Головуючий суду 1 інстанції - Чиргина
Доповідач - Масенко Д.Є.
Справа № 407/506/13-ц
Провадження № 22ц/782/5523/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - судді Масенко Д.Є.,

суддів - Коротких О.Г., Орлова І.В.,

при секретарі - Соловей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Антрацитівського міськрайонного суду
Луганської області від 22 квітня 2013 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про встановлення земельного
сервітуту, -

встановила:

У січні 2013р. ОСОБА_2 звернулась до суду
з позовом до ОСОБА_3, яку в подальшому
уточнила та просила: встановити
безстроковий та безоплатний земельний
сервітут у вигляді права проходу та
права використання земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, на
відстані 1 м. від стіни її жилого
будинку для встановлення будівельних
риштувань та складування будівельних
матеріалів з метою обслуговування та
проведення ремонту стіни її жилого
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_2, з боку домоволодіння по
АДРЕСА_1

В обґрунтування позову ОСОБА_2
зазначила, що вона є власником
земельної ділянки, розташованої за
адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується
державним актом на право приватної
власності на землю серії І-ЛГ № 003217.
Суміжним землекористувачем є
відповідач ОСОБА_3, якій належить
земельна ділянка по АДРЕСА_1. Межа, яка
розділяє дві земельні ділянки,
проходить майже впритул до стіни її
житлового будинку. Також, позивач
зазначила, що у 2012 році вона намагалась
зробити ремонт цієї стіни, а саме,
укріпити фундамент будинку, утеплити
та відремонтувати стіну її будинку зі
сторони домоволодіння відповідачки
ОСОБА_3 Для цього їй потрібно було
використати певну частину земельної
ділянки відповідачки ОСОБА_3, однак
остання заборонила це робити і почала
зводити паркан від її будинку,
намагаючись встановити бетонний
стовбур на межі впритул до кута її
будинку зі сторони вулиці. Спір з
відповідачкою не був вирішеним, а тому
ОСОБА_3 звернулась із заявою до
Рафайдівеької сільської Ради про
встановлення меж суміжних земельних
ділянок. Згідно акту обстеження їх
земельних ділянок від 27.08.2012 року
встановлено, що у неї та відповідачки
ОСОБА_3 є державні акти на земельні
ділянки, однак межові знаки не
встановлені, у зв'язку з чим їм було
запропоновано звернутися до проектної
організації, яка виготовляла державні
акт на дані земельні ділянки для
виділення в натурі межових знаків.
Зазначила, що за її замовленням ПП
«Земтехпроект» виготовив технічну
документацію із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_2, для обслуговування жилого
будинку та господарських будівель.
Внаслідок виконаних робіт ПП
«Земтехпроект», було встановлено
межові знаки із зображенням їх на
кадастровому плані. Додатково їй було
видано кадастровий план із зазначенням
відстані межі земельної ділянки від її
будинку, за яким межа проходить на
відстані: -0,12 м від кута будинку, який
розташований в передній частині двору,
впродовж стіни будинку, -0,27 м від кута
будинку, який розташований в задній
частині двору. Згідно вказаної
технічної документації в середній
частині задньої стіни будинку є
частина земельної, яка нікому не
належить - 0,29 м. на відстані від межі її
земельної ділянки. Частини належної їй
земельної ділянки з боку стіни будинку,
яка потребує обслуговування,
недостатньо для того, щоб провести
будівничі роботи, а тому вона
звернулась до відповідачки ОСОБА_3 з
проханням дозволити використати
частину її земельної ділянки. Проте не
дивлячись на відновлення межових
знаків та встановлення меж обох
земельних ділянок в натурі,
відповідачка ОСОБА_3 не дає їй
можливості обслуговувати задню стінку
її будинку.

Рішенням Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 22 квітня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про встановлення земельного сервітуту
було відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням ОСОБА_2
звернулась з апеляційною скаргою та
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального права
просила скасувати рішення суду і
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення
осіб, які з'явились, дослідивши надані
докази, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду дійшла до
наступного.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом, обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні, під
час ухвалення рішення суд у числі інших
вирішує також питання, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Наведені вимоги закону судом виконані
у повному обсязі не були.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з положень ч. 1
ст. 401 ЦК України, ст. 98,100 ЗК України, п. 22
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 16.04.2004 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» та з того, що позивач
ОСОБА_2 в судовому засіданні не
обґрунтувала необхідність
встановлення безоплатного і
безстрокового сервітуту щодо
земельної ділянки відповідачки ОСОБА_3
та не надала доказів на підтвердження
умов його встановлення, а саме: які саме
будівельні або ремонтні роботи вона
має виконати, їх об'єм та технічні
характеристики; які будівельні
риштування вона має встановити з метою
проведення будівельних чи ремонтних
робіт; які будівельні матеріали та в
якій кількості будуть складуватись на
земельній ділянці відповідача; який
час потрібен для виконання будівельних
або ремонтних робіт; в якій саме
частині належної ОСОБА_3 земельної
ділянки необхідно встановлення
земельного сервітуту і в якому розмірі.

Також, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач ОСОБА_2 не надала суду
доказів щодо порушення її прав з боку
відповідача ОСОБА_3, яка згодна в
добровільному порядку надати дозвіл
для на проведення ремонтних робіт
житлового будинку позивача.

З таким висновками суду першої
інстанції судова колегія погодитись не
може з огляду на наступне.

Судом першої інстанції було
встановлено, що ОСОБА_2 є власником
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_2 (а.с. 21-22,26).

На підставі рішення виконкому
Рафайлівської сільської Ради
Антрацитівського району Луганської
області № 5/16 від 26.01.1994 року 19.05.1998
року позивач ОСОБА_2 отримала державний
акт на право приватної власності на
земельну ділянку, площею 0, 1807 для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд, за адресою:
АДРЕСА_2 (а.с.20).

Актом обстеження земельних ділянок,
розташованих в межах населеного
пункту. Рафайлівка по АДРЕСА_1,
власницею якої є ОСОБА_3 та по АДРЕСА_2,
власницею якої є ОСОБА_2 від 27.08.2012 року
встановлено, що у ОСОБА_2 та у ОСОБА_3 є
державні акти на землю, однак межові
знаки не встановлено. (а.с. 15).

Актом передачі на збереження межових
знаків на земельній ділянці за адресою:
АДРЕСА_2 представником ПП «
Земтехпроект» у присутності ОСОБА_2
були означені та закріплені на
місцевості межові знаки земельної
ділянки .(а.с. 18,19).

Згідно листа Рафайлівської сільської
Ради Антрацитівського району
Луганської області № 90 від 07.03.2013 року
власниками земельних ділянок є: ОСОБА_2,
на підставі державного акту ЛГ № 003217
від 19.05.1998 року, площею

0,1807 га. за адресою: АДРЕСА_2; ОСОБА_3, на
підставі державного акту ЛГ № 13391 від
28.02.2005 року, площею 0,1955 га., за адресою:
АДРЕСА_1. Вказані земельні ділянки є
суміжними, згідно технічної
документації двох сторін.( а.с. 52).

Відповідно до кадастрового плану із
зазначенням відстані межі земельної
ділянки, межа проходить на відстані
0,12м. від кута будинку, який
розташований в передній частині двору,
впродовж стіни будинку; 0,27м. від кута
будинку, який розташований в задній
частині двору. В середній частині
задньої стіни будинку є частина
земельної ділянки, яка не належить ні
позивачу ні відповідачу - 0,29м. На
відстані від межі земельної ділянки.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи для
обслуговування та проведення
ремонтних робіт стіни будинку позивача
зі сторони будинку відповідача
необхідна земельна ділянка за глухою
стіною житлового будинку позивача
довжиною 8,5м., шириною 1,0м. Від глухої
стіни житлового будинку позивача.
Технічна можливість провести
обслуговування та ремонт глухої стіни
житлового будинку позивача в інший
спосіб без використання земельної
ділянки відповідача відсутня.

Згідно ч. 1 ст. 401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 402 ЦК України
земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи,
земельна ділянка щодо якої позивач
просить встановити земельний сервітут
належить як відповідачу так і іншій
особі. Посилання Рафайлівської
селищної ради у листі на те що земельні
ділянки сторін є суміжними, згідно
технічної документації двох сторін та
те що іншою інформацією селищна рада не
володіє суд не бере до увагу, оскільки
суміжність земельних ділянок
спростовується кадастровим планом та
висновком судової
будівельно-технічної експертизи
(а.с.153-159), тобто відсутні підстави
встановлення земельного сервітуту
відносно частини земельної ділянки
шириною 0,13м. до 0,45 м., власником якої не
є відповідач, у розумінні положень ст.
402 ЦК України, яка надає право
встановлення земельного сервітуту
лише по відношенню до власника або
користувача земельної ділянки.

Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами у
цивільному процесі є позивач і
відповідач, якою є особа, яка на думку
позивача порушила його охоронювані
законом права чи інтереси.

Згідно зі ст. 33 ЦПК України залучення
судом до участі у справі
співвідповідачів інших осіб, чиїх прав
та обов'язків стосуються заявлені
вимоги, можливе тільки за наявності
клопотання про це від позивача.

З огляду на аналіз наведених правових
норм та виходячи з обставини справи
судова колегія вважає, що позивачем не
були притягнуті до участі у справі всі
особи, які за законом мають відповідати
за цим позовом, а саме: особа, якій
належить ділянка шириною 0,13м. до 0,45 м.
розташована між земельними ділянками
позивача та відповідача, що у цьому
випадку є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що
висновок суду першої інстанції щодо не
обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2
при такому складі відповідачів є
передчасним, як передчасними є і доводи
апеляційної скарги щодо наявності
підстав для встановлення земельного
сервітуту.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття

провадження у справі або залишення
заяви без розгляду.

У відповідності зі ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що при розгляді
вказаного позову мало місце неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення норм
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи, що є
підставою для скасування рішення
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення про відмову позивачу у
задоволенні позову за
необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 22 квітня 2013 року -
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог за
необґрунтованістю.

Рішення набирає чинності негайно,
однак може бути оскаржено протягом 20
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: