Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі САВАРИНІЙ Т.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгороді цивільну справу
за позовом Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення, за апеляційною скаргою ПАТ
КБ «ПриватБанк» на рішення
Свалявського районного суду від 10
грудня 2013 р., -

в с т а н о в и л а :

12.08.2013 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося
до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2
мотивуючи наступним. За договором від
07.09.2004 р. № MKHVG000000038 ОСОБА_2 одержав у
банку кредит у розмірі 25000,00 дол. США зі
сплатою за нього 16,08% річних і строком
повернення 04.09.2014 р. Виконання
зобов'язань позичальника на підставі
укладеного із ним 08.09.2004 р. договору
було забезпечено іпотекою житлового
будинку АДРЕСА_1. Банк виконав свої
зобов'язання, тоді як ОСОБА_2 їх порушив
і спричинив виникнення боргу, що станом
на 23.07.2013 р. складав 84540,18 дол. США, а саме:
21899,51 дол. США боргу за кредитом, 26543,57
дол. США боргу за процентами, 36097,10 дол.
США пені за несвоєчасне виконання
зобов'язань за кредитним договором.
Посилаючись на ці обставини, на норми
ЦК України, ЖК України, Закону України
«Про іпотеку», на положення договорів,
що передбачають право кредитора
вимагати дострокового стягнення боргу,
в т.ч., за рахунок предмета іпотеки,
позивач просив:

у рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 07.09.2004 р. №
MKHVG000000038 в розмірі 84540,18 дол. США, що за
офіційним курсом НБУ долара США до
гривні на 23.07.2013 р. становить еквівалент
675476,04 грн, звернути стягнення на
будинок загальною площею 254,60 кв. м,
житловою площею 89,10 кв. м, що
розташований за адресою АДРЕСА_1,
шляхом продажу вказаного предмета
іпотеки на підставі договору іпотеки
від 08.09.2004 р. № MKHVG000000038 ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, з реєстрацією
правочину купівлі-продажу предмета
іпотеки у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно, з проведенням
дій щодо коригування технічної
документації відповідно до поточного
стану нерухомості, її перепланування
та перебудови, з проведенням дій щодо
оформлення та з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами дій, необхідних для продажу
предмета іпотеки, а також виселити
відповідача та інших осіб, які
зареєстровані та/або проживають у
житловому будинку (предметі іпотеки),
зі зняттям з реєстраційного обліку у
територіальному органі Державної
міграційної служби України, до
повноважень якого входять питання
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб, компетенція якого
територіально поширюється на адресу
вказаного будинку.

Рішенням Свалявського районного суду
від 10.12.2013 р. у позові відмовлено.

Позивач порушує в апеляції питання про
скасування рішення суду як незаконного
та задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення ОСОБА_2 Апелянт зазначає, що
суд неправильно застосував норми
матеріального та порушив норми
процесуального права, оскільки позов є
обґрунтованим і доведеним, натомість
заперечення щодо нього та рішення суду
ґрунтуються на припущеннях. Зокрема,
доводи позову щодо наявності боргу та
порушення відповідачем умов договору
нічим не спростовані, а твердження
останнього про повний розрахунок за
договором не підтверджуються
належними і допустимими доказами.

У підготовчій частині судового
засідання апеляційним судом з'ясовані
наступні обставини.

До суду повернулося повідомлення про
вручення судової повістки, адресованої
ОСОБА_2, з якого вбачається, що він
отримав повістку 15.05.2014 р. Поряд із цим,
адвокат ОСОБА_3 подав до апеляційного
суду заяву, що надійшла
судді-доповідачу 23.05.2014 р. о 8-50, якою
просив розгляд справи відкласти,
оскільки ОСОБА_2 виїхав за межі
Закарпатської області, а його особисту
участь у справі адвокат вважає
обов'язковою. Як доказ наявності у
нього повноважень представляти ОСОБА_2
у процесі адвокат ОСОБА_3 додав до заяви
ордер серії ЗР № 4075 про надання
правової допомоги ОСОБА_2 у
апеляційному суді, виданий на підставі
договору про надання правової допомоги
від 03.09.2013 р.

Між тим, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_2 30.11.2010 р. видав у
місті Суздалі Російської Федерації
довіреність на ім'я ОСОБА_4 на право
представництва його інтересів перед
третіми особами і в суді строком на три
роки із правом передоручення (а.с. 102, 103).
ОСОБА_4, діючи на підставі указаної
довіреності, уклала 06.09.2013 р. угоду № ЗР
4058 із адвокатом ОСОБА_3, предметом якої
є виконання доручення, пов'язаного із
представництвом інтересів ОСОБА_2 в
суді при розгляді даного позову (а.с. 101).
На підставі зазначеної угоди адвокат
ОСОБА_3 видав ордер серії ЗР № 4058 про
надання правової допомоги ОСОБА_2(а.с.
104).

Сторона може брати участь у цивільній
справі особисто або через
представника; повноваження
представника - фізичної особи
посвідчуються довіреністю сторони -
фізичної особи, повноваження адвоката
як представника можуть також
посвідчуватись ордером, дорученням
органу (установи), уповноваженого
законом на надання безоплатної
правової допомоги, або договором; до
ордера обов'язково додається витяг із
договору, у якому зазначаються
повноваження адвоката як представника
або обмеження його прав на вчинення
окремих процесуальних дій; витяг
засвідчується підписом сторін
договору (ст. 38 ч. 1, ст. 42 ч. 1 п. 1, ч. 4 ЦПК
України).

Представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю; представник може передати
свої повноваження частково або в
повному обсязі іншій особі, якщо це
встановлено договором, однак, строк
довіреності, виданої в порядку
передоручення, не може перевищувати
строку основної довіреності, на
підставі якої вона видана;
представництво за довіреністю
припиняється у разі закінчення строку
довіреності; з припиненням
представництва за довіреністю втрачає
чинність передоручення (ст. 240 ч. 1, ст. 244
ч. 1, ст. 247 ч. 2, ст. 248 ч. 1 п. 1, ч. 2 ЦК
України).

Оскільки за своїм правовим змістом
угода, що була укладена із адвокатом
ОСОБА_3, є угодою про представництво
інтересів клієнта в судовому процесі
та надання у зв'язку з цим відповідної
правової допомоги, участь у справі
адвоката ґрунтується на правилах
представництва сторони в процесі в
порядку передоручення ОСОБА_4, що
виникло на підставі виданої ОСОБА_2
30.11.2010 р. довіреності. Таке
представництво в порядку
передоручення припинилося 01.12.2013 р. із
закінченням строку дії довіреності,
обсяг повноважень представника, який
представляє особу в порядку
передоручення, тривалість такого
представництва не можуть перевищувати
обсяг повноважень і тривалість
представництва, що були встановлені
довірителем у основній довіреності.
Попри зазначення адвокатом у ордерах
різних дат укладення угоди, суд не має
підстав вважати, що йдеться про різні
угоди в дійсності, у справі наявна лише
одна угода, крім того, вказівка в угоді
на представництво сторони в
апеляційному суді більш ранньої дати
її укладення, ніж дата укладення угоди
на представництво в суді першої
інстанції, не відповідає обставинам
справи та хронології процесу. Таким
чином, у справі немає доказів, що
підтверджували б правомірність
представництва адвокатом ОСОБА_3
відповідача ОСОБА_2 після 30.11.2013 р., тому
немає підстав вважати цього адвоката
учасником процесу і немає підстав для
вирішення по суті його заяви про
відкладення розгляду справи, зміст
заяви, при цьому, значення не має, а з
огляду на характер спору та предмет
доказування в справі колегія суддів не
вважає обов'язковою особисту участь
відповідача при апеляційному розгляді
справи і не бачить перешкод для
розгляду справи у відсутність
відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача ОСОБА_1, яка
апеляцію підтримала, розглянувши
справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК
України у відсутність інших учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи сторін, оцінивши
докази в сукупності, суд приходить до
такого.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з його
необґрунтованості та недоведеності.
Однак, погодитись із таким рішенням не
можна, оскільки своїх висновків суд
дійшов унаслідок неправильного
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права.

Встановлено, що за кредитним договором
від 07.09.2004 р. № MKHVG000000038 Закрите
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк», надало
ОСОБА_2 на купівлю житла кредит у
розмірі 25000,00 дол. США зі сплатою за
нього 16,08% річних і строком по 04.09.2014 р.
(а.с. 23-29, 33-37). Виконання зобов'язань
позичальника було на підставі
укладеного із банком 08.09.2004 р. договору
забезпечено іпотекою житлового
будинку АДРЕСА_1, що був придбаний
ОСОБА_2 і зареєстрований за ним на праві
власності 08.09.2004 р. (а.с. 27-30). Позичальник
порушив свої зобов'язання і спричинив
виникнення боргу. Кредитор вимогою від
28.05.2013 р. за вих. № 30.1.0.0/2-376, що була
надіслана 09.06.2013 р. боржнику та була
отримана адресатом 12.06.2013 р. (а.с. 17-22),
зажадав погашення боргу в розмірі 75426,05
дол. США, що результату не дало. Станом
на 23.07.2013 р. борг склав 84540,18 дол. США, що
за указаним позивачем офіційним курсом
НБУ 1 долар США/7,99 гривень на цю дату
становило еквівалент 675476,04 грн
(фактично курс становив 1 дол. США/7,9930
грн, що дає еквівалент загального боргу
в гривнях 675729,65 грн, або додатково 253,61
грн), в т.ч., заборгованість за кредитом -
21899,51 дол. США, за процентами - 26543,57 дол.
США, пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором - 36097,10 дол. США
(а.с. а.с. 9-15).

Заперечуючи наявність пред'явленого до
стягнення боргу, відповідач посилався
на те, що у 2005-2007 рр. його сестра ОСОБА_5
особисто, а також через ОСОБА_6, ОСОБА_7
та ОСОБА_8 24 рази пересилала з Москви
кошти, всього - 215200,00 дол. США, з метою
погашення указаного кредиту. Кошти
адресувалися його матері ОСОБА_4, а
також працівникам банку ОСОБА_9 та
ОСОБА_10, які мали вносити їх до
відділення банку для зарахування на
погашення кредиту. Однак, пізніше
з'ясувалося, що більша частина коштів
була привласнена колишньою керуючою
Свалявським відділенням ЗАТ КБ
«ПриватБанк» ОСОБА_9, за що її було
засуджено.

На підтвердження своїх доводів
відповідач подав копії заяв на
перекази іноземної валюти, інші
документи щодо таких переказів,
складені у 2005-2007 рр. у різних банках
Російської Федерації на загальну суму
172500,00 дол. США (а.с. 49-87, 144). Відправниками
коштів значаться ОСОБА_5, ОСОБА_11,
ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_12 і
ОСОБА_13, одержувачами - ОСОБА_4, ОСОБА_10,
ОСОБА_14, ОСОБА_9, у т.ч., ОСОБА_2 надсилав
кошти ОСОБА_4 у семи випадках (27.01.2006 р.,
23.05.2006 р., 21.07.2006 р., 19.08.2006 р., 30.08.2006 р.,
11.10.2006 р., 20.10.2006 р.) на загальну суму 35700,00
дол. США (а.с. 60, 61, 67, 70, 71, 73, 79). Загалом із
172500,00 дол. США ОСОБА_4 були переказані
122900,00 дол. США, ОСОБА_9 4800,00 дол. США,
ОСОБА_10 25000,00 дол. США. Таким чином,
матері відповідача - ОСОБА_4 був
надісланий 71% від усіх коштів, щодо
переказу яких відповідач подав копії
документів, ОСОБА_9 було надіслано
менше 3% від усієї суми коштів, а ОСОБА_10
- 14,5% коштів. ОСОБА_5 здійснила 15
переказів на загальну суму 56500,00 дол.
США, або лише близько 33% від загальної
суми.

Вироком Мукачівського міськрайонного
суду від 13.08.2008 р. ОСОБА_9 засуджено за
вчинення злочинів, передбачених ст. 364
ч. 2, ст. 366 ч. 1, ст. 191 ч. 5 КК України, за
сукупністю вчинених злочинів із
застосуванням ст.ст. 69, 75, 76 КК України
ОСОБА_9 призначено покарання у вигляді 5
років позбавлення волі з позбавленням
права обіймати посади в банківських
установах строком на 3 роки; звільнено
від відбування покарання з
випробуванням та встановленням
іспитового строку на 1 рік і
покладенням на засуджену певних
обов'язків (а.с. 88-100). Вироком
встановлено, що ОСОБА_9, керуючи
Свалявським відділенням ЗАТ КБ
«ПриватБанк», маючи відповідні
повноваження, всупереч інтересам
служби, інтересам банку та
установленому порядку:

діючи в інтересах приватного
підприємця ОСОБА_11 27.04.2005 р. уклала із
ним кредитний договір і незаконно,
завідомо знаючи, що предмета застави,
щодо якого у забезпечення кредитного
договору був підписаний договір
іпотеки, у власності іпотекодавця
немає, без забезпечення іпотекою
склала відповідні документи, видала
йому кредит у розмірі 49000,00 грн, що не
погашений;

діючи в інтересах приватних
підприємців ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_2
протягом 2004-2005 рр. прийняла рішення
щодо видачі кредитів та оформила 50
фіктивних кредитних договорів з іншими
особами на видачу кредитів по 10000,00 грн
за кожним договором, отримані таким
чином 500000,00 грн передала ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, які використали ці кошти на
підприємницьку діяльність та
погашення раніше виданих цим банком
кредитів, чим завдала банку шкоди на
суму 514117,90 грн;

цими діями ОСОБА_9 вчинила злочини,
передбачені ст. 364 ч. 2, ст. 366 ч. 2 КК
України;

протягом 2005-2006 рр. незаконно
авторизувала 40 кредитних карток
«Універсальна» та «Подія» на ім'я
різних осіб на загальну суму 299000,00 грн,
отримала без відома цих осіб кошти
через банкомати, привласнила їх та
використала на погашення раніше
виданих банком ОСОБА_4 та ОСОБА_2
кредитів, чим завдала банку шкоди на
суму 299000,00 грн;

цими діями ОСОБА_9 вчинила злочин,
передбачений ст. 191 ч. 5 КК України.

Спірні правовідносини регулюються
нормами цивільного законодавства щодо
кредитних зобов'язань,
відповідальності за їх порушення та у
відповідній частині - щодо розрахунків
у редакції, чинній на час їх виникнення.
Особа на власний розсуд здійснює своє
право на захист і розпоряджається
своїми цивільними та процесуальними
правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України,
ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), кожна
сторона зобов'язана належно довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях; належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування; обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11
ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 530,
572, 589, 590, 611, 614, 623-625, 1050, 1054 ЦК України,
ст.ст. 3, 7, 33 Закону України «Про
іпотеку» (Закон № 898-IV), цивільні права
та обов'язки, що виникають з договорів,
повинні належно виконуватися;
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається; особа здійснює свої
права та виконує цивільні обов'язки у
межах, наданих їй договором або актами
цивільного законодавства, повинна
діяти добросовісно, розумно,
передбачаючи наслідки, не допускаються
дії особи, що вчиняються з наміром
завдати шкоди іншій особі, а також
зловживання правом в інших формах, а у
разі недодержання особою цих вимог суд
може зобов'язати її припинити
зловживання своїми правами, а також
застосувати інші наслідки, встановлені
законом; відсутність своєї вини
доводить особа, яка порушила
зобов'язання; позичальник зобов'язаний
повернути кредитору заборговане, а той
управі вимагати борг, за відповідних
умов - достроково, сплати неустойки, в
т.ч. шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки. Такі права кредитора
та іпотекодержателя випливають й із
п.п. 2.2.10., 2.3.2., 4.1. кредитного договору,
п.п. 1., 18.8.1., 18.8.2., 22. договору іпотеки,
інших положень цих договорів.

ЦК України передбачає, що за загальним
правилом боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто (ст. 527 ч. 1);
виконання обов'язку може бути
покладено боржником на іншу особу, якщо
з умов договору, вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства
або суті зобов'язання не випливає
обов'язок боржника виконати
зобов'язання особисто, у цьому разі
кредитор зобов'язаний прийняти
виконання, запропоноване за боржника
іншою особою; у разі невиконання або
неналежного виконання обов'язку
боржника іншою особою цей обов'язок
боржник повинен виконати сам (ст. 528 ч.ч.
1, 2).

За змістом ст.ст. 545, 1066, 1087 ЦК України,
ст. 1 п. 1.24., ст.ст. 16, 17, 20, 22, 24, 25, 30 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні», ст. 1 абз. 3, 5,
11, ст.ст. 3, 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», зобов'язання
повинно виконуватися відповідно до
умов договору та законодавства, факт
виконання грошового зобов'язання із
повернення банку кредиту та сплати
інших платежів за договором, зокрема,
шляхом унесення готівки до каси банку
(факт здійснення відповідної
господарської операції), фіксується і
підтверджується лише документально
шляхом складення банком розрахункових
(первинних) документів у порядку,
встановленому законодавством. Тільки
такі офіційні розрахункові (первинні)
документи є належними і допустимими
доказами виконання кредитного
зобов'язання позичальником (ст. 57 ч. 2,
ст.ст. 58, 59 ЦПК України), усні твердження
щодо таких фактів та документи, які не
відповідають вищенаведеним вимогам і
не містять інформації щодо предмета
доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України), до
уваги не беруться. За відсутності інших
підстав припинення зобов'язання,
передбачених договором або законом,
зобов'язання припиняється його
виконанням, проведеним належним чином
(ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Отже, у справі відсутні докази, які б
доводили обґрунтованість заперечень
відповідача. У справі немає доказів
покладення установленим порядком
боржником свого обов'язку зі сплати
боргу на іншу особу (інших осіб), сплати
боргу такими особами, прийняття
кредитором такого виконання
зобов'язання. Документи щодо переказу
коштів з Російської Федерації одними
особами іншим особам жодним чином не
свідчать про призначення цих коштів
для погашення заборгованості ОСОБА_2 за
кредитним договором, про внесення
установленим порядком до каси банку
відповідних сум із метою погашення
боргу тощо. Посилання відповідача на
протиправні дії ОСОБА_9, установлені
вироком суду, а також на неправомірні
дії ОСОБА_10, які начебто мали вносити
кошти до каси банку на погашення боргу
за кредитним договором, не можуть бути
враховані з вищевикладених причин, а
вирок суду щодо ОСОБА_9 не стосується
обставин, пов'язаних із переказом
коштів з-за кордону. Крім того, понад
дві третини переказаних коштів, що у
сумі значно перевищували розмір боргу
за кредитним договором від 07.09.2004 р.,
отримала мати відповідача ОСОБА_4, а
ОСОБА_9 отримала менше 3% із цих коштів.
Доказів особистого виконання свого
обов'язку зі сплати боргу, що випливає з
умов договору та вимог закону, ОСОБА_2
суду не надав. Посилаючись лише на
факти переказу коштів з-за кордону,
спрямованих начебто на сплату боргу,
відповідач розмір боргу, пред'явленого
кредитором до стягнення, елементи
боргу, його розрахунок не оспорював і
не спростовував по суті.

За таких обставин, борг у розмірі 84540,18
дол. США з визначеними позивачем
елементами, що виник у ОСОБА_2, слід
визнати доведеним, необґрунтовані та
не доведені заперечення відповідача
доводів позивача та наявності цього
боргу не спростовують. Визначення
банком гривневого еквіваленту боргу у
меншому, ніж у дійсності, розмірі є
правом позивача, суд першої інстанції
розглядає позов, а апеляційний суд
переглядає рішення суду у межах вимог,
заявлених у суді першої інстанції (ст. 11
ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України), прав
відповідача такі дії позивача не
порушують. Спосіб звернення стягнення
на предмет іпотеки у рахунок погашення
цієї заборгованості шляхом продажу
предмета іпотеки на підставі договору
іпотеки з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
із можливістю здійснення банком всіх
передбачених нормативно-правовими
актами дій, необхідних для продажу
предмета іпотеки, про застосування
якого просить банк, відповідає умовам
договору іпотеки (п. 28) та вимогам ст. 38
Закону № 898-IV. Застосування такого
способу звернення стягнення на предмет
іпотеки на підставі рішення суду
закону не суперечить.

Відміткою в паспорті ОСОБА_2 (а.с. 31-32),
довідками Свалявського районного
сектора Головного управління
Державної міграційної служби України у
Закарпатській області від 17.08.2013 р. № 2271
і від 16.10.2013 р. № 2676 (а.с. 40, 119)
стверджується факт реєстрації ОСОБА_2 у
будинку АДРЕСА_1. Офіційних даних про
реєстрацію інших осіб у зазначеному
будинку суд першої інстанції не
одержував, інших, окрім відповідача,
осіб позивач за вимогою про виселення
не вказував, таких відповідачів не
називав і щодо таких позов не
вирішувався. В апеляційній скарзі
позивач просить задовольнити вимогу
про виселення ОСОБА_2

Одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд за
заявою іпотекодержателя вправі
винести рішення про виселення
мешканців, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок (ст. 39 ч. 2 Закону №
898-IV). Звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом (ст. 109 ч. 3 ЖК
України). Згідно зі ст. 40 Закону № 898-IV,
звернення стягнення на переданий в
іпотеку житловий будинок є підставою
для виселення всіх мешканців, за
винятком наймачів та членів їх сімей
(за умов, передбачених частиною третьою
статті 40 цього Закону); виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Сукупність наведених вище фактів і
обставин приводить до висновку про
обґрунтованість і доведеність вимоги
позивача про виселення відповідача з
будинку внаслідок звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Поряд із цим, вимога банку про надання
йому судом права у процесі продажу
предмета іпотеки на проведення дій
щодо коригування технічної
документації відповідно до поточного
стану нерухомості, її перепланування
та перебудови має технічний характер,
виходить за межі предмету позову та
компетенції суду і, крім того,
поглинається вимогою про надання банку
можливості здійснення всіх
передбачених законодавством дій,
необхідних для продажу предмета
іпотеки. Для вирішення пред'явлених
вимог про звернення стягнення на
предмет іпотеки та про виселення
вказівка на конкретні технічні
параметри предмета іпотеки (загальну і
житлову площу будинку) значення не має.
Вимога про виселення інших, окрім
ОСОБА_2, осіб, які зареєстровані та/або
проживають у предметі іпотеки, не
пред'являлася до конкретних осіб і
судом першої інстанції не
вирішувалася. Зняття з реєстраційного
обліку осіб, щодо виселення яких
прийнято рішення, не є позовною вимогою
по суті в цьому спорі, такі дії є
наслідком ухвалення відповідного
рішення, в даному випадку - про
виселення, і в будь-якому разі судом не
може бути покладений обов'язок вчинити
певні дії на особу, яка не була
відповідачем за позовом.
Необґрунтовані вимоги задоволенню не
підлягають.

Виходячи з викладеного, на підставі ст.
309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України, апеляцію
слід задовольнити частково. Незаконне
і таке, що ґрунтується на припущеннях
та не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК
України, рішення суду першої інстанції
слід скасувати, позов задовольнити
частково: в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
у розмірі 84540,18 дол. США (станом на 23.07.2013
р. еквівалент 675476,04 грн), що складається
із заборгованості за кредитом у
розмірі 21899,51 дол. США, за процентами -
26543,57 дол. США, пені - 36097,10 дол. США,
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом його продажу на підставі
договору іпотеки з укладанням від
імені відповідача договору
купівлі-продажу та із можливістю
вчинення продавцем необхідних для
продажу дій, за винятком тих, прохання
про вчиненні яких необґрунтоване;
виселити ОСОБА_2 з предмета іпотеки
(житлового будинку); в решті позову -
відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2,
4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково, рішення Свалявського
районного суду від 10 грудня 2013 р.
скасувати, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення
задовольнити частково:

у рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 07.09.2004 р. №
MKHVG000000038 у розмірі 84540,18 дол. США
(вісімдесят чотири тисячі п'ятсот сорок
доларів США 18 центів), що за офіційним
курсом НБУ долара США до гривні на
23.07.2013 р. становить еквівалент 675476,04 грн
(шестисот сімдесяти п'яти тисяч
чотирьохсот сімдесяти шести гривень 04
коп.), звернути стягнення на житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного
предмета іпотеки на підставі договору
іпотеки від 08.09.2004 р. б/н ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, з реєстрацією
правочину купівлі-продажу предмета
іпотеки у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно, з проведенням
дій щодо оформлення та з отриманням
дублікатів правовстановлюючих
документів на нерухомість у
відповідних установах, підприємствах
або організаціях незалежно від форм
власності та підпорядкування, з
можливістю здійснення ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх передбачених
нормативно-правовими актами дій,
необхідних для продажу предмета
іпотеки;

виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1.

У решті позову - відмовити.

Рішення суду є підставою для зняття
особи з реєстраційного обліку у
житловому приміщенні, щодо виселення з
якого ухвалено рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 5382,70 грн у відшкодування
сплаченого судового збору і 121,80 грн
судового збору в дохід держави.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді