АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7293/2014
Головуючий в 1 інстанції - Малинников
Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 року колегія суддів Судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.

при секретарі - Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 09 квітня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про вселення у квартиру,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач
звернувся у серпні 2013 року.

Зазначав, що він прописаний за адресою
АДРЕСА_1 та проживає у вказаній
квартирі з 2008 року.

26.07.2013 р. повернувшись з відпочинку не
зміг відчинити двері та увійти в
квартиру, оскільки замки на дверях були
зміненні відповідачем. У зв'язку з тим,
що відповідач перешкоджає у вселенні
та користуванні квартирою просив суд
позов задовольнити та вселити його у
вказану квартиру.

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 09 квітня 2014 року
позов задоволено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права, ставиться
питання про скасування даного рішення
та ухваленні нового про відмову у
задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення у зв'язку з
наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана надати ті
докази, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі
рішення суд виходив із вимог даної
норми закону, зібраних у справі та
наданих сторонами доказів, яким дав
повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 на праві приватної власності
належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом
№6-681, виданого 10.10.2013 державним
нотаріусом Першої Київської державної
нотаріальної контори МотицькимІ.Л., що
підтверджується витягом з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності (а.с. 31).

З довідки виданої Житлово-будівельним
кооперативом «Дніпровець» № 9 від
07.02.2014 року вбачається, що у вказаній
квартирі проживають та прописані
ОСОБА_2, з 1994 року та ОСОБА_3, з 2008 року.

З повідомлення про початок досудового
розслідування слідчого СВ ТВМ-3
Шевченківського РУ ГУМВС України в м.
Києві Беник В.В. вбачається що 27.07.2013 р.,
приблизно о 11 год. 00 хв. за адресою
АДРЕСА_1 громадянин ОСОБА_2 самоуправно
здійснив заміну вхідних дверей
вказаної квартири та перешкоджає в
доступі до квартири громадянину ОСОБА_3

Постановою про закриття кримінального
провадження від 21.08.2013 року
кримінальне провадження у справі
закрито у зв'язку з відсутністю складу
кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 був зареєстрований у
вищезазначеній квартирі на підставі
заяви про реєстрацію місця проживання
ЖБК «Дніпровець» № 15/5 від 05.02.2008 р. за
згодою його бабусі ОСОБА_6

Відповідно до ст. 156 Житловий Кодекс
Української РСР члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в частині другій статті 64
цього Кодексу. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 Житлового Кодексу
Української РСР членів сім'ї власника
жилого будинку (квартири) може бути
виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Оскільки, позивач був зареєстрований в
квартирі на підставі заяви його бабусі
ОСОБА_6 за її згодою як власника, його
місце реєстрації підтверджується
відміткою в паспорті, відповідач, як
власник квартири, до суду з позовом про
зняття з реєстраційного обліку
позивача не звертався, то колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції щодо наявності
правових підстав для вселення ОСОБА_3 у
вказану квартиру.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач як власник бажає
використовувати належну йому на праві
приватної власності квартиру і не
надавав згоди на проживання позивача в
ній. не можуть бути прийняті судом до
уваги з огляду на наступне

Відповідно до ст. 9 Житловий Кодекс
Української РСР ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» N 2 від 12.04.85 вирішуючи спори
про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням. При цьому,як
роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.15 постанови від 1 листопада
1996 р. N 9 "Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя",
наявність чи відсутність прописки сама
по собі не може бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому. Однак
відсутність письмової згоди членів
сім'ї наймача на вселення сама по собі
не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

Позивач був зареєстрований в квартирі
АДРЕСА_1 як член сім'ї наймача на
підставі заяви ОСОБА_6, за її згодою як
власника, що підтверджується наявною в
матеріалах справи заявою про
реєстрацію місця проживання ЖБК
«Дніпровець» № 15/5 від 05.02.2008 р. У
вищевказаній квартирі він проживав з
2008 року, а тому має право користування
цим жилим приміщення та підлягає
вселенню.

Таким чином, твердження апеляційної
скарги про незаконність та
упередженість судового рішення
матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у
справі рішення постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому це рішення
не може бути скасованим з підстав що
наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 09 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: