Номер провадження: 22-ц/785/4240/14
Головуючий у першій інстанції Середа
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого: судді
Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова
В.О., Громіка Р.Д.

При секретарі:
Горновій А.О.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 27 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи:
Одеська міська рада, ОСОБА_5, про
визнання права власності на ? частину
житлового будинку,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2011р. ОСОБА_2 звернувся до суду їз
указаним позовом та після уточнення
позову просив визнати за ним право
власності на ? частину будинку по
АДРЕСА_2.

В обґрунтування позову зазначав,
що він зареєстрований та проживає у
цьому будинку, що належав його батьку
ОСОБА_6 Влітку 2009р. попередньо
отримавши від батька згоду, від
розпочав будівництво прибудови та
капітальній ремонт будинку за власні
кошти, отримані ним від продажу ??
частини приватизованої в рівних
чаcтках з матерю ОСОБА_7 квартири за
адресою: АДРЕСА_1, а також за рахунок
коштів, додатково наданих матір'ю. До
вказаного часу будинок батька,
загальною площею 56 кв. м. знаходився у
жахливому стані. Згідно домовленості,
після завершення будівництва ? частина
будинку, у якому він мешкає, повинна
була бути оформлена на нього як
співвласника у встановленому законом
порядку. У результаті проведення
будівельних робіт та капітального
ремонту створене нове житло загальною
площею близько 100 кв. м.

Зазначав, що волевиявлення батька на
майбутній поділ нерухомості
підтверджується збудуванням двох
самостійних частин нового будинку з
двома окремими входами.

Також було розроблено газовий
проект та електрифікацію на обидві
частини будинку.

Під час здійснення будівництва права
та охоронювані законом інтереси осіб
порушено не було. Проте після
закінчення будівництва батько
відмовився від оформлення будинку та
залишив на нього борги за комунальні
послуги, йа здійснив незаконний продаж
будинку, маючи на меті власне
збагачення за його рахунок та
позбавлення його сім'ї житла.

Посилаючись на ці обставини,
позивач з підстав, передбачених ст. ст.
41, 47 Конституції України, ст. ст. 13, 16, 328,
331, 392, 778 ЦК України, та ст. 60 СК України
просив про задоволення позву.

Рішенням Суворовського районного
суду м. Одеси від 27.02.2014р. в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду скасувати з
підстав неповного з'ясування обставин,
що мають значення для справи,
невідповідності висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права,
та ухвалити нове про задоволення
позову.

В судовому засіданні
апеляційного суду апелянт підтримав
доводи апеляційної скарги, просив її
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його
представник апеляційну скаргу не
визнали.

Інші особи, що беруть участь у
справі в судове засідання не з'явилась,
про час слухання справи повідомлені
належним чином, тому та на підставі ч. 2
ст. 305 ЦПК колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу у їх
відсутність.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися в судове засідання,
розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого у справі рішення, колегія
суддів приходить до висновку, що скарга
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції
встановлено, що на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом,
виданого четвертою одеською державною
нотаріальною конторою 4.09.2008р.,
власником будинку НОМЕР_1 загальною
площею 61,6 кв.м., в тому числі: житловою
29,7 кв.м., літ. «Б» вбиральня, літ. «Г»
гараж, №1-2 огорожа, 1 мостіння, по
АДРЕСА_2, був ОСОБА_8, а земельна ділянка
розміром 481 кв.м., на який розташований
будинок, знаходиться у фактичному
користуванні.

28.04.2011р. ОСОБА_6 розпорядився
своєю власністю на підставі договорів
купівлі - продажу та договору дарування
і, відповідно, продав ОСОБА_3 ? частину
та ? частку подарував ОСОБА_4, (а/с.31, 47
т.1).

В будинку, на підставі договору
найму, укладеного з попереднім
власником, був зареєстрований ОСОБА_2

За доводами позивача будівництво літ.
«а2» в 2009р. велося з дозволу батька
ОСОБА_9, але за його, позивача, гроші,
отримані ним від продажу його частини
квартири та отриманої від матері
допомоги, і на підтвердження цих фактів
надав суду відповідні квитанції та
накладні, і покази свідків.

Згідно з висновком судово-технічної
експертизи №СЕ-2-164/13 від 20.01.2014р.,
складеним Одеською філією «Судова
незалежна експертиза, встановлено факт
реконструкції спірного будинку та
збудування самочинно прибудов Літ.
«А1», «а2», «а3», «а4» загальною площею
139,20 кв.м., а вартість виконаних
будівельних робіт в реконструйованому
будинку АДРЕСА_2 станом на 2009р. складає:
108 812 грн., (а/с. 8596 т.2).

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
реконструйовані будівлі є самочинним
будівництвом; позивачем не надано
доказів звернення до відповідних
державних органів з проханням оформити
право власності на нього, погодження
будівництва з місцевими органами
архітектури та містобудування та його
розташування на земельній ділянці
Одеської міської ради, що не будо
відведена для цієї меті та без дозволу
власника цієї земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України,
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Судом першої інстанції правильно
вирішено характер правовідносин та
визначено, що реконструйовані будівлі
є самочинним будівництвом та при
винесенні рішення обґрунтовано
керувався нормами ст. 376 ЦК України.

Відповідно до положень статті 376 ЦК
України, житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані чи будуються на
земельній ділянці, котра не була
відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила чи здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Статтею 376 ЦК України також визначені
певні правила, за якими можливе
визнання за особою права власності на
самочинне збудоване нерухоме майно.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що новостворена будівля,
яка збудована позивачем на земельної
ділянці, не була відведена для цієї
меті, є самочинним будівництвом,
оскільки відповідний документ, який
дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, суду не надано.

Посилання апелянта на порушення його
права з боку батька, який не виконав
умови домовленості, чим перешкоджає
йому в реалізації права власності на 1/2
частки будинку суд вважає
необґрунтованим, оскільки для визнання
права власності на будівлю
встановлений інший порядок.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1
ст. 2 ЦПК України.

У зв'язку із цим звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Позивач не надав суду доказів, що він,
або його батько звертались до
інспекції державного будівельного
архітектурного контролю про прийняття
об'єкта будівництва до експлуатації.

Відповідно до ст. 375 ЦК України право
власника на забудови здійснюється ним
за умови додержання архітектурних,
будівельних, санітарних, екологічних
та інших норм і правил, а також за умови
використання земельної ділянки за її
цільовим призначенням.

Суду не надано документів про
погодження прийняття приватної
будівлі в експлуатацію, видану на
підставі відповідного рішення органу
будівельно - архітектурного нагляду
установленої форми, дані про
проведення технічного огляду на
відповідність приватної будівлі
державним стандартам, будівельним
нормам і правилам, нормативним актам з
пожежної безпеки, санітарному
законодавству, що діяли на момент
закінчення будівництва, складений
організацією, яка має відповідну
ліцензію і погоджений з органом
державного пожежного нагляду та
державною санітарно-епідеміологічною
службою.

З огляду на вказане звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво може мати
місце за наявності даних про те, що
порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави
стверджувати про наявність спору про
право.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що позивачем
не надано суду будь-яких доказів того,
що будівництво зазначеного будинку
було погоджено з місцевими органами
архітектури та містобудування.

Посилання апелянта на ст.ст. 317, 319, 328, 321,
331, 392 ЦК України на ідтвердження його
права власності на будівлю є
необґрунтованим, оскільки права
власності на спірний будинок позивач
не набув.

Всі ці висновки суду першої інстанції
повно та послідовно викладені у
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Інші доводи апелянта не спростовують
наведеного та викладених у рішенні
суду першої інстанції висновків.

Обставин, які б дали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
указаних висновків суду, апеляційна
скарга ОСОБА_2 не містить, в ході
апеляційного розгляду апелянт також не
навів таких обставин.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції дана належна оцінка
доводам сторін у сукупності з наданими
сторонами доказами, висновки суду
відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
не спростовують їх, тому підстав для
скасування оскаржуваного рішення
немає.

Ці висновки суду є правильними, вони
грунтуються на матеріалах справи та
вимогах закону, досліджені судом
належним шляхом й викладені у рішенні
суду.

Немає підстав вважати і те, що справу
вирішено неповноважним судом, оскільки
матеріалами справи встановлено, що
визначення суді, який розглянув справу,
було здійснено автоматизованою
системою документообігу суду.

Рішення суду є правильним, воно
ухвалено у відповідності до положень
ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для
його скасування, як про це йдеться мова
у апеляційній скарзі, немає.

Відповідно з вимогами ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
суду без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції обставини
справи досліджено повно, а зібраним
доказам дана вірна оцінка.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Суворовського районного
суду м. Одеси від 27 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржена шляхом
подачі касаційної скарги протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської
області: В.Ф. Парапан

Р.Д.Громік

В.О.Панасенков