Номер провадження: 22-ц/785/4672/14
Головуючий у першій інстанції Мазун І.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є.,

Гайворонського С.П.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 11 березня 2014 року у
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод
у користуванні власністю та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання покупцями за договором
купівлі-продажу та визнання права
власності на 1/2 частину будинку, третя
особа - ОСОБА_7,

встановила:

15 липня 2010 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зазначеним позовом, в якому
ставила питання про усунення перешкод
у користуванні власністю, шляхом
виселення ОСОБА_3 із житлового будинку
АДРЕСА_1, який належить позивачці на
праві приватної власності (далі -
спірний житловий будинок).

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що
спірний житловий будинок належить їй
на праві приватної власності.
Відповідачка - її колишня невістка
попросила у позивачки дозволу
тимчасово 5-10 днів пожити у спірному
будинку, поки не знайде собі іншого
житла, на що остання погодилася.
Відповідачка проживала у будинку,
користувалася ним тривалий час і на
прохання позивача та її сина - третьої
особи - ОСОБА_7 про звільнення будинку
не реагувала. Крім того, підбурила
сторонніх чоловіків, які побили її сина
та відібрали у нього правовстановлюючі
документи на цей будинок, з приводу
чого позивачка та її син вимушені були
звернутися до Малиновського РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області, однак
в порушенні кримінальної справи було
відмовлено. Відповідачка змінила у
будинку замки, запрошувала до себе
сторонніх осіб, що позбавляло
позивачку права користуватися своєю
власністю.

21 липня 2010 року ОСОБА_7 звернулась до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому ставила питання
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 13 квітня 2005 року
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_5 , ОСОБА_6, з одного боку та
ОСОБА_4, з другого боку, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
реєстраційний №971, визнання ОСОБА_7
замість ОСОБА_4 покупцем вищевказаного
будинку за договором купівлі-продажу
від 13 квітня 2005 року, визнання за ОСОБА_3
право власності на спірний житловий
будинок (т.1, а.с.30).

В подальшому, а саме, 05.07.2012 року ОСОБА_7
зменшила свої позовні вимоги, в же
просила визнати частково недійсним
вищевказаний договір купівлі-продажу,
визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 замість
ОСОБА_4 покупцями вищевказаного
будинку за договором купівлі-продажу
від 13 квітня 2005 року, визнання за ОСОБА_3
право власності на 1/2 частину
вищевказаного будинку (т.1, а.с.214-216).

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що
13 квітня 2005р. між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_4, яка є матір'ю її колишнього
чоловіка - ОСОБА_7, з яким вона
перебувала у шлюбі з 14.10.2000р. по 20.10.2009р.,
було укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1. У вказаному
договорі вказано, що житловий будинок
продано за 11932грн., які до підписання
договору були передані ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

Фактично грошові кошти були передані
ОСОБА_3 07 квітня 2005р. у розмірі 7700
доларів США, що на час отримання
складало 39000 грн., що підтверджується
розпискою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Ці грошові
кошти були отримані ОСОБА_3 від продажу
двох житлових будинків, які належали їй
на праві власності. Залишок грошових
коштів в сумі 4000 доларів США(еквівалент
20260грн.) за купівлю вищевказаного були
сплачені ОСОБА_7 Таким чином
відповідачка вважала, що спірний
будинок було придбано за кошти, які є
сумісною власністю її та ОСОБА_7 Однак,
за порадою ОСОБА_7 та ОСОБА_4 зазначений
будинок було оформлено на ОСОБА_4,
оскільки у відношенні ОСОБА_3 була
порушена кримінальна справа за
ознаками ст.303 Кримінального кодексу
України, санкція якої передбачала
конфіскацію майна.

Рішенням Малиновського районного
суду м. Одеси суду від 11 березня 2014
року позов ОСОБА_4 та зустрічний позов
ОСОБА_3 були залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким вимоги зустрічного
позову ОСОБА_3 задовольнити, у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
відмовити, посилаючись на те, що
рішення суду було ухвалено з
порушенням норм матеріального права.

В частині відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 зазначене судове
рішення не осаджується.

В суді апеляційної інстанції справа
розглянута лише за участю
представників первісного позивача
ОСОБА_4 за довіреністю - ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 (колишнє прізвище ОСОБА_11) (т.2,
а.с.3).

Інші особи в судове засідання двічі не
з'явились, будучи належним чином
повідомленими про час і місце судового
засідання, в тому числі заявник
апеляційної скарги ОСОБА_3,, яка двічі
була повідомлена про час і місце
судового засідання через свого
представника ОСОБА_12, як то передбачено
ч. 5 ст. 76 ЦПК України (т.2, а.с. 119, 122, 133).

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги
в межах її доводів, заперечень проти
неї, колегія суддів дійшла висновку про
необхідність відмови в задоволенні
апеляційної скарги, виходячи з
наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що спірний договір купівлі
продажу спірного житлового будинку не
можна визнати фіктивним, оскільки його
правові наслідки були направлені на
виникнення прав у іншої особи - покупця
та припинення цього права у ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 13
квітня 2005 року між ОСОБА_4, з одного
боку, та ОСОБА_5, ОСОБА_6 з другого боку
було укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1. Вказаний
договір посвідчено приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
реєстровий номер 971. У цьому договорі
вказано, що продаж зазначеного будинку
вчинено за 11932грн., які продавці
отримали від покупця повністю до
підписання цього договору.

Зазначений договір купівлі-продажу
було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН»
29 квітня 2005 року.

Із пояснень представників позивачки
ОСОБА_4 слідує, що в зазначеному будинку
вона не проживала постійно, а придбала
його у зв'язку з тим, що їй необхідно
було періодично лікуватися у медичних
закладах м.Одеси і задля того, щоб мати
змогу зупинитися на час лікування,
тобто для своїх потреб та для
періодичного проживання в ньому.

Зазначені обставини не заперечувалися
відповідачкою ОСОБА_3

На підтвердження своєї хвороби
позивачкою були надані медичні
документи: епікриз Одеського обласного
онкологічного диспансеру, амбулаторна
карта медичного хворого № 13402/03 від
20.10.2003 року та довідка комунального
закладу «Веселинівський районний
центр первинної медико-санітарної
допомоги» Веселинівського району
Миколаївської області від 09.07.2013р. (т.1,
а.с.227, 228, т.2, а.с.21).

Судом обгрунтовано встановлено, що з
дозволу позивачки ОСОБА_4 відповідачка
ОСОБА_3 вселилася до спірного житлового
будинку та проживає там до
теперішнього часу.

Суд правомірно зазначив, що у
відповідності до вимог ст.ст.316-317, 319 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Вирішуючи питання про правові
наслідки, які настали в результаті
укладення спірного договору
купівлі-продажу, суд виходив із того, що
у відповідності до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

З цього приводу судом обгрунтовано
встановлено, що продавці спірного
житлового будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (в
теперішній час ОСОБА_6) дійсно мали
намір продати його, десь за неділю до
укладення договору купівлі-продажу
вони отримали від ОСОБА_3 кошти в сумі
7700 доларів США, про що вони написали
розписку від 07.04.2005р., а решту коштів в
сумі 3500 доларів США їм віддав ОСОБА_7 і
після отримання коштів та укладення
договору купівлі-продажу вони
виселилися зі спірного будинку та
переїхали до м.Рені Одеської області.
Також продавці пояснили, що їм було
відомо про те, що договір
купівлі-продажу буде оформлюватися на
ОСОБА_4, оскільки у ОСОБА_3 були
неприємності із законом. Вказане також
підтвердив і свідок відповідачки
ОСОБА_13, який є сином ОСОБА_5 та братом
ОСОБА_6

У відповідності до ст.ст.202-205 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.
Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі. Сторони
мають право обирати форму правочину,
якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст.ст.215,217 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин). Недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Згідно до ст.234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

У відповідності до п.24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Якщо сторонами
не вчинено будь-яких дій на виконання
такого правочину, суд ухвалює рішення
про визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин вчиняється його
учасниками без наміру виникнення,
зміни або припинення цивільних прав і
обов'язків, тобто «про людське око»,
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний.

При вчиненні фіктивного правочину його
учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним
передбачені. Причому справжні їх цілі
можуть бути як протизаконними
(наприклад, укладання громадянином
договору дарування майна зі своїм
родичем з метою приховання цього майна
від конфіскації, або ухилення від
грошових зобов'язань) так і цілком
законними. Водночас фіктивний договір
може взагалі не мати правової мети.
Фіктивним договором може бути визнаний
будь-який правочин, якщо він не має на
меті встановлення правових наслідків,
незалежно від того, в якій формі він
вчинений (нотаріальне посвідчення,
державна реєстрація). Сам по собі факт
невиконання учасниками правочину його
умов не робить його фіктивним. Позивач,
який звертається з вимогою про
визнання правочину фіктивним, має
довести суду відсутність в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки на момент вчинення правочину.

З огляду на викладене та враховуючи, що
за договором купівлі-продажу від 13
квітня 2005 року спірного житлового
будинку продавці отримали від ОСОБА_3
та ОСОБА_7 обумовлену суму коштів, що
ними не заперечується, передали
спірний житловий будинок позивачці
ОСОБА_4, виселилися з нього, тобто
виконали умови зазначеного договору,
суд першої інстанції дійшов
правомірного і обгрунтованого
висновку про те, що вказаний договір не
є фіктивним, оскільки його правові
наслідки були направлені на виникнення
прав на будинок у іншої особи та
припинення цього права у ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

Таким чином, висновок суду про те, що
договір купівлі-продажу спірного
житлового будинку від 13 квітня 2005 року
не має ознак фіктивності, а тому
зустрічні позовні вимоги про визнання
договору купівлі-продажу частково
недійсним через його фіктивність,
визнання ОСОБА_7 ОСОБА_3 покупцями за
договором купівлі-продажу та визнання
за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину
спірного житлового будинку, є законним
і обґрунтованим.

Інших доводів щодо незаконності
оскаржуваного судового рішення,
заявник апеляційної скарги ОСОБА_3
колегії суддів не надала.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надала суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх
заперечень проти оскаржуваного
рішення суду та доводів апеляційної
скарги.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 11 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

С.П. Гайворонський