Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1932/14
Головуючий у 1 інстанції: Нікітенко
Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючий Бондар М.С.

Судді Кримська О.М.

Дашковська А.В.,

При секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 25 лютого 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 до
Запорізької державної інженерної
академії в особі Запорізького
гідроенергетичного коледжу
Запорізької державної інженерної
академії, третя особа - Міністерство
освіти України, про встановлення факту
переобладнання кімнати гуртожитку, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4
звернулися до суду з вказаним позовом
посилаючись на те, що 01.09.1995 р. на
підставі ордеру на поселення № 17 від
24.11.1995, виданого ОАО
«Дніпроенергоспецремонт» ОСОБА_5 та
його дружині ОСОБА_3, сім'я позивачів
вселилась в квартиру АДРЕСА_1
гуртожитку №1 Запорізького
гідроенергетичного коледжу
Запорізької державної інженерної
академії (ЗГЕК ЗДІА)

Ордер був виданий відповідно до ст.ст.
128, 129 ЖК України.

У 1996 році народилася ОСОБА_4, яка з
народження весь час прописана та
проживає з батьками в даній квартирі.

На підставі Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» позивачі мають намір оформити
право власності на займану житлову
квартиру шляхом приватизації.

Вони неодноразово звертались в різні
інстанції, в тому числі, і до директора
ЗГЕК ЗДІА Чепрасової Н.П. з проханням
привести технічну документацію на
спірну квартиру у відповідність з
реальним станом шляхом проведення
технічної інвентаризації ТОВ «ЗМБТІ»
для наступної приватизації, на що
отримали відповідь, що студентські
гуртожитки не можуть бути передані до
комунальної власності, в приватну
(спільну часткову) власність та не
підлягають приватизації кімнати в
студентських гуртожитках, яким є
гуртожиток АДРЕСА_1.

В 2013 році з дозволу директора ЗГЕК ЗДІА
була проведена інвентаризація квартир
п'ятого поверху гуртожитку та отримані
технічні паспорти на квартири.

Відповідно до технічного паспорту,
виданого бюро технічної
інвентаризації м. Запоріжжя, житлове
приміщення АДРЕСА_1, є квартирою.

Вони знов звернулись до відповідача з
проханням приватизувати квартири, але
знов було відмовлено з причин
зазначених вище.

Крім того, позивачі в позовній заяві
зазначили, що згідно листа від 11.09.1993
року, Міненерго, як балансоутримувач на
той час гуртожитку, дало дозвіл на
виконання реконструкції гуртожитку з
коридорної системи на квартирну (жилі
кімнати з окремими туалетними та
ванними кімнатами і кухнями в кожній
квартирі)

До 1995 року була проведена
реконструкція гуртожитку.

Відповідно листа заступника міського
голови Липського Г.М. від 14.06.1999 на
звернення директора технікуму Н.П.
Чепрасової, реконструкція гуртожитку
була проведена у 1997 році у
відповідності до розробленого СКБ
«Запоріжгідросталь» проекту на
підставі дозволу Міністерства
енергетики та електрифікації У країни.

Після реконструкції гуртожитку у 1995
році був укладений договір оренди
п'ятого поверху гуртожитку
відповідачем та ВАТ
«Дніпроенергоспецремонт» (структурним
підрозділом ВАТ «Дніпроенерго»), які на
той час були підпорядковані
Міністерству енергетики та
електрифікації України.

У листі від 19.04.1997 № 06/08-313 Міненерго не
заперечувало проти постійного
проживання працівників Запорізького
гідроенергетичного коледжу
Запорізької державної інженерної
академії та підприємств Міненерго
України у житлових приміщеннях, які
мають окремі виходи, на поверхах
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, вільних
від студентів, з наступною
приватизацією житла, яке вони займають
і з узгодженням всіх формальностей з
органами місцевої влади відповідно до
чинного законодавства.

Всупереч вказівкам Міністерства
енергетики та електрифікації від 19.04.1997
посадові особи ЗГЕК ЗДТА не узгодили
всі необхідні формальності після
реконструкції гуртожитку з
відповідними органами місцевої влади і
не вжили заходів для приватизації.

У січні 1998 року Фондом держмайна
України вживалися заходи щодо
приватизації квартир п'ятого поверху
гуртожитку їх мешканцями, але цей
процес не був завершений, оскільки весь
гуртожиток, у тому числі, і п'ятий
поверх, був переданий на баланс
Запорізької державної інженерної
академії, яка вийшла з підпорядкування
Міненерго до Міносвіти та науки
України.

Отже, після реконструкції гуртожитку з
1995 року позивачі поселені та
проживають в окремому приміщенні,
оснащеному кухнею, ванною кімнатою,
туалетом, тобто в такому приміщенні,
технічні характеристики якого
відповідають технічним
характеристикам квартири. Проте,
внаслідок бездіяльності відповідача,
статус цього приміщення залишився
незміненим - «житлове приміщення»
гуртожитку замість «квартири в
гуртожитку».

У рішенні Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 08.12.2010 за позовом ВАТ
«Дніпроенерго» до ОСОБА_3 про виселення
без надання іншого житлового
приміщення було встановлено, що « 11.09.1993
року Міністерство енергетики та
електрифікації України дозволило
виконати реконструкцію гуртожитку
гідротехнікуму по АДРЕСА_1 з коридорної
системи на квартирну.

11.12.1995 року ОСОБА_5, відповідно до ст. 128
ЖК України було видано ордер на право
зайняття з сім'єю з двох осіб квартири
АДРЕСА_1.

ОСОБА_3, як дружина ОСОБА_5 прописана в
даному гуртожитку на правах члена сім'ї
працівника «Дніпроенергоспецремонт»,
прописка постійна.

Даний факт встановлено також ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
і 21.02.2011: «Набуття ОСОБА_3 права
користування спірним житлом не
оспорюється, а тім слід виходити з того,
що вона на законних підставах
користується квартирою державного
житлового фонду, розташованою у
гуртожитку, і відповідно до зазначених
правових норм має обґрунтовану
презумпцію своїх прав».

Позивачі вважають, що відповідно до ст.
61 ЦПК України, «обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» до об'єктів
приватизації належать квартири
багатоквартирних будинків,
одноквартирні будинки, житлові
приміщення у гуртожитках (житлові
кімнати, житлові блоки (секції), кімнати
у квартирах та одноквартирних
будинках, де мешкають два і більше
наймачів, які використовуються
громадянами на умовах найму».

Згідно ч. 2 ст. 2 цього Закону, не
підлягають приватизації:
квартири-музеї; квартири (будинки),
житлові приміщення у гуртожитках,
розташовані на територіях закритих
військових поселень, підприємств,
установ та організацій, природних та
біосферних заповідників, національних
парків, ботанічних садів,
дендрологічних, зоологічних,
регіональних, ландшафтних парків,
парків - пам'яток садово-паркового
мистецтва, історико-культурних
заповідників, музеїв; квартири
(будинки), житлові приміщення у
гуртожитках, що перебувають в
аварійному стані (в яких неможливо
забезпечити безпечне проживання
людей); квартири (кімнати, будинки)
віднесені у встановленому порядку до
числа службових, а також квартири
(будинки), житлові приміщення у
гуртожитках, розташовані в зоні
безумовного (обов'язкового) відселення,
забрудненій внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС».

Позивачі вважають, що квартири п'ятого
поверху гуртожитку коледжу, що мають
окремий вхід-вихід, не згадуються в
цьому Законі, а тому їх можливо
приватизувати.

Згідно з ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 21.02.2011 по
справі про виселення, квартира є
державним житловим фондом та не
відноситься до об'єктів, що не
підлягають приватизації, а навпаки
відноситься до об'єктів приватизації.

Відповідач відмовляється виконати дії,
щодо передачі квартири у приватну
власність мешканцям, у зв'язку тим, що
не визнає факту переобладнання
приміщення в окрему квартиру, а
позивачі не можуть реалізувати своє
право на приватизацію займаного житла,
тому просять встановити факт
переобладнання приміщення АДРЕСА_1, у
якому проживають ОСОБА_3, ОСОБА_5 та
ОСОБА_4, з кімнати гуртожитку у квартиру
АДРЕСА_1.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 07 листопада 2013 року
позовні вимоги щодо зобов'язання
відповідача вчинити дії щодо передачі
квартири у приватну власність залишено
без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 25 лютого 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4,
ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просять
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в порядку,
установленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Звертаючись до суду, позивачі
зазначали, що відповідачем порушені їх
житлові права - права на приватизацію
житла, в якому вони проживають,
оскільки в правовстановлюючих
документах житлова площа, яку вони
займають, значиться як кімната у
гуртожитку, що перебуває на балансі
закладу Міністерства освіти, а тому
просили встановити факт
переобладнання приміщення АДРЕСА_1, у
якому позивачі проживають, з кімнати
гуртожитку у квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» (далі - Закон України)
суть приватизації державного
житлового фонду полягає у відчуженні
на користь громадян України, тобто у їх
власність, як квартир (будинків), кімнат
у квартирах та одноквартирних
будинках, де мешкають два і більше
наймачів, так і належних до них
господарських споруд і допоміжних
приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього
фонду, яка здійснюється уповноваженими
на це органами, створеними місцевою
державною адміністрацією та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд (ст. 8 цього Закону).

Частиною 2 статті 2 названого Закону
визначено перелік об'єктів, що не
підлягають приватизації.

Згідно абзацу 2 ст. 1 Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» цей Закон не
поширюється на громадян, які
проживають у гуртожитках, призначених
для тимчасового проживання у зв'язку з
навчанням, перенавчанням чи
підвищенням кваліфікації у навчальних
закладах та у зв'язку з роботою
(службою) за контрактом; осіб, які
мешкають у гуртожитку без законних
підстав (без офіційної реєстрації
місця проживання); громадян, які
проживають у спеціальних гуртожитках,
призначених для тимчасового
проживання осіб, які відбували
покарання у виді обмеження волі або
позбавлення волі і потребують
поліпшення житлових умов, або жила
площа яких тимчасово заселена, або
повернути колишнє жиле приміщення яким
немає можливості; а також на осіб, які
потребують медичної допомоги у зв'язку
із захворюванням на туберкульоз; на
осіб, які проживають у гуртожитках, що
мають статус соціальних на момент
набрання чинності цим Законом.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини і відповідні
правовідносини.

Згідно ордеру №17 від 11 грудня 1995 року
на житлову площу в студентському
гуртожитку (поверх для малосімейних
громадян) ОСОБА_5 разом із сім'єю набув
право на житлову площу в студентському
гуртожитку ( поверх для малосімейних) у
будинку АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відповідно до свідоцтва №1078 від 27.04.2000
року на право власності - в цілому
гуртожиток, який розташований у
АДРЕСА_1 належить Державі в особі
Верховної ради на праві державної
власності (а.с.17).

На даний момент гуртожиток перебуває
на балансі Запорізької державної
інженерної академії в особі
Запорізького гідроенергетичного
коледжу ЗДІА та є студентським.

Відповідно до висновку експерта за
результатами проведеної
будівельно-технічної експертизи №1914
приміщення АДРЕСА_1, по комплексу
приміщень є квартирою, проте за
мінімальною площею підсобних
приміщень квартири є невідповідність
із вимогами п. 2.27 ДБН В.2.2-15-2005 - по площі
ванної кімнати (а.с.115-124).

Проте, зі змісту листа-відповіді
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Запорізькій області №16-150/1 від 08.06.2012
року вбачається, що на даний час 4-й та
5-й поверхи гуртожитку по АДРЕСА_1
експлуатуються без прийняття в
експлуатацію згідно вимог чинного
законодавства, після реконструкції
проведеної у 1995 році (а.с.12).

В матеріалах справи відсутні належні
та допустимі докази того, що кімната
АДРЕСА_1 була прийнята в експлуатацію
як квартира в установленому законом
порядку.

Суд першої інстанції з дотриманням
вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно
оцінив надані сторонами докази,
виконав всі вимоги цивільного
судочинства, дослідивши питання
наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позову в обраний позивачами спосіб.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду першої
інстанції по їх оцінці та особистого
тлумачення апелянтами норм
матеріального та процесуального
закону.

З мотивів, викладених вище, колегія
судів приходить до висновку, що рішення
суду першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5
відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 25 лютого 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: