов
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано
розпорядження голови Новосанжарської
районної державної адміністрації
Полтавської області № 55-К від 04 липня
2013 року про звільнення ОСОБА_3 з посади
директора Новосанжарського районного
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) 05 липня 2013 року у зв'язку з
поновленням на роботі працівника, який
раніше виконував цю роботу, згідно п. 6
ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на
посаді директора Новосанжарського
районного територіального центру
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг). Стягнуто з
Новосанжарської районної державної
адміністрації Полтавської області на
користь ОСОБА_3 середній заробіток
за час вимушеного прогулу в розмірі 12
667,20 грн., з відрахуванням обов'язкових
платежів, та 1 000 грн. на відшкодування
моральної шкоди. Вирішено питання
розподілу судових витрат. В
задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

У касаційній скарзі Новосанжарська
районна державна адміністрація
Полтавської області просить скасувати
рішення місцевого та ухвалу
апеляційного судів, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та просить
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

У поданих до суду запереченнях на
касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що
оскаржувані судові рішення є законними
та обґрунтованими, у процесі розгляду
справи судами не порушені норми
матеріального та процесуального права,
а тому ці судові рішення необхідно
залишити без змін, а касаційну скаргу -
відхилити.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд, у
відповідності до пункту 2 частини
першої статті 307 ЦПК України, має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити рішення по суті
позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції про задоволення позову
частково, суд апеляційної інстанції
погодився з висновками місцевого суду
про недотримання уповноваженим
органом правового порядку звільнення
позивача.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Установлено та з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_3, працюючи на
посаді директора Новосанжарського
районного територіального центру
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг), був звільнений із
займаної посади 05 липня 2013 року згідно
розпорядження голови Новосанжарської
районної державної адміністрації
Полтавської області від 04 липня 2013 року
№ 55-К у зв'язку з поновленням на роботі
працівника, який раніше виконував цю
роботу.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку поновлення на роботі
працівника, який раніше виконував цю
роботу.

Рішенням Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 22
грудня 2010 року, залишеним в силі
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03 квітня
2013 року, поновлено ОСОБА_4 на посаді
директора Новосанжарського районного
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України
судові рішення, що набрали законної
сили, обов'язкові для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України.

В оскаржуваному розпорядженні вказано,
що підставою для звільнення позивача
із займаної посади є ухвала Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 квітня 2013 року по справі №
2-674/11.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України
звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Визнаючи незаконним і скасовуючи
розпорядження про звільнення позивача
з роботи, суд першої інстанції виходив
з того, що відповідач не надав в
судовому засідання докази стосовно
дотримання ним вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП
України при звільненні ОСОБА_3 з роботи.

З такими висновками суду першої
інстанції не погодився представник
Новосанжарської районної державної
адміністрації Полтавської області і у
поданій апеляційній скарзі вказував на
їх помилковість, посилаючись на докази,
які підтверджують відмову позивача від
запропонованої посади, та інші
фактичні обставини справи.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Проте у порушення вимог статей 212 - 214, 303,
316 ЦПК України апеляційний суд на
вищезазначені вимоги закону уваги не
звернув, не дав належної оцінки акту,
складеному працівниками
Новосанжарської районної державної
адміністрації Полтавської області, не
перевірив та не спростував доводів
апелянта, що позивачу офіційно була
запропонована посада директора клубу
юних техніків, від якої останній
відмовився.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі», у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки,
з яких суд виходив при задоволенні
грошових та інших майнових вимог.
Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, ухвала
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Новосанжарської
районної державної адміністрації
Полтавської області задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської
області від 04 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М. Колодійчук

Судді:
В.С. Висоцька

О.В.
Кафідова

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська