АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4571/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Тихомиров І.В. Доповідач - Романюк
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі :

головуючого
Романюк М.М.

суддів
Котушенко С.П., Петренко І.О.

при секретарі
Солод О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу прокурора
Нікопольської міжрайонної прокуратури
Дніпропетровської області в інтересах
виконкому Нікопольської міської ради
на рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 червня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до виконкому
Нікопольської міської ради про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з зазначеним
вище позовом 05 квітня 2013 року. В
обґрунтування заявлених вимог
посилався на те, що з 2001 року він
проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом з
ОСОБА_3, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року та
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Оскільки, вони проживали разом більш
ніж п'ять років, були пов'язані спільним
побутом, просив суд визнати факт
проживання однією сім'єю понад п'ять
років з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і визнати за
ним право власності на квартиру
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_3

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 червня 2013 року
позовні вимоги задоволено.

В апеляційній скарзі прокурор
Нікопольської міжрайонної прокуратури
Дніпропетровської області, який діє в
інтересах виконкому Нікопольської
міської ради, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів, дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з їх
доведеності, зазначивши на тому, що
ОСОБА_3, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року
(копія свідоцтва про смерть серія
НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації
актів цивільного стану по місту
Нікополю Нікопольського
міськрайонного управління юстиції
Дніпропетровської області 07 серпня 2007
року) належала на праві власності
квартира АДРЕСА_1. Його дружина - ОСОБА_4
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (копія
свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2
виданого виконкомом Менжинської
сільської ради Нікопольського району
Дніпропетровської області 04 серпня 2009
року). Оскільки у подружжя не було
дітей, а з 2001 року позивач проживав з
ними, його позовні вимоги щодо
встановлення факту обґрунтовані та
підлягають задоволенню. Крім того,
позивач, як спадкоємець має право на
спадщину.

Однак з таким висновком погодитися не
можливо, оскільки зазначеним вище
вимогам ЦПК рішення суду першої
інстанцій не відповідає з наступних
підстав.

Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом та ст.61 цього
Кодексу.

Виходячи з положень ст.256 ЦПК України, в
порядку окремого провадження
розглядаються справи про встановлення
фактів, які згідно з законом породжують
юридичні наслідки, тобто від них
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
громадян.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у
четверту чергу право на спадкування за
законом мають особи, які прожили зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно до ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. Сім'я
створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом і таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

Частиною 3 статті 1268 ЦК України
встановлено, що спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Як роз'яснено у пункті 21 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №7 від
30 травня 2008 року "Про судову практику у
справах про спадкування", при вирішенні
спору про право на спадщину осіб, які
проживали зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини (четверта черга
спадкоємців за законом), судам
необхідно враховувати правила ч.2 ст.3
СК України про те, що сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки. Зазначений
п'ятирічний строк повинен виповнитися
на момент відкриття спадщини і його
необхідно обчислювати з урахуванням
часу спільного проживання зі
спадкодавцем однією сім'єю до набрання
чинності цим Кодексом. До спадкоємців
четвертої черги належать не лише жінка
(чоловік), які проживали однією сім'єю
зі спадкодавцем без шлюбу, таке право
можуть мати також інші особи, якщо вони
спільно проживали зі спадкодавцем,
були пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки.

З урахуванням того, що позивачем не
надано доказів проживання з ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 однією сім'єю, ведення спільного
господарства, наявність спільних прав
та обов'язків з останніми, приймаючи до
уваги довідку адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС УДМС України в
Дніпропетровській області від 19 квітня
2013 року згідно до якої ОСОБА_2
зареєстрований по АДРЕСА_2, в той час як
відомості щодо проживання останнього
по АДРЕСА_1 в матеріалах справи
відсутні, суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про наявність
підстав для встановлення факту
проживання позивача з померлими однією
сім'єю понад п'ять років через, що дана
обставина унеможливлює визнання
ОСОБА_2 спадкоємцем за законом
четвертої черги.

Що ж до свідчень свідків ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, вони не можуть бути прийнятими
до уваги, оскільки останні навіть не
були сусідами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому
при відсутності інших допустимих
доказів, дана обставина не може бути
підставою для задоволення вимог
позивача.

Крім того, суд першої інстанції не
прийняв до уваги ту обставину, що
ОСОБА_2 звернувся з вимогою про
визнання за ним права власності на
квартиру після смерті ОСОБА_3, в той час
як була жива його дружина ОСОБА_4,
спадкоємиця першої черги, яка
відповідно до довідки Державного
нотаріуса Першої Нікопольської
державної нотаріальної контори
Ткачової Л.П. від 24 червня 2008 року №2751,
зверталася до нотаріальної контори з
заявою про видачу свідоцтва про право
на спадщину після смерті чоловіка
ОСОБА_3

Висновок суду першої інстанції про
визнання за позивачем права власності
на квартиру по АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом є помилковим,
оскільки визнання права власності на
спадкове майно в судовому порядку є
винятковим способом захисту, що має
застосовуватися у разі існування
перешкод для оформлення спадкових прав
у нотаріальному порядку. Як вбачається
з довідок Першої Нікопольської
державної нотаріальної контори, після
смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4, спадкові
справи не заводились та свідоцтва про
право на спадщину не видавались, а тому
враховуючи роз'яснення дані у п.23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року №7 "Про
судову практику у справах про
спадкування", відсутність відмови
нотаріуса у видачі свідоцтва про право
на спадщину є підставою для відмови у
позові.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
відомості щодо спадкового майна, а
також належним чином завірені копії
свідоцтв про смерть подружжя ОСОБА_4.

Згідно довідки відділу державної
реєстрації актів цивільного стану по
місту Нікополю реєстраційної служби
Нікопольського міськрайонного
управління юстиції у
Дніпропетровській області від 03.04.2014 у
книгах реєстрації актів цивільного
стану про смерть по місту Нікополю,
смерть ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 року не
зареєстрована. Згідно повідомлення
Менжинської сільради Нікопольського
району Дніпропетровської області від
03.04.2014 свідоцтво про смерть на ім'я
ОСОБА_4 не видавалося.

Приймаючи до уваги усе зазначене вище,
судова колегія дійшла до висновку, що
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Прокурора
Нікопольської міжрайонної прокуратури
Дніпропетровської області -
задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від
17 червня 2013 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Виконкому Нікопольської міської ради
про визнання права власності в порядку
спадкування за законом - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: