АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4909/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Кучер
Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 20 лютого 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного
сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, в якому
просила поновити пропущений з поважних
причин строк позовної давності для
подання даної позовної заяви та
розділити спільне сумісне майно -
автомобіль марки Меrcedes-Benz, 1996 року
випуску, № кузову НОМЕР_2, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, в рівних
частках; виділити їй Ѕ частину
автомобіля у вигляді грошової
компенсації у розмірі 28 436,27 грн.,
стягнувши їх на її користь з
відповідача, а спірний автомобіль
передати у власність відповідача.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що
автомобіль протягом всього часу після
придбання знаходиться у постійному
володінні та користуванні відповідача
і не має реальної можливості поділити
його в натурі без втрати його цільового
призначення, а тому позивач вважає за
можливе залишити автомобіль у
власності відповідача при умові сплати
ним на її користь грошової компенсації
у сумі 28 436, 27 грн., що становить Ѕ
вартості автомобіля.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 20.02.2014 позов задоволено
частково: визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2
право власності на спільне майно
подружжя в рівних частках - за кожним по
Ѕ частині автомобіля марки Меrcedes-Benz, 1996
року випуску, № кузову НОМЕР_2,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову. Вважає рішення
незаконним та необґрунтованим,
оскільки судом не було прийнято до
уваги сплив строку позовної давності,
що передбачено ч. 3 ст. 267 ЦК України.
Також вважає, що суд вийшов за межі
позовних вимог, оскільки позивачем не
заявлялось вимоги про визнання права
власності на спільне майно подружжя в
рівних частках за кожним з подружжя.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засіданні не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином (а.с. 59,60), про причини
неявки суд не повідомили, заяв про
відкладення розгляду справи не
подавали, а тому колегія суддів визнала
за можливе розглянути справу за
відсутності осіб, які не з'явились,
оскільки їх неявка не перешкоджає
розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Задовольняючи позов частково суд
першої інстанції виходив з того, що
майно, яке є предметом поділу, набуте
подружжям за час шлюбу, а отже належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності. У разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними.

Вказані висновки суду є законним і
обґрунтованим, а отже колегія суддів з
ними повністю погоджується, з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що сторони перебували у
шлюбі з 28.02.2002, що підтверджується
копією свідоцтва про одруження (а.с. 11).

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 24.02.2010 шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 розірвано.

За час спільного подружнього життя -
11.07.2009 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було набуте
рухоме майно - автомобіль марки
Меrcedes-Benz, 1996 року випуску, № кузову
НОМЕР_2, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію якого
видане на ім'я відповідача, у володінні
та користуванні якого на даний час
автомобіль і перебуває.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 68 СК України,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Згідно із ст. 69 СК України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно із ч. 4 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно допускається лише за його згодою,
крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Встановивши фактичні обставини справи
та проаналізувавши вищевказані
правові норми, суд першої інстанції
дійшов цілком обґрунтованого висновку
про визнання права власності за кожним
по Ѕ частині автомобіля, оскільки
сторони не порушували питання про
припинення права іншого співвласника
на частку в спільному майні в порядку
ст. 365 ЦК України, про спосіб поділу
спільного майна згоди не досягли та
попередньо не внесли на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

Даний висновок суду ґрунтується й на
роз'ясненнях ВСУ викладених в
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», що,
вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

Також не підлягають задоволенню доводи
апеляційної скарги щодо застосування
строків позовної давності, виходячи з
наступного.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про
поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

31.07.2012 ОСОБА_3, звернулася до
Солом'янського районного суду м. Києва
з позовом про поділ спільного
сумісного майна та сплати грошової
компенсації у розмірі 2/3 частки
вартості автомобіля. Заочним рішенням
Солом'янського районного суду м. Києва
від 11.06.2013 позов задоволено частково, з
ОСОБА_2 стягнуто 37 915,02 грн., що становить
2/3 вартості автомобіля.

За результатами перегляду заочного
рішення, рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 12.12.2013 у
справі № 2-6641/13 № 2609/28070/12 в задоволені
позову про поділ майна подружжя та
отримання грошової компенсації 2/3
частки вартості автомобіля було
відмовлено (а.с. 18).

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність належних та законних
підстав вважати, що позивачем
пропущено строк позовної давності,
оскільки останнім вчинено дії для
захисту порушеного права.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом норм процесуального
права, колегія суддів вважає такими, що
не ґрунтуються на вимогах
процесуального закону і вони не можуть
вплинути на законність і
справедливість ухваленого судом
рішення. Також, слід зазначити, що
здебільшого доводи апеляційної скарги
були предметом дослідження в суді
першої інстанції, висновків суду не
спростовують та на законність рішення
не впливають.

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно розглянув справу, надав
всім доводам сторін належну правову
оцінку, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та постановив законне,
правильне по суті і справедливе
рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 20 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді