АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22ц/791/1517/14
Головуючий в суді І інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року травня місяця 13 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого: Чиркової К.Г.

Суддів: Пузанової
Л.В.

Фурман Т.Г.

при секретарі: Бараш Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського
районного суду м. Херсона від 24 березня
2014 року в справі за заявою ОСОБА_4,
діючої від імені ОСОБА_5 про
забезпечення позову в справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про
стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_4, діюча від
імені ОСОБА_5 звернулася до суду із
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості, посилаючись на те, що 30
травня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3
укладено нотаріально посвідчений
договір позики, за умовами якого
остання отримала грошові кошти в сумі
175846 грн., зі строком повернення до 30
червня 2013 року.

Окрім того, ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_5
грошові кошти у вересні 2012 року в сумі
8000 доларів США, в листопаді 2012 року 4000
доларів США, в грудні 2012 року - 30 000
доларів США, 15 серпня 2013 року в сумі 12200
грн., про що видав письмову розписку.

З огляду на те, що у добровільному
порядку відповідачі отримані за
договором позики грошові кошти
повернути не бажають, позивач просив
суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на його
користь заборгованість за договорами
позики.

У ході судового розгляду справи ОСОБА_4,
діюча від імені ОСОБА_5 подала заяву про
забезпечення позову, шляхом накладення
арешту на рухоме та нерухоме майно, яке
належить на праві власності ОСОБА_3 в
розмірі позовних вимог.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Херсона від 24 березня 2014 року заяву
задоволено.

Судом накладено арешт на рухоме та
нерухоме майно, яке належить на праві
власності ОСОБА_3, в межах суми
заявленої вимоги, а саме 239 955 грн. 12 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
ухвалу суду першої інстанції скасувати
і постановити нову про відмову у
задоволенні заяви, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права.

Зокрема, зазначала, що порушене
позивачем питання про забезпечення
позову за своїм змістом не відповідає
вимогам ч.2 ст. 151 ЦПК України, оскільки
не містить посилань на причини, у
зв'язку з якими потрібно забезпечити
позов, що в свою чергу порушує права
власника майна передбачені ст. 41
Конституцією України.

У письмових запереченнях на подану
апеляційну скаргу ОСОБА_4, діюча від
імені ОСОБА_5 її доводів не визнала,
ухвалу суду просить залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість
оскаржуваної ухвали суду в межах,
передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів дійшла висновку, що подана
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи
заяву виходив із того, що дослідивши
матеріали справи та врахувавши
характер заявлених позовних вимог, а
також те, що для вжиття заходів
забезпечення позову є наявність
достатніх підстав, які дозволяють
достовірно припустити, що невжиття цих
заходів може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення суду, в
разі задоволення позовних вимог, для
попередження негативних наслідків,
вжиття заходів забезпечення позову в
даному випадку є доцільним.

Колегія суддів повністю погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Матеріали справи свідчать, що позивач
звернувся до суду із позовом про
стягнення з відповідачів грошових
коштів за договорами позики,
зазначаючи про те, що відповідачі
взятих на себе зобов'язань за
договорами позики не виконують, у
зв'язку з чим виникла заборгованість,
яка з урахуванням індексу інфляції та 3%
річних за користування грошовими
коштами становить 239 955, 12грн.

В добровільному порядку відповідачі
відмовляється врегулювати дане
питання і повернути отримані за
договорами позики кошти, тому подана
ОСОБА_7, діючою від імені ОСОБА_5 заява
про забезпечення позову є реалізацією
позивачем процесуальних прав,
передбачених ст. 151 ЦПК України.

Враховуючи характер спору, наявність
достатніх підстав, для вжиття заходів
забезпечення позову, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правомірно вжиті заходи забезпечення
позову.

Доводи в апеляційній скарзі не
спростовують висновків суду та не
впливають на їх правильність, а тому
не можуть бути прийняті до уваги.

Посилання апелянта на те, що накладаючи
арешт на все належне їй рухоме та
нерухоме майно, суд не зазначив яким
саме майном повинно бути забезпечено
позов, що призвело до порушення її
права власника майна, позбавлені
правового обґрунтування, оскільки
судом накладено арешт на майно в межах
заявлених позовних вимог у розмірі 239
955,12 грн., а апелянт заперечуючи проти
даного виду забезпечення позову не
запропонувала інший спосіб
забезпечення позову.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що порушень норм
процесуального права, які призвели б до
неправильного вирішення справи, не
встановлено, а тому підстави для
скасування ухвали суду відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 312, 315 ЦПК України, колегія
суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.
Херсона від 24 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції, як
така, що не перешкоджає подальшому
провадженню у справі оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: