СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
18 листопада 2013 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя
особа: ОСОБА_4 про відшкодування
вартості майна та збитків,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті
особи: Комунальне підприємство
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
ОСОБА_1 управління юстиції у м. Києві,
орган опіки та піклування Дарницької
районної в м. Києві державної
адміністрації про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу та
переведення прав покупця, усунення
перешкод у здійсненні права
користування своїм майном, визнання
договорів дарування квартири
недійсними та відшкодування збитків,
відшкодування майнової шкоди та
витребування майна,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на майно та
відшкодування майнової шкоди,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1
про поділ спільного майна подружжя,
стягнення суми, усунення перешкод у
користуванні спільним майном та
вселення,

встановила:

у вересні 2007р. ОСОБА_3 звернувся до суду
з позовом про витребування у ОСОБА_1
автомобіля «Мітсубіші», державний
номер НОМЕР_2, посилаючись на те, що 4
липня 2007р. відповідач разом із
невідомим чоловіком напали на його
дочку та відібрали ключі від машини і
уїхали на автомобілі.

У подальшому позивач
неодноразово змінював та уточнював
позовні вимоги і остаточно просив
стягнути з відповідача грошову
компенсацію за викрадений автомобіль у
сумі 195 330грн., посилаючись на
неможливість розшуку автомобіля, та 70
800грн. витрат, понесених за оренду
автомобіля. Також просив стягнути
судові витрати.

У січні 2008р. ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, який неодноразово
уточнював та змінював, і просив визнати
за ним право власності на квартиру
АДРЕСА_1 та автомобіль «Мерседес Бенц»,
посилаючись на те, що дане майно було
придбано за кошти, отримані від продажу
його особистого майна. Також ОСОБА_1

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/5246/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Парамонов
М.Л.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.просив визнати
частково недійсними договори
купівлі-продажу автомобіля
«Мітсубіші» від

- 2 -

25 лютого 2006р., квартири АДРЕСА_3 від 25
серпня 2005р., квартири АДРЕСА_2 від 10
лютого 2006р., визнати за ним право
власності на квартиру АДРЕСА_3,
перевівши на нього права покупця, на 2/3
частини квартири АДРЕСА_2, автомобіль
«Мітсубіші» та витребувати його з
чужого незаконного володіння, і
стягнути на його користь грошову
компенсацію у сумі 616 360грн. вартості
вищезазначених двох квартир.

Мотивуючи позовні вимоги, ОСОБА_1
зазначав, що з 23 липня 2004р. перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, проте
відповідачка за його кошти придбала
вищезазначене майно, яке було
зареєстровано на її батьків.

Крім того, ОСОБА_1 просив
стягнути з ОСОБА_4 матеріальну шкоду у
сумі 88 290грн., завдану викраденням та
пошкодженням його особистого майна.

У подальшому доповнив позовні
вимоги і просив визнати недійсними
договори дарування квартири АДРЕСА_2,
укладені 21 травня 2008р. та 17 січня 2009р.,
посилаючись на те, що він вважає, що 2/3
частини даної квартири належить йому
на праві власності, а також просив
зобов'язати ОСОБА_7 повернути його
особисте майно: холодильник «Ардо»,
пральну машинку «Сіменс», двоспальне
ліжко, матрац, дві тумбочки, стіл,
чотири стільці на суму 18 500грн..

У квітні 2008р. ОСОБА_4 звернулася
до суду із зустрічною позовною заявою
про поділ майна подружжя, яку
неодноразово змінювала та уточнювала і
остаточно просила визнати за нею право
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1, усунути їй перешкоди у
користуванні зазначеною квартирою
шляхом вселення, залишити у власності
відповідача автомобіль «Мерседес
Бенц», державний номер НОМЕР_1,
стягнувши з нього компенсацію вартості
Ѕ частини автомобіля у розмірі 60 000грн.,
посилаючись на те, що зазначене майно є
спільним майном подружжя.

Також ОСОБА_4 просила стягнути з
ОСОБА_1 201 890грн. прибутку, отриманого за
здачу їх квартири у оренду без її
відома та 124 400грн. витрат на правову
допомогу.

Ухвалою суду від 27 вересня 2010р.
зазначені позовні заяви об'єднані в
одне провадження.

Рішенням суду від 18 листопада
2013р. позов ОСОБА_1 та зустрічний позов
ОСОБА_4 задоволено частково. У порядку
поділу майна подружжя визнано за
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1 за кожним,
визнано за ОСОБА_1 право власності на
автомобіль «Мерседес-Бенц» та стягнуто
з нього на користь ОСОБА_4 грошову
компенсацію вартості Ѕ частини
автомобіля у сумі 27 975грн., зобов'язано
ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкод у
здійсненні права користування
квартирою АДРЕСА_1 та вселено її у
квартиру. В іншій частині позовних
вимог та у позові ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог.

Апелянт посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, неналежну оцінку
наданим суду доказам у підтвердження
позовних вимог ОСОБА_1

У поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду
в частині відмови у задоволенні його
позову та ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог.

Апелянт посилається на те, що
судом не було прийнято до уваги докази,
які були надані у підтвердження
заволодіння автомобілем «Мітсубіші»
ОСОБА_1

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянтів та їх
представників, пояснення ОСОБА_4 та її
представника, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційних скарг, вважає, що
апеляційна скарга представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а
апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає

-
3 -

задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 23 липня 2004р., дітей не мають.

Рішенням Дарницького районного
суду м. Києва від 17 листопада 2010р. шлюб
сторін був розірваний.

За час перебування сторін у
зареєстрованому шлюбі були придбані:
квартира АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу, укладеному 6 червня
2005р. між ОСОБА_12 та ОСОБА_1, автомобіль
«Мерседес Бенц», реєстраційний номер
НОМЕР_1, 1995р. випуску.

Також спірним майном є:

- квартира АДРЕСА_3, яка придбана
ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 25 серпня 2005р.;

- квартира АДРЕСА_2, яка придбана
ОСОБА_13 та ОСОБА_3 (в особі ОСОБА_4) у
рівних частинах на підставі договору
купівлі-продажу від 10 лютого 2006р. На
підставі договору дарування від 21
травня 2008р. квартира подарована ОСОБА_4,
яка 17 січня 2009р. на підставі договору
дарування подарувала квартиру ОСОБА_7;

- автомобіль «Мітсубіші»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, придбаний
ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 25 лютого 2006р.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_1 та ОСОБА_4, суд першої інстанції
виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 та
автомобіль «Мерседес Бенц» є спільним
майном подружжя і підлягає поділу між
ними, а у підтвердження інших позовних
вимог позивачами не надано належних
доказів.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбних
договором.

Частиною 1 ст. 71 СК України
визначено, що майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Частина 2
даної норми передбачає, що неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними.

Оскільки вищезазначене майно було
придбано за час перебування сторін у
зареєстрованому шлюбі, воно є їх
спільним майном.

Доводи апелянта про те, що суд першої
інстанції безпідставно не прийняв до
уваги, що зазначене майно було придбане
за кошти, отримані від продажу його
матір'ю у м. Харкові його особистого
майна - квартири з меблями та
автомобіля, тому є його особистою
власністю, колегія суддів вважає
безпідставними, так як судом першої
інстанції надана правова оцінка цим
доказам, з якою погоджується і колегія
суддів.

Суд правильно зазначив, що у договорі
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
зазначено, що дана квартира
набувається покупцем у період
перебування у шлюбі з ОСОБА_4 і
набувається ними як спільна сумісна
власність. З даною умовою договору
купівлі-продажу ОСОБА_1 погодився,
уклав даний договір і не оспорював його
у подальшому.

Крім того, з наданих ОСОБА_1 документів
вбачається, що ОСОБА_14 (мати ОСОБА_1)
продала у м. Харкові квартиру з меблями,
яка належала їй на праві власності, та
передала у користування іншої особи
автомобіль «Рено», який належить їй на
праві власності, за що отримала
7000доларів США. Однак, суду не було
надано докази, що отриманні ОСОБА_14
кошти за реалізацію її майна, були
передані ОСОБА_1 для купівлі спірного
майна.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку, що
вищезазначене майно є спільним майном
подружжя і підлягає поділу між ними.

- 4 -

Так як судом було встановлено, що
ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_4 у
користуванні квартирою, суд правомірно
ухвалив рішення про вселення її у
квартиру та зобов'язав ОСОБА_1 не чинити
їй перешкоди у користуванні своєю
власністю.

Доводів незаконності рішення суду в
частині поділу майна та стягнення
грошової компенсації за автомобіль
апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
ненадання ОСОБА_1 належних та достатніх
доказів у підтвердження того, що
автомобіль «Мерседес Бенц» був
пошкоджений ОСОБА_4, тому відсутні
підстави для стягнення на його користь
коштів, витрачених на ремонт
автомобіля.

Посилання апелянта на те, що суд
безпідставно не прийняв до уваги
докази, надані у підтвердження
проведення ремонтних робіт у квартирі,
колегія суддів вважає безпідставними,
так як суд надав належну оцінку цим
доказам, проте, відмовив у задоволенні
даних позовних вимог, як і у позовних
вимогах про стягнення коштів за майно,
яке знаходилося у квартирі, оскільки не
надано доказів, що шкода була завдана
винними діями ОСОБА_4, а перелічене ним
майно знаходилося у квартирі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України
визначено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Таким чином, покупець майна повинен
мати волевиявлення на придбання цього
майна у свою власність та сплатити за
нього кошти продавцю.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції ОСОБА_3 стверджував, що
купував квартиру АДРЕСА_3 та квартиру
АДРЕСА_2 для своєї сім'ї і за власні
кошти. Вказані доводи не були
спростовані під час розгляду справи
судом першої інстанції.

ОСОБА_1 суду не було надано доказів, що
він мав намір купити вказані квартири,
вчинював для цього попередні дії та
надав для цього ОСОБА_4 грошові кошти і
відповідне доручення.

Суд першої інстанції правомірно не
прийняв, як належний доказ наявності у
ОСОБА_1 300 000доларів США, надану ним
копію договору купівлі-продажу
корпоративних прав, укладеного з
ОСОБА_15, оскільки суду не був наданий
оригінал даного договору, а його копія
викликала у суду сумніви, а крім того,
не було надано доказів реалізації
даного договору, а саме реєстрація
переведення корпоративних прав на
ОСОБА_15

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правомірно відмовив ОСОБА_1 у позовних
вимогах про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу та дарування
квартир.

За аналогічних підстав суд правомірно
відмовив у задоволенні позовних вимог
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу автомобіля
«Мітсубіші».

Доводи апеляційної скарги
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2
вищезазначених висновків суду першої
інстанції не спростовують, інших
обґрунтувань незаконності рішення
суду стосовно відмови у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 апелянтом не
наведено, тому колегія суддів вважає,
що рішення суду в цій частині ухвалене
з повним дослідженням обставин справи,
належною оцінкою наданих доказів,
правильним застосуванням норм
матеріального права, без порушень норм
процесуального права, тому підстав для
його скасування не має.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції

- 5 -

виходив з їх недоведеності.

Проте, колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу від 25 лютого
2006р. ОСОБА_3 був придбаний автомобіль
«Мітсубіші» за 195 300грн.

Відповідно до реєстраційного
посвідчення право на керування ним
мали ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Звертаючись до суду з позовом про
витребування у ОСОБА_1 даного
автомобіля, ОСОБА_3. зазначав, що 4 липня
2007р. ОСОБА_1 забрав у ОСОБА_4 ключі від
автомобіля, сам автомобіль і повертати
його відмовляється.

Перебування спірного автомобіля 4
липня 2007р. у ОСОБА_1 ним не оспорюється,
а також даний факт підтверджений
постановою слідчого Голосіївського РУ
ГУ МВС України у м. Києві від 21 грудня
2008р. про закриття кримінальної справи
стосовно ОСОБА_1 за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, де
зазначено, що ОСОБА_1 пояснив, що 4 липня
2007р. він забрав ключі і автомобіль у
ОСОБА_4

Отже, з наданих суду доказів
встановлено, що спірний автомобіль
перебував у ОСОБА_1, він мав право на
керування ним, проте, після
пред'явлення вимоги власника по
повернення автомобіля, зобов'язаний
був даний автомобіль повернути.

ОСОБА_1 не було надано суду першої
інстанції доказів у підтвердження
своїх твердження про повернення
автомобіля ОСОБА_3, за час розгляду
судом позову ОСОБА_3 про витребування
майна із чужого незаконного володіння (
вересень 2007р), місце знаходження даного
автомобіля встановлено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Отже, ОСОБА_3 мав правові підстави для
пред'явлення позову про витребування у
ОСОБА_1 належного йому автомобіля.

Так як ОСОБА_1 заперечував наявність у
нього спірного автомобіля, проте,
достовірно було встановлено, що він ним
заволодів і не надав доказів, що
повернув його власнику, ОСОБА_3
правомірно заявлені позовні вимоги про
відшкодування завданої йому
неповерненням автомобіля шкоди у сумі
вартості автомобіля.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 зазначеної норми визначено,
що особа, яка завдала шкоди,
звільняється від її відшкодування,
якщо вона доведе, що шкоди завдано не з
її вини.

Отже, позивач зобов'язаний надати суду
докази у підтвердження завданої йому
шкоди, а відповідач повинен довести, що
дана шкода була завдана не з його вини.

Так як ОСОБА_1 не було доведено, що шкода
ОСОБА_3 завдана не з його вини, він
зобов'язаний її відшкодувати.

Статтею 1192 ЦК України визначено, що з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості, полагодити
пошкоджену річ тощо) або відшкодувати
завдані збитки у повному обсязі.

ОСОБА_3 був обраний спосіб
відшкодування шкоди, як сплата
вартості автомобіля у сумі 195 330грн.

Колегія суддів вважає, що зазначені
позовні вимоги знайшли своє
підтвердження під час розгляду справи
судом першої інстанції, а суд
безпідставно не прийняв до уваги
надані ОСОБА_3 докази і неправомірно
відмовив у задоволенні позовних вимог
про відшкодування шкоди.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_17
коштів, які були витрачені ОСОБА_3 на
оренду іншого автомобіля, задоволенню
не

- 6 -

підлягають, оскільки є безпідставними,
так як не доведено, що даний договір був
укладений у зв'язку із неправомірними
діями ОСОБА_1, і відшкодування таких
витрат, як шкоди, не передбачено ст.ст.
22, 1166 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
в цій частині ухвалено з порушення норм
матеріального права, без належної
оцінки наданих доказів, тому
відповідно до положень ст. 309 ЦПК
України рішення суду в цій частині
підлягає скасуванню, а колегія суддів
ухвалює нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити, апеляційну скаргу
ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013р. скасувати в
частині відмови у позові ОСОБА_3 і
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 195
330грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: