Справа № 642/1874/14
Головуючий І інстанції - Бондаренко В.В.
Провадження: 22-ц/790/3660/14
Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого судді - Бездітка В.М.,

суддів колегії - Овсяннікової А.І.,
Сащенка І.С.,

при секретарі - Сашко Я.С.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Ленінського районного суду
м. Харкова від 08 квітня 2014 року
за позовом ОСОБА_3 до Державного
підприємства «Харківський механічний
завод» про стягнення нарахованої, але
не виплаченої заробітної плати і
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивач звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що наказом №123 від
09.08.2013 року він був звільнений з ДП
«Харківський механічний завод».

В порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України
розрахунок по заробітній платі з ним
підприємство не здійснило, що дає йому
підстави для розрахунку і отриманню
середньої заробітної плати за час
затримки розрахунку за період з 09.08.2013
року по 08.04.2014 року.

Станом на квітень 2014 року
заборгованість з виплати заробітної
плати складає 25544 грн. 27 коп.

Середньомісячна зарплата складає 2679
грн. 86 коп. і відповідно за час затримки
складає 21352 грн. 44 коп.

Просив стягнути на свою користь з ДП
«Харківський механічний завод»
заборгованість з виплати заробітної
плати у сумі 25544 грн. 27 коп. та
середньомісячний заробіток за час
затримки розрахунку у розмірі 21352 грн. 44
коп. за період з 09.08.2013 року по
01.04.2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 08 квітня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
державного підприємства Харківський
механічний завод на користь ОСОБА_3
нараховану, але не виплачену заробітну
плату у розмірі 25544 грн. 27 коп. В
задоволенні позову в частині стягнення
з державного підприємства Харківський
механічний завод на користь ОСОБА_3
середнього заробітку за час затримки
розрахунку за період з 09 серпня 2013 року
по 01 квітня 2014 року у розмірі
21352 грн. 44 коп. відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду в частині відмови у
стягненні середньомісячного заробітку
за час затримки розрахунку та в цій
частині ухвалити нове рішення, яким
стягнути на свою користь з ДП
«Харківський механічний завод»
середньомісячний заробіток за час
затримки розрахунку у розмірі 21352 грн. 44
коп. за період з 09.08.2013 року по 01.04.2014
року, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. В обґрунтування скарги
зазначено, що для звернення працівника
до суду з заявою про вирішення
трудового спору щодо стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
при звільненні встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 309 ЦПК України, підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

По справі встановлено, що наказом №123
від 9 серпня 2013 року ОСОБА_3 був
звільнений ДП «Харківський механічний
завод».

В порушення ч. 1ст. 116 КЗпП України
розрахунок по заробітній платі з ним
підприємство не здійснило.

Станом на квітень 2014 року
заборгованість з виплати заробітної
плати складає 25544 грн. 27 коп.

Середньомісячна зарплата складає 2679
грн. 86 коп. і відповідно за час затримки
розмір суми, яка підлягає стягненню
складає 21352 грн. 44 коп.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що в день
звільнення ОСОБА_3, підприємство не
здійснило розрахунок по заробітній
платі та вважав, що з ДП «Харківський
механічний завод» слід стягнути суму
заборгованості з виплати заробітної
плати, яка нарахована.

Відмовляючи у стягненні
середньомісячного заробітку за час
затримки розрахунку, суд першої
інстанції виходив з положень ст. 233 КЗпП
України та прийшов до висновку про
сплив тримісячного строку для
звернення до суду з такою вимогою.

Проте, з такими висновками суду першої
інстанції у повному обсязі погодитися
не можна з огляду на наступне.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Аналіз наведених положень свідчить про
те, що невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку
перебігу строку звернення працівника
до суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні
визначальними є такі юридично значимі
обставини, як невиплата належних
працівникові сум при звільненні та
факт проведення з ним остаточного
розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим
ним органом належних працівникові при
звільненні сум і вимога звільненого
працівника щодо їх виплати є трудовим
спором між цими учасниками трудових
правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст.233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Рішенням Конституційного суду України
від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного
тлумачення положень статті 233 КЗпП
України у взаємозв'язку з положеннями
статей 117, 237-1 цього Кодексу
встановлено, що в аспекті
конституційного звернення положення ч.
1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з
положеннями статей 116, 117, 237-1 цього
Кодексу слід розуміти так, що для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Оскільки під час розгляду справи судом
першої інстанції було встановлено та
не заперечувалось представником
відповідача, що заробітна плата не була
виплачена позивачу на момент розгляду
справи по суті, тобто не було проведено
остаточного розрахунку між сторонами
спору, то за таких обставин не має
юридичних підстав для застосування до
спірних правовідносин ст.233 КЗпП
України, оскільки тримісячний строк
для звернення до суду, що встановлений
даною статтею, починає свій перебіг
лише після проведення між роботодавцем
та працівником остаточного розрахунку.

Тобто, у разі якщо працівник
звертається до суду з вимогою про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку до фактично з ним
розрахунку, тобто під час триваючого
правопорушення з боку роботодавця, то
таке звернення до суду завжди буде
своєчасним та у межах позовної
давності встановленої ч. 1 ст.233 КЗпП
України.

Цієї ж правової позиції додержується
Верховний суд України в пункті 25
постанови Пленуму «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» №13 від 24.12.1999 року.

Непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку та ухвалення нового рішення
про стягнення з відповідача 21352,44 грн.
за період з 09.08.2013 року по 01.04.2014 року.

Також з відповідача належить стягнути
на користь держави судовий збір у сумі
234,48 грн.

За вказаних обставин, відповідно до
вимог ст. 309 ЦПК України, колегія суддів
вважає за можливе задовольнити
апеляційну скаргу, змінивши рішення
суду першої інстанції, шляхом
скасування в частині відмови у
стягненні середньомісячного заробітку
за час затримки розрахунку.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 08 квітня 2014 року в частині
відмови у стягненні середньомісячного
заробітку за час затримки розрахунку
скасувати та в цій частині увалити нове
рішення, яким стягнути з Державного
підприємства «Харківський механічний
завод» на користь ОСОБА_3
середньомісячний заробіток за час
затримки розрахунку у розмірі 21352 грн. 44
коп. за період з 09.08.2013 року по 01.04.2014
року

Стягнути з Державного підприємства
«Харківський механічний завод» на
користь держави судовий збір у сумі 234
грн. 48 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення. Рішення
може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий суддя -

Судді колегії -