У Х В А Л А

іменем україни

14 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Луганській області, про знесення
самочинного будівництва та
відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Перевальського районного суду
Луганської області від 24 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 29 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що відповідач є власником двох
суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_1,
площею 0,1 га з цільовим призначенням -
для обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, та площею 0,0233
га з цільовим призначенням - для
ведення особистого селянського
господарства. Рішенням виконавчого
комітету Перевальської міської ради
Перевальського району Луганської
області від 10 червня 2008 року
№ 125 на земельній ділянці площею 0,0233
га, яка є суміжною із належною йому
земельною ділянкою, відповідачу було
надано дозвіл на будівництво сараю
розміром 6 м х 3,6 м. Проте відповідач у
порушення вказаного рішення міської
ради самочинно, за відсутності
відповідної дозвільної документації, у
порушення земельного законодавства
побудував замість сараю житлову
будівлю; крім того, розміри значно
перевищують ті, що визначені у рішенні
міської ради; не допускає
представників органів державної влади
і місцевого самоврядування обстежити
будівлю, за що у жовтні 2012 року його
було притягнуто до адміністративної
відповідальності за вчинення
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч. 2 ст. 188 КпАП України.
Вказане самочинне будівництво порушує
його права, так як перекриває
оглядовість з його житлового будинку,
затіняє територію його земельної
ділянки. Неправомірними діями
відповідача йому завдано також
моральної шкоди.

У звґязку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, з посиланням на
ст. 391 ЦК України просив суд
зобовґязати відповідача за свій
рахунок знести вказане самочинне
будівництво; стягнути з відповідача на
його користь 15 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди, а також
понесені судові витрати.

Рішенням Перевальського районного
суду Луганської області від
24 грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 29 січня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивачем не
доведено порушення відповідачем
земельного законодавства при
будівництві споруди і, тим самим,
порушення його прав унаслідок її
побудови, не надано доказів
притягнення відповідача до
відповідальності за здійснення
самочинного будівництва та порушення
відповідачем проекту забудови,
неможливості здійснення перебудови
спірної будівлі та відмови відповідача
від такої перебудови.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_4 є
власником земельної ділянки, площею
0,0233 га, у АДРЕСА_1 з цільовим
призначенням - для ведення особистого
селянського господарства.

Рішенням виконавчого комітету
Перевальської міської ради
Перевальського району Луганської
області від 10 червня 2008 року
№ 125 на земельній ділянці площею 0,0233
га, яка є суміжною із належною позивачу
земельною ділянкою, відповідачу було
надано дозвіл на будівництво сараю
розміром 6 м х 3,6 м.

ОСОБА_3 належить двоповерховий
житловий будинок АДРЕСА_2 та земельна
ділянка, площею 0,0664 га, за вказаною
адресою.

У матеріалах справи наявні листи
прокурора Перевальського району
Луганської області від 28 лютого 2011 року
№ 873, інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Луганській області від 17 лютого
2011 року № 7/12-410к, від 8 квітня 2011 року №
7/12-918к, з яких убачається, що ОСОБА_4 не
впустив членів комісії до перевірки
щодо правомірності його дій при
здійсненні будівництва житлового
будинку у АДРЕСА_1

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 103 ЗК України
власники та землекористувачі
земельних ділянок повинні обирати такі
способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо). Власники та землекористувачі
земельних ділянок зобов'язані
співпрацювати при вчиненні дій,
спрямованих на забезпечення прав на
землю кожного з них та використання цих
ділянок із запровадженням і
додержанням прогресивних технологій
вирощування сільськогосподарських
культур та охорони земель (обмін
земельних ділянок, раціональна
організація територій, дотримання
сівозмін, встановлення, зберігання
межових знаків тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376
ЦК України).

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Зазначивши, що позивач не довів
порушення його прав згідно зі ст. 391 ЦК
України, суди у порушення ст. ст. 212 - 214,
315 ЦПК України взагалі його доказів не
перевірили, а послались лише на те, що
не було порушено земельне
законодавство при будівництві споруди,
а, отже, як висновок - і права позивача
не порушені.

Ухвалюючи судові рішення, суди
виходили з того, що позивачем не
доведено порушення відповідачем його
прав при будівництві спірної будівлі
та не доведено неможливість
перебудови.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 7
ст. 376 ЦК України суди мають
встановлювати, чи було видано особі,
яка здійснила самочинне будівництво,
припис про усунення порушень, чи
можлива перебудова об'єкту та чи
відмовляється особа, яка здійснила
самочинне будівництво, від такої
перебудови, відтак, можливість
перебудови має довести саме
відповідач.

При цьому суди не звернули уваги на те,
що згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України саме
відповідач зобов'язаний довести
можливість перебудови споруди, а судом
установлено, що він не допускає
уповноважені органи для проведення
перевірки спірної будівлі. Отже, таку
юридично важливу обставину відповідач
не довів.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315
ЦПК України на вказані вимоги закону
уваги не звернули, відмовивши ОСОБА_3 у
позові, не встановили чи є право
позивача, як власника, порушеним, не
дали оцінки доводам позивача про
порушення його прав згідно зі ст. 391 ЦК
України, зокрема, про те, що при
будівництві спірної будівлі
відповідач не дотримався державних
будівельних норм щодо відстані між
його житловим будинком та самочинним
будівництвом, чим самим затіняє
територію його земельної ділянки,
створює загрозу пожежі тощо, побудував
житлову будівлю на земельній ділянці,
яка не була відведена для цієї мети.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Перевальського районного суду
Луганської області від 24 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 29 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко