Справа № 780/83/13 Головуючий у І
інстанції Провадження № 8-ц/780/2/14
Доповідач у 2 інстанції Волохов
УХВАЛА

Іменем України

29 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 14
червня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Княжицької сільської
ради Києво - Святошинського району
Київської області, ОСОБА_1 про визнання
права власності на спадкове майно,-

встановила:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, Княжицької
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області про визнання
права власності на спадкове майно, а
також встановити факт родинних
відносин, а саме: визнати, що ОСОБА_5, як
зазначено у свідоцтві про смерть, є
батьком ОСОБА_6 та його дідом.

Свої позовні вимоги позивач мотивував
тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба -
ОСОБА_7, що мешкала в АДРЕСА_1. Після її
смерті відкрилась спадщина на 1/2
частину будинку, що розташований в
АДРЕСА_1. Спадкоємцями цієї частини
будинку були: ОСОБА_5 (її чоловік),
ОСОБА_6 (її донька), ОСОБА_8 (її син).

ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у встановленому
законом порядку спадщину не прийняли, а
ОСОБА_6 прийняла спадщину шляхом подачі
відповідної заяви до державної
нотаріальної контори 14 вересня 1976 року
та шляхом безпосереднього проживання в
даному будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивача ОСОБА_5
і після його смерті відкрилась
спадщина - 1/2 частину будинку, що
розташований в АДРЕСА_1. Спадкоємцями
цієї частини будинку були: ОСОБА_6 (його
донька) та ОСОБА_8 (його син), які у
березні 1981 року подали відповідні
заяви до державної нотаріальної
контори. ОСОБА_6 прийняла спадщину
шляхом безпосереднього проживання у
даному будинку на момент відкриття
спадщини. ОСОБА_8 у будинку не проживав
та належним чином право на спадщину не
оформив.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача
ОСОБА_6. Спадкоємцем за заповітом від 07
липня 1987 року усього спадкового майна є
її син - позивач у справі ОСОБА_3.

На час подачі позову ОСОБА_8 помер.
Після його смерті спадкоємцем є його
син ОСОБА_9 - відповідач у справі.

Позивач належним чином звернувся до
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, але
постановою державного нотаріуса від 17
листопада 2009 року йому було відмовлено
у вчинені нотаріальної дії - видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом. Причиною такої відмови
стало те, що у свідоцтві про смерть діда
позивача його прізвище зазначено як
«ОСОБА_9», а не «ОСОБА_9», хоча у
свідоцтві про народження, посвідченні
пенсіонера та у свідоцтві про
народження ОСОБА_6 його прізвище
зазначено як «ОСОБА_9». Крім того, мати
позивача-ОСОБА_6, фактично прийнявши
спадщину, не оформила право власності
на спадкове майно.

ОСОБА_4 після смерті свого батька
ОСОБА_8 заяву про прийняття спадщини не
подав та на момент відкриття спадщини у
спірному будинку не проживав.

Посилаючись на викладене вище та норми
закону, позивач просив суд: встановити
факт родинних відносин -визнати, що
ОСОБА_5, як зазначено у свідоцтві про
смерть, є батьком ОСОБА_6 та його дідом;
визнати за ним право власності на
будинок АДРЕСА_1

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 14
червня 2012 року позов задоволено
повністю.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_10
подала апеляційну скаргу і просила
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове про відмову
у позові, мотивуючи тим, що судом
порушено норми матеріального та
процесуального права.

ОСОБА_2, яка не брала участі у справі,
звернулась до суду із апеляційною
скаргою, оскільки вважала, що рішенням
суду порушено її права на спадщину, а
саме право на частку спадкового майна
частина-спірного будинку, оскільки є
спадкоємцем за заповітом після смерті
свого діда - ОСОБА_11, який на час смерті
своєї дружини - ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3, був пенсіонером і за
законом мав право на обов'язкову частку
у спадщині. ЇЇ дід за життя заповідав їй
усе своє майно. Просила скасувати
рішення суду та ухвалити нове про
відмову в позові.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу, які брали
участь у розгляді справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги не
підлягають до задоволення, враховуючи
наступне.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року „Про судове рішення у
цивільній справі" зазначено, що рішення
є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до
статті 8 ЦПК, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4
померла баба позивача -ОСОБА_7, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
Серії НОМЕР_2 від 17 травня 1976 року (а.с.
10), свідоцтвами про народження Серії
НОМЕР_1 від 30 вересня 1923 року (а.с. 11) та
Серії НОМЕР_3 від 20 грудня 1949 року (а.с.
14), свідоцтвом про одруження Серії
НОМЕР_4 від 17 червня 1949 року (а.с. 12).

Після її смерті відкрилась спадщина на
частину будинку, що розташований в
АДРЕСА_1, яка являлась частиною у
спільному сумісному майні подружжя, що
вбачається із заяви ОСОБА_8 від 27 жовтня
1976 року до Києво-Святошинської
державної нотаріальної контори (а.с. 17)
і не заперечувалось сторонами у
судовому засіданні.

Спадкоємцями за законом першої черги
після смерті ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_4, були: ОСОБА_5 (її чоловік),
ОСОБА_6 (її донька), ОСОБА_8 (її син).

Правовстановлюючих документів в
порядку спадкування за законом ніхто
зі спадкоємців не оформляв, а тому
будинок залишався на праві власності
за ОСОБА_5. Лише ОСОБА_6 звернулась до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після померлої
ОСОБА_7 , а ОСОБА_8 звернувся 27 жовтня 1976
року до Києво-Святошинської державної
нотаріальної контори із заявою про
відмову від спадщини на користь своєї
сестри ОСОБА_6 (а.с. 16, 17).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивача ОСОБА_5,
що мешкав в АДРЕСА_1, що підтверджується
свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від
26 лютого 1981 року (а.с. 8) та даними
будинкової книги (а.с. 87-89).

Після його смерті відкрилась спадщина
на житловий будинок, що розташований в
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право особистої власності на
домоволодіння, зареєстрованим у
Київському міжміському бюро технічної
інвентаризації у реєстровій книзі за №
152 від 07 лютого 1992 року (а.с. 53 зворот, 54).

Спадкоємцями першої черги за законом
після смерті ОСОБА_5 були: ОСОБА_6 (його
донька), ОСОБА_8 (його син) та ОСОБА_13,
які, відповідно до матеріали спадкової
справи подали відповідні заяви до
державної нотаріальної контори (а.с. 56
зворот, 57, 58), але ніхто із спадкоємців
право власності на спадкове майно не
оформив.

Встановлено, що ОСОБА_6 прийняла у
спадщину спірний житловий будинок,
оскільки фактично проживала у спірному
будинку разом із спадкодавцем, а також
і по записам в погосподарській книзі
числилась власником житлового будинку
у АДРЕСА_1, що засвідчується листом
Княжицької сільської ради № 224 від
13 червня 2012 року (а.с. 82).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_6 від 06 липня 1998 року (а.с. 13,
38 зворот). Спадкоємцями за законом
після її смерті були: її чоловік -
ОСОБА_11 та діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_1, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження серії НОМЕР_4 від 17 червня 1949
року (а.с. 12), свідоцтвами про народження
серії НОМЕР_7 від 11 червня 1952 року (а.с. 14)
та серії НОМЕР_3 від 20 грудня 1949 року
(а.с. 85).

Спадкоємцем за заповітом, складеним
ОСОБА_6 та посвідченим секретарем
Княжицької сільської ради 07 липня 1987
року (а.с. 15, 39), є ОСОБА_3.

Також встановлено судом, що ОСОБА_11-
чоловік померлої ОСОБА_6, будучи на час
відкриття спадщини непрацездатним,
тобто спадкоємцем, який має право на
обов'язкову частку у спадковому майні,
не прийняв спадщину після смерті своєї
дружини, так як не вчинив для цього
жодної визначеної законодавством дії:
у спадковому будинку не проживав, не
вступив у фактичне його управління та
володіння, до нотаріальної контори в
межах шестимісячного строку з дня
смерті спадкодавиці не звернувся.

У матеріалах справи є заява ОСОБА_11 від
28 грудня 2001 року з якою він звернувся до
Києво-Святошинської державної
нотаріальної контори про відмову від
обов'язкової частку у спадковому майні
(а.с. 40), де зазначив, що все своє майно
його дружина заповіла їх сину -позивачу
у справі.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про те,
що відповідач ОСОБА_1 спадщину після
смерті своєї матері не прийняла,
оскільки встановлено, що вона не
вступила в управління та володіння
спадковим майном, не звернулась в
шестимісячний строк із дня смерті
спадкодавиці до нотаріальної контори з
відповідною заявою про прийняття
спадщини.

Також встановлено судом та ніким не
оспорюється, що на час подачі позову
ОСОБА_8 помер, а спадкоємцем є його син
-відповідач у справі ОСОБА_4.

Позивач ОСОБА_3 спадщину після смерті
матері прийняв, так як проживав з 19
листопада 1996 року і проживає по даний
час у спадковому будинку, що
підтверджується відміткою у його
паспорті (а.с. 51) та записами у
будинковій книзі (а.с. 87-89). Крім того
встановлено, що 26 лютого 2002 року ОСОБА_3
звернувся до державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини - земельного паю в КСП
«Агрофірма «Княжичі»(а.с. 38) і йому було
видано свідоцтво про право на спадщину
за заповітом за реєстровим № 529 від 26
лютого 2002 року (а.с. 47 зворот).

Враховуючи зазначене вище, колегія
суддів погоджується із висновком суду
про те, що позивач вступив у фактичне
управління та володіння спадковим
майном.

Із матеріалів справи вбачається, що 27
листопада 2009 року позивач звернувся до
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, а
точніше спірного будинку (а.с. 49), але
постановою державного нотаріуса від 17
листопада 2009 року йому було відмовлено
у вчинені нотаріальної дії, а точніше у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за заповітом (а.с. 54 зворот, 55). Причиною
відмови стало те, що у свідоцтві про
смерть діда позивача його прізвище
зазначено як «ОСОБА_9», у свідоцтві про
право особистої власності на
домоволодіння -як «ОСОБА_9», а не
«ОСОБА_9», хоча у свідоцтві про
народження, посвідченні пенсіонера та
у свідоцтві про народження ОСОБА_6 його
прізвище зазначено як «ОСОБА_9».

Враховуючи час виникнення
правовідносин, колегія вважає, що судом
першої інстанції правильно було
застосовано норми законодавства, діючі
на той час, у тому числі правильно
застосовувались норми ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі ст. 534 ЦК УРСР 1963 року кожний
громадянин може залишити за заповітом
усе своє майно або частину його (не
виключаючи предметів звичайної
домашньої обстановки і вжитку) одній
або кільком особам як тим, що входять,
так і тим, що не входять до кола
спадкоємців за законом, а також державі
або окремим державним, кооперативним
та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

Статтею 529 ЦК УРСР 1963 року передбачено,
що при спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти (у тому числі усиновлені),
дружина і батьки (усиновителі)
померлого.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року передбачено,
що визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Виходячи зі змісту ст. 553 ЦК УРСР 1963 року
вважається, що відмовився від спадщини
також той спадкоємець, який не вчинив
жодної з дій, що свідчать про прийняття
спадщини.

Статтею 234 ЦПК України визначено, що
судом може бути встановлено факти, що
мають юридичне значення, тобто такі, що
мають значення для охорони прав та
інтересів особи або створення умов
здійснення нею особистих немайнових чи
майнових прав або підтвердження
наявності чи відсутності
неоспорюваних прав.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд
розглядає справи про встановлення
факту родинних відносин між фізичними
особами, належності
правовстановлюючих документів особі, а
також інших фактів, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб.

Згідно з ч. 6 ст. 235 ЦПК України у разі
наявності спору про право,
встановлення факту, що має юридичне
значення, повинно розглядатися у
порядку позовного провадження.

Колегія суддів також погоджується із
висновками суду першої інстанції, що
позивач фактично вступив в управління
та володіння спадковим майном після
смерті своєї матері ОСОБА_6, яка, в свою
чергу, прийняла у спадщину після своїх
померлих батьків ОСОБА_14 та ОСОБА_7
спірний будинок, оскільки проживала у
цьому будинку із спадкодавцями,
подавала відповідні заяви до
нотаріальної контори, проте не
оформила на спадкове майно право
власності у встановленому законом
порядку.

Також колегія суддів погоджується із
висновками про доведеність родинних
стосунків позивача та ОСОБА_15, який є
батьком ОСОБА_6 та дідом ОСОБА_3.
Зазначені обставини ніким не
оспорюються.

При вирішенні спору суд враховує те, що
відповідач ОСОБА_1 не прийняла спадщину
після смерті своєї матері ОСОБА_6,
оскільки в ході судового розгляду суду
так і не було надано належних доказів
на підтвердження протилежного, а тому у
неї ніяких прав на спірний житловий
будинок не виникло, у зв'язку з чим її
права у будь-якому разі даним рішенням
ніяким чином не будуть порушені.

Доводи відповідача ОСОБА_1 на
недійсність заповіту, складеного на
ім'я позивача, у зв'язку з тим, що
померла ОСОБА_6 не була письменною, а
тому не могла підписати даний заповіт,
що підтверджується її заявою від 14
вересня 1976 року про прийняття спадщини
після смерті її матері ОСОБА_7 (а.с. 16), то
зазначені обставини не
підтверджуються належними,
допустимими доказами, а також
спростовуються обставинами,
встановленими рішенням суду по іншій
справі позивач, у якій ОСОБА_1
позивалась до ОСОБА_3 із позовом про
визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 і у
позові було відмовлено. Ухвалою
Апеляційного суду Київської області це
рішення залишено без змін.

Колегія дійшла висновку про те, що
доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 також
не спростовують правильність
висновків суду першої інстанції про
доведеність позовних вимог ОСОБА_3 про
його право власності на спадкове майно
за заповітом, а саме: на спірний
житловий будинок АДРЕСА_1, оскільки
вважає доведеним, що, будучи на час
відкриття спадщини непрацездатним,
тобто спадкоємцем, який має право на
обов'язкову частку у спадковому майні,
не прийняв спадщину після смерті своєї
дружини, так як не подав до
нотаріальної контори в межах
шестимісячного строку з дня смерті
спадкодавиці заяви про прийняття
спадщини, тобто не використав належне
виключно йому як спеціальному суб'єкту
- непрацездатному спадкоємцю право на
обов'язкову частку у спадковому майні,
а це спеціальне право іншими
спадкоємцями не спадкується.

Статті 10, 60 ЦПК України визначають, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених статтею 61 ЦПК
України, частина перша якої передбачає,
що обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Враховуючи зазначене вище, колегія
суддів вважає, що доводи апеляційних
скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростовують
висновків суду першої інстанції,
обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Оскільки судом першої інстанції повно
і всебічно з'ясовані всі обставини
справи, дана належна правова оцінка
доказам, висновки суду відповідають
фактичним обставинам справи, а рішення
ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
підстави для його скасування або зміни
колегія суддів не вбачає, а тому
відхиляє апеляційні скарги апелянтів
та залишає рішення суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Києво - Святошинського
районного суду Київської області від 14
червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: