Справа № 712/6713/14ц
Провадження № 2/712/1720/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року Соснівський районний
суду м. Черкаси в складі:

головуючого судді -
ТОКОВОЇ С.Є.

при секретарі -
ТКАЧ А.В.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Черкаси
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус
Черкаського районного нотаріального
округу ОСОБА_3 про поновлення строку
позовної давності та визнання договору
купівлі-продажу частини квартири
недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до
відповідача про поновлення строку
позовної давності та визнання договору
купівлі-продажу частини квартири
недійсним, посилаючись на те, що на
праві особистої власності йому та його
дружині ОСОБА_4 належала приватизована
квартира АДРЕСА_1. Відповідач по справі
ОСОБА_2 доводиться племінником його
дружини. До початку укладення договору
купівлі-продажу частини квартири
відповідач ОСОБА_2 приходив до них в
квартиру та пропонував свою допомогу.
За два роки до укладення цієї угоди
його дружина дуже хворіла, у неї було
загострення діабету, захворювання
нирок. Також вона є інвалідом І групи по
зору. По декілька разів на рік вона
знаходилась в лікарнях. За станом свого
здоров'я доглядати свою дружину він не
міг. В квітні місяці 2003 року він переніс
інфаркт, також переніс два інсульти,
дуже погано ходить. Скориставшись
тяжкими обставинами в їх сім'ї, а саме:
важким майновим становищем, яке
виражалось у відсутності можливості
купувати речі першої необхідності
(продукти харчування), хворобою
дружини, його хворобою, відповідач
пообіцяв їх доглядати і запропонував
укласти угоду. 06 грудня 2003 року
відповідач приїхав до них до дому та
оформили доручення на його ім'я, яке
нотаріально посвідчене. 09 грудня 2003
року відповідач вдруге приїхав з
нотаріусом до них до дому та оформили
договір купівлі-продажу частки їх
квартири. Правові наслідки цього
правочину ні йому, ні його дружині не
були відомі. Гроші за частину квартири
ні він, ні його дружина не отримували.

Вони є людьми похилого віку, тяжко
хворіли, мали тяжке матеріальне
становище, юридично не обізнані.
Відповідач, скориставшись такими
обставинами, оформив договір
купівлі-продажу частини квартири.
Ніяких обов'язків відповідач ніколи не
виконував, ніякої допомоги відповідач
ніколи не надавав ні йому, ні його
дружині. ІНФОРМАЦІЯ_1 дружина позивача
померла. З часу підписання договору
відповідач більше не з'являвся, лише
телефонував. Він є інвалідом II групи
загального захворювання, тяжко хворіє,
не в змозі за собою доглядати тому
потребує сторонньої допомоги. Уклавши
договір купівлі-продажу ? частини
квартири на вкрай невигідних умовах
під впливом тяжких обставин, вважає що
цей правочин повинен бути визнаний
судом недійсним.

Крім цього йому завдана моральна шкода
яка полягає в тому, що тривалий час він
нервує з цього приводу, позбавлений
стороннього догляду, квартира
знаходиться в занедбаному стані,
потрібно зробити ремонт, сплачувати за
житло та комунальні платежі йому дуже
важко. Моральну шкоду оцінює в 10 000 грн.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
повністю та просили суд їх задоволити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
мотивуючи тим, що позовні вимоги не
конкретизовані, не вказано який
договір купівлі-продажу необхідно
визнати недійсним, коли укладений, його
реєстровий номер, ким посвідчений, в
якій частині, між ким укладений та інш.
Жодних домовленостей з приводу
укладення договору довічного
утримання між сторонами не було та й не
могло бути. ОСОБА_2 фізично не зміг би
здійснювати догляд за договором
довічного утримання так як постійно, в
зв'язку з роботою, знаходиться в Італії.
В Україну він приїздить на нетривалий
час і лише декілька разів на рік. Про ці
обставини позивач чомусь умисно
замовчує. Ніяких тяжких обставин не
існувало на момент продажу даної
частини квартири. просив в задоволенні
позову відмовити.

Третя особа в судове засідання не
з'явилась, належним чином була
повідомлена, причини неявки суду не
відомі.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини, які
регулюються нормами цивільного
законодавства.

Як встановлено в судовому
засіданні, на праві особистої
власності позивачу та його дружині
ОСОБА_4 належала приватизована
квартира АДРЕСА_1.

09 грудня 2003 року укладено договір
купівлі-продажу ? частини квартири
АДРЕСА_1 між ОСОБА_4, від імені якої на
підставі доручення діяв ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом Черкаського районного
міського нотаріального округу ОСОБА_3

Звертаючись до суду з позовом, позивач
посилається на норми Цивільного
кодексу України в ред. 2004 року. Але таке
застосування норм матеріального права
є неправильним. Згідно Прикінцевих та
перехідних положень цей Кодекс набирає
чинності з 1 січня 2004 року і
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

В даному випадку позивач ставить
питання про визнання недійсним
договору купівлі-продажу частини
квартири від 09 грудня 2003 року. Таким
чином, до даних правовідносин повинен
застосовуватись Цивільний кодекс в
ред. 1963 року. Але незважаючи на це,
всупереч вимогам чинного
законодавства, ОСОБА_1 ставить питання
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу частини квартири на
підставі ст. 233 та 235 ЦК України, тобто як
правочинів які вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, та удаваних
правочинів, які вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Як вбачається з позовної заяви, позивач
не конкретизує своїх позовних вимог.
Він не вказує який конкретно договір
купівлі-продажу необхідно визнати
недійсним, коли укладений, його
реєстровий номер, ким посвідчений, в
якій частині, між ким укладений.

Двох взаємовиключаючих умов для
визнання недійсним договору
купівлі-продажу частини квартири не
може бути. Незважаючи на вимоги
цивільного законодавства позивач
вказує, що договір укладений під
впливом тяжкої обставини і на вкрай
невигідних умовах, а також, що цей
договір є удаваним правочином, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили.

Позивач вказує, що 09.12.03 року вони з
дружиною мали намір укласти договір
довічного утримання і їхня воля була
спрямована на укладення саме такого
правочину. В той же час позивач не
ставить питання про визнання таким, що
відбувся договір довічного утримання.

Квартира АДРЕСА_1 належала позивачу
ОСОБА_1 та покійній ОСОБА_4 на праві
спільної часткової власності. Покійна
ОСОБА_4 мала право самостійно, на
власний розсуд, розпорядитись даним
майном і в тому числі його продати.

Як вбачається з матеріалів справи, 06
грудня 2003 року ОСОБА_4 видала доручення
позивачу ОСОБА_1 в якому чітко вказано,
яку саме дію вона довіряє вчинити
своєму представнику - чоловіку. В
дорученні конкретно визначено, що
ОСОБА_4 довіряє своєму чоловіку саме
продати належну їй частину квартири. Ні
про які інші дії в дорученні не вказано.
За таких обставин, твердження позивача,
що вони з дружиною мали намір укласти
договір довічного утримання, є
неправдивими і спрямовані на введення
в оману суд. В даному випадку воля
ОСОБА_4 відповідала її зовнішньому
волевиявленню, так як вона продала свою
частину квартири і кошти витратила на
власний розсуд.

Крім цього, при посвідченні договору
нотаріусом позивачу були роз'яснені
всі наслідки укладення такого
правочину. Це підтверджується змістом
договору, згідно якого: «сторони
попередньо ознайомлені з вимогами
цивільного законодавства щодо
недійсності угод, перебуваючи при
здоровому розумі та ясній пам'яті,
діючи добровільно і без будь-якого
примусу, як фізичного так і
морального». Спочатку нотаріус
виготовляв проект договору і давав
ознайомлюватись сторонам (і в тому
числі позивачу), а вже потім
посвідчувався дійсний договір.

У роз'ясненнях Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» в п.26
вказано, що особами, які беруть участь у
справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони
правочину. Суд, вважає, що ОСОБА_1 не є
стороною даного правочину він був лише
представником продавця, а тому взагалі
не має права ставити питання про
визнання цього правочину недійсним.

Між тим, як було встановлено в судовому
засіданні та підтверджено доказами які
є в матеріалах справи, позивачем 30
жовтня 2009 року було подано до суду
позов про визнання договору
купівлі-продажу частини квартири
недійсним та переведення прав та
обов'язків покупця. Ухвалою
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 11 лютого 2010 року (справа №2-1201/10)
провадження по даній цивільній справі
було закрито в зв'язку з відмовою
позивача від позову.

В подальшому ОСОБА_1 повторно звернувся
до суду з аналогічним позовом. Ухвалою
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 22 січня 2013 року вказана позовна
заява була залишена без розгляду за
заявою представника ОСОБА_1

Ухвалою Соснівського районного суду м.
Черкаси від 17 вересня 2013року вказана
позовна заява була залишена без
розгляду в зв'язку з повторною неявкою
позивача та представника ОСОБА_1

Згідно ч. 3 ст. 206 ЦПК України у разі
закриття провадження у справі повторне
звернення до суду з приводу спору між
тими самими сторонами, про той самий
предмет і з тих самих підстав не
допускається.

Незважаючи на вимоги чинного
процесуального законодавства більш
ніж через чотири роки після відмови від
позову і закриття провадження, позивач
повторно звернувся до суду з тим же
самим позовом, при цьому, «завуалював»
його, начебто він звернувся до суду з
інших підстав, хоча це ті ж самі вимоги.

З моменту укладення договору
купівлі-продажу пройшло більше десяти
років і позивачу було достовірно
відомо про укладення даного правочину.
Ніяких поважних причин для поновлення
йому строку позовної давності не має.

Згідно ст.71 ЦК України (в ред.1963 року)
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Відповідно до ст.75 ЦК України (в ред. 1963
року) позовна давність застосовується
судом, арбітражем або третейським
судом незалежно від заяви сторін.

З огляду на вище викладене, та
враховуючи те, що ніяких поважних
причин пропуску строку позовної
давності позивач не навів в позовній
заяві і не долучив до матеріалів справи
відповідних підтверджуючих
документів, а тому у відповідності зі
ст.80 ЦК України (в ред.1963 року)
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Згідно чинного цивільного
законодавства позовна давність
застосовується судом лише в разі
доведеності позовних вимог. В даному
випадку, суд, вважає, що позовні вимоги
є безпідставними, а тому в позові слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК
України, ст. 206 ЦК України,суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Черкаської області через суд
першої інстанції протягом 10 днів.
Особи, які брали участь у розгляді
справи, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення мають право
оскаржити його в т ой же строк з дня
отримання копії судового рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: