У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Макарчук М.А. Леванчук А.О.
Писана Т.О.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, про встановлення факту
володіння житловим будинком на праві
приватної власності та визнання права
власності на спадкове майно, та за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, про визнання
об'єктом спільної сумісної власності,
що були використані в процесі
будівництва та визнання права
власності на частку у спільному майні
чоловіка і жінки, які проживали однією
сім'єю без реєстрації шлюбу,
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання
права власності в порядку спадкування
за заповітом,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 03 вересня

2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 30 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом, який у подальшому
уточнила і просила визнати майно що є
обʼ?єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 обʼ?єкт
незавершеного будівництва готовністю
92% по АДРЕСА_1, будівельні матеріали та
обладнання, що були використанні при
будівництві житлового будинку АДРЕСА_1,
вартістю 1 127 422 грн.; визнати за нею
право власності на Ѕ частину обʼ?єкту
незавершеного будівництва 92 % по
АДРЕСА_1, будівельні матеріали та
обладнання, що були використані при
будівництві житлового будинку АДРЕСА_1
563 711 грн,

Ѕ частину земельної ділянки площею 0,050
га. по АДРЕСА_1.; встановити факт
проживання однією сімʼ?єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в
період з

01 лютого 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1,
встановити факт, що померлий ОСОБА_6 при
житті володів житловим будинком
АДРЕСА_1; визнати майно, що є обʼ?єктом
права власності сумісною власністю
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 житловий будинок з
господарськими будівлями по АДРЕСА_1;
визнати за нею право власності на Ѕ
частину житлового будинку з
господарськими будівлями по АДРЕСА_1,
що є обʼ?єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6; визнати за
ОСОБА_4, як за спадкоємцем за заповітом,
право власності померлого ОСОБА_6 на Ѕ
частину житлового будинку АДРЕСА_1 та Ѕ
частину земельної ділянки площею 0,050
га., по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням
для обслуговування житлового будинку,
згідно державного акта на право
приватної власності на землю виданого
громадянину України від 20 травня 1999
року за № 496.

В обґрунтування своїх
позовних вимог позивач зазначала, що

з 2006 року по 2010 рік проживала однією
сімʼ?єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6
Станом на квітень місяць 2006 року, коли
вони почали спільно проживати, на
земельній ділянці по АДРЕСА_1
знаходились: господарські споруди -
літня кухня, літній душ, погріб теплиця,
колодязь, вигрібна яма, а також огорожа,
ворота, залито фундамент житлового
будинку, зведені стіни, встановлено
тимчасові двері та вікна, покрівля з
ондуліна, до земельної ділянки були
підведені газ, вода, електропостачання.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 18 серпня 2010 року, довідкою про
причини смерті. Позивач вказувала, що
за період спільного проживання однією
сімʼ?єю без реєстрації шлюбу набуто:
обʼ?єкт незавершеного будівництва
готовністю 92 %, що розташований по
АДРЕСА_1 та оформлений на імʼ?я ОСОБА_6
Дана обставина підтверджується
витягом №13995785 про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 23
березня 2007 року. ОСОБА_6 за своє життя не
встиг належним чином оформити та
зареєструвати право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1.

Також позивач вказувала, що вона
позбавлена можливості в позасудовому
порядку визнати право власності на
майно, яке побудоване нею та ОСОБА_6 та
яке входить до спадкового майна. На
сьогоднішній день вона не може
отримати свідоцтво на частку, що є
обʼ?єктом спільної сумісної власності
подружжя, оскільки шлюб між нею та
ОСОБА_6 не був зареєстрований, ОСОБА_6
помер та право власності на житловий
будинок відсутнє. Інспекція Державного
архітектурно-будівельного контролю
Київській області відмовила у
прийнятті в експлуатацію житлового
будинку, житловий будинок побудований
у відповідності до державних
будівельних норм а тому у
відповідності до ст. 16 ЦК України
єдиним способом захисту її прав є
звернення до суду з позовом про
визнання права власності на майно.
Право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 не зареєстровано та у
відповідності до ст. 376 ЦК України є
самовільною забудовою, оскільки
відсутній проект та інші дозвільні
документи.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 03 вересня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 30 жовтня 2013 року,
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено
частково. Встановлено факт проживання
однією сімʼ?єю без реєстрації шлюбу
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в період з 01 лютого 2007
року по ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано за ОСОБА_4
право власності в порядку спадкування
за заповітом Ѕ частину земельної
ділянки площею 0,100 га з цільовим
призначенням для обслуговування
житлового будинку, розташованого по
АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_6 на
підставі державного акта на право
приватної власності на землю серії
ІІІ-КВ №100876, виданого 20 травня 1996 року
та зареєстрованого в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 496. У
задоволенні решти позову - відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
доводи порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, із ухваленням нового рішення у
справі.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 цього ж Кодексу
під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті
ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 181, ч.1 ст. 182 ЦК України
до нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення. Право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обтяження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Місцевим судом встановлено і не
заперечується у касаційній скарзі, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з 01 лютого 2007 року по
ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім'єю
без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_6 помер.

Судом також встановлено і не
заперечується у скарзі, що в період
спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6
будували будинок на замельній ділянці
по вул. Зарічній в м. Борисполі
Київської області, яка належала ОСОБА_6
на підставі державного акта на право
приватної власності на землю серії
ІІІ-КВ №100876, виданого 20 травня 1996 року,
та який станом на день відкриття
спадщини не був завершений
будівництвом і на нього не виникло
право власності, як на об'єкт
нерухомого майна.

Встановивши ці обставини суд прийшов
до правильного висновку, що
незавершене будівництво не є
самостійним об'єктом нерухомого майна
і з цих підстав обґрунтовано відмовив у
визнанні за позивачкою права власності
на Ѕ частину незавершеного
будівництва.

Доводи касаційної скарги про те, що
суду мав поділити будівельні
матеріали, використані у незавершеному
будівництві, є безпідставними,
оскільки такі вимоги у суді першої
інстанції не заявлялися, а оцінка
вартості спірного майна визначалася
позивачем з урахування не тільки
вартості використаних матеріалів, а й з
урахуванням вартості будівельних
робіт.

Інші доводи касаційної скарги також не
спростовують висновків судів
попередніх інстанцій і ґрунтуються
посиланнями на обставини, які виходять
за межі заявлених у місцевому суду
позовних вимог.

Судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального і процесуального
права і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 03 вересня

2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 30 жовтня
2013 року, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Макарчук М.А. Леванчук А.О.
Писана Т.О.