Справа № 2-223/12
Головуючий у І інстанції Грибанова
Ю.Л.Провадження № 22-ц/780/3318/14
Доповідач у 2 інстанції
ТаргонійКатегорія 44
УХВАЛА

Іменем України

28 травня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Васильківського міськрайонного суду
Київської області від 02 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Яцьківської сільської ради
Васильківського району, ОСОБА_2, третя
особа: ОСОБА_3, про визнання державних
актів на право приватної власності на
землю недійсними.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
матеріали справи та доводи учасників
судового процесу, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА :

В червні 2011 року позивач ОСОБА_1
звернувся з позовом до Яцьківської
сільської ради Васильківського району,
ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про
визнання державних актів на право
приватної власності на землю
недійсними.

В обґрунтування вимог послався на те,
що 16.04.1979 року його мати ОСОБА_4 купила в
ОСОБА_5 житловий будинок в с. Яцьки, що
розташований на присадибній земельній
ділянці розміром 5200 кв.м.

Після смерті матері він оформив
спадщину на будинок на себе, тому має
право користуватися земельною
ділянкою площею 0,5200 га. Коли звернувся
за отриманням державного акту, то
дізнався, що до автоматизованої
системи державного земельного
кадастру на його ім’я внесені земельні
ділянки площею 0,2555 га, кадастровий
номер :01:010:0011 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд та
площею 0,2700 га, кадастровий номер
:01:010:0012 для ведення особистого
селянського господарства в с. Яцьки.

Згодом йому стало відомо, що
відповідачу ОСОБА_2 видані державні
акти на право приватної власності на
земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,0060
га, при цьому в загальну площу
земельних ділянок було включено
частину земельної ділянки площею 0,10 га,
що належить позивачу на праві
користування, хоча він не надавав згоди
на її вилучення, чим порушені його
права.

Просив суд визнати державні акти на
право приватної власності на землю
серії ЯМС №3 та серії ЯМС
№4, видані ОСОБА_2, недійсними.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення, ухваливши
нове про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Зокрема, в обґрунтування апеляційної
скарги, зазначає, що має право
користуватися земельною ділянкою
загальною площею 0,5200 га, на якій
розташований житловий будинок № 12 по
вул. Фрунзе в с. Яцьки, який належить
йому на праві приватної власності,
оскільки після смерті матері право
власності на зазначену ділянку
перейшло до нього.

Таким чином, на думку апелянта, судом
першої інстанції порушено вимоги ст. 120
ЗК України.

Крім того, вважає, що в загальну площу
земельних ділянок, що були передані
відповідачці, було включено частину
спірної земельної ділянки, що належить
йому на праві користування.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
рішення суду залишенню без змін, з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і
всебічного з’ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
наступні питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції даним
вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
станом начас придбання житлового
будинку ОСОБА_4 діяв Земельний кодекс
Української РСР 1970 року, згідно якого
право користування земельними
ділянками засвідчувалося записами в
земельно-шнуровій книзі колгоспу (ст.63);
надання присадибних земельних ділянок
членам колгоспу, які набули право
власності на жилий будинок і
господарські будівлі, провадиться в
порядку відведення ( ст.16).

Зазначення у договорі купівлі-продажу
земельної ділянки того, що будинок
розташований на земельній ділянці
розміром 5200 кв.м не є належним доказом
того, що ця земельна ділянка належала
попередньому користувачу і стала
автоматично належати ОСОБА_4, оскільки
дані про те, що ОСОБА_4 на законних
підставах користувалася з 1979 року саме
земельною ділянкою площею 0,52 га
відсутні.

Колегія суддів з такими висновками
погоджується, оскільки вони
ґрунтуються на обставинах,
встановлених по справі та відповідають
вимогам чинного законодавства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
обґрунтовуючи вимоги щодо права
власності на спірну земельну ділянку,
яке перейшло до нього після смерті
матері, позивач ОСОБА_1, як на доказ
посилається на договір купівлі-продажу
будинку від 16.04.1979 року та свідоцтво про
право на спадщину за законом.

Однак, зазначені документи не є
належними доказом того, що саме спірна
земельна ділянка, розміром 0,5200 га
належала попередньому користувачу –
матері позивача і стала автоматично
належати ОСОБА_4, оскільки в матеріалах
справи відсутні докази про її
відведення, що передбачено Земельним
кодексом УРСР, який діяв на момент
укладення договору купівлі-продажу
будинку.

Крім того, колегія суддів не приймає до
уваги доводи апеляційної скарги про те,
що в загальну площу земельних ділянок,
які належать відповідачці, було
включено частину спірної земельної
ділянки площею 0,10 га, що належить
позивачу на праві користування,
оскільки на підтвердження даної
обставини ним не надано жодних
належних та допустимих доказів.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: