Справа № 2-363/11
Провадження № 22-ц/779/1087/2014
Головуючий у 1 інстанції Боднарук М.В.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Малєєва А.Ю.,
Фединяка В.Д.

секретаря Мельник О.В.

за участю: представників
ОСОБА_2- ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_5, яка
діяла в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського
районного суду від 05 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Снятинського районного суду
від 05 лютого 2014 року в позові ОСОБА_5,
яка діяла в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди - відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну, в якій посилається на
неналежну оцінку судом доказів у
справі, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та на
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Зазначає, що належність позивачу
житлового будинку та земельної ділянки
на праві особистої приватної власності
підтверджується Договором дарування
від 18.02.1998 року та Державним Актом на
право приватної власності на землю від
2004 року, довідками Потічківської
сільської ради та іншими документами.
Однак суд першої інстанції належним
чином не дослідив вказані документи.

Також апелянт зазначає, що суд
безпідставно взяв до уваги пояснення
посадових осіб, які складали акт від
11.04.2008 року та зафіксували знищення
дерев і винограду, а в подальшому
знищили технічну документацію щодо
Державного Акту про право власності на
землю на ім'я позивача ОСОБА_2

Ці ж посадові особи неправомірно
встановили межу ОСОБА_2 з суміжними
землекористувачами, внаслідок чого
було захоплено 0,01 га приватизованої
ним земельної ділянки, на якій росли
знищені насадження.

Крім цього, звертає увагу на те, що на
час розгляду справи судом він досяг
повноліття, однак суд в порушення ст. 121
ЦПК України продовжив розгляд справи,
ініційованої його законним
представником.

Рішення суду першої інстанції, апелянт
просив скасувати, а справу передати на
новий судовий розгляд в суд першої
інстанції.

В судовому засіданні представники
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 вимоги
апеляційної скарги підтримали та
просили її задовольнити. ОСОБА_5, яка на
час розгляду справи по суті була
законним представником ОСОБА_2 також
просила про скасування рішення суду.

Відповідач ОСОБА_6 доводи апеляційної
скарги не визнав. Рішення суду вважає
законним та обгрунтованим. ОСОБА_7,
будучи належно повідомленою про
розгляд справи, в судове засідання не
з'явилася.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
представників апелянта, пояснення
відповідача, дослідивши письмові
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у
квітні 2011 року ОСОБА_5, як законним
представником неповнолітнього на той
час ОСОБА_2 ініційовано звернення до
суду з цим позовом. Вимоги про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди позивач
обгрунтовувала неправомірним
знищенням відповідачами насаджень, які
росли на земельній ділянці ОСОБА_2 На
підтвердження факту знищення
насаджень, а саме: шести дерев, двох
кущів винограду, зняття металічної
сітки огорожі та пошкодження даху
будинку посилалася на акт
Потічківської сільської ради від 11.04.2008
року. Вимагала стягнення 34 970 грн.
матеріальної та 4 000 грн. моральної
шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_5, яка діяла в інтересах ОСОБА_2
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачами не доведено факт розміщення
спірних насаджень та пошкодженої
огорожі саме на земельній ділянці, що є
власністю ОСОБА_2, і тим самим не
доведено факт спричинення шкоди
відповідачами.

З таким висновком суду погоджується і
колегія суддів Апеляційного суду
Івано-Франківської області.

Виходячи з вимог ст. ст.10, 60 ЦПК кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Крім того, враховуючи вищезазначені
вимоги ст. 60 ЦПК та виходячи з принципу
змагальності незалежно від того,
доводить відповідач відсутність
фактів підстави позову чи ні, загальне
правило розподілу доказових обов'язків
залишається незмінним, і тягар
доказування не переходить від однієї
сторони до іншої, і підставу позову
повинен довести саме позивач.

Звертаючись до суду з позовом, як доказ
спричинення шкоди та знищення
насаджень, позивачі посилались на акт
складений посадовими особами
Потічківської сільської ради від 11.04.2008
року. Разом з тим, в засіданні суду
першої інстанції, представники
сільської ради, які складали вказаний
акт, ствердили, що факт знищення
насадження та пошкодження огорожі був
зафіксований ними зі слів позивача. У
вказаному акті відсутні будь які
посилання на дату вчинення
відповідачами неправомірних дій щодо
майна позивачів. Більше того, в акті
зазначено, що знищені насадження були
власністю ОСОБА_9, який був дідом
ОСОБА_5, хоч майнові претензії з цього
приводу були заявлені в інтересах
ОСОБА_2

З матеріалів справи вбачається, що
спори між цими ж сторонами з приводу
суміжного землекористування тривають
з 2008 року, за результатами їх розгляду
судами ухвалювалося кілька рішень.

Дана справа також розглядалася судами
неодноразово.

Скасовуючи рішення Снятинського
районного суду від 8.06.2012 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 26 липня 2012 року, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в своїй
ухвалі від 31 липня 2013 року, зокрема,
зазначив, що судами не встановлено межі
земельної ділянки, де були розташовані
спірні насадження та огорожа, а також
не з'ясовано, чи дійсно спірні
насадження знаходилися на земельній
ділянці позивача та були його
власністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Розглядаючи спір по суті, на підставі
наявних у справі доказів- документів,
що стосуються різних періодів у часі,
пояснень свідків, суд першої інстанції
прийшов до висновку про те, що
встановити на даний час на чиїй саме
земельній ділянці були розміщення
зрубані насадження неможливо.

З таким висновком погоджується і
колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Івано-Франківської області.

Так, з матеріалів справи також
вбачається, що вся технічна
документація по Державному акту про
право приватної власності на землю
виданого ОСОБА_2 відсутня, а сам
Державний акт у встановленому законом
порядку не зареєстрований. Сторонами
також не заперечується, та обставина,
що з приводу відсутності такої
технічної документації проводиться
відповідне розслідування, і на даний
час воно ще не завершене.

Крім цього, з висновку експертизи (№ 95
від 31.01.2011 року), що призначалася судом з
приводу цього ж суміжного
землекоритсування, однак у іншій
справі ( т. 2 а.с. 97) вбачається, що на час
проведення експертизи інформації щодо
координат точок окружної межі
державного акту на право власності на
землю ОСОБА_2 не було, а конфігурація
спільної (в даному випадку- спірної)
межі між господарствами по АДРЕСА_1 є
різною.

Зважаючи на зазначене, Потічківською
сільською радою під час розгляду
справи судом, на підставі карт села 80-х
років минулого століття встановлено
межу між господарствами сторін, про що
складено відповідні акти- від 29.05.2013
року та 7.11.2013 року.

Після відновлення межі у такий спосіб
Потічківською сільською радою
повідомлено, що зрубані дерева, сітка,
кущі винограду розташовані на
земельній ділянці ОСОБА_7 на відстані 50
см. від межових знаків.

За таких оставин суд, першої інстанції
обгрунтовано відмовив у задоволенні
позову.

Що ж до доводів апелянта про порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права, то слід
зазначити наступне.

Даний спір перебуває в суді з 2011 року.
Позов був заявлений в інтересах
неповнолітнього на той час ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 його законним
представником - ОСОБА_5

Повноліття ОСОБА_2 досяг ІНФОРМАЦІЯ_2
року, що стверджуєиться копією його
свідоцтва про народження ( а.с. 8).

Розгляд справи по-суті було розпочато
судом у вересні 2013 року. Інтереси
ОСОБА_2 в судовому засіданні
представляли три особи - сама законний
представник ОСОБА_5 та ОСОБА_3, ОСОБА_10
за відповідними документами, які
посвідчували це представництво.
Представники ОСОБА_2 в межах своїх
повноважень на той час, надавали
пояснення по суті справи та відповідні
докази, які досліджувалися судом.

Оскільки процесуально суд позбавлений
можливості самостійно замінити під-час
розгляду справи позивача, а сам ОСОБА_2
знаючи про розгляд справи, не заявив
суду про свою особисту участь у її
розгляді, як і не скористався іншими
процесуальними правами, що надані
позивачу (зокрема, залишити позов без
розгляду, або відмовитися від нього) та
зважаючи на тривалість провадження в
даній справі, суд першої інстанції не
мав правових підстав припинити розгляд
справи, застосувавши ст. 121 ЦПК України,
як на цьому на даний час нополягає
апелянт, оскільки вчинення таких
процесуальних діїй як залишення
позовної заяви без руху або її
повернення можливі лише до початку
розгляду справи по суті.

Крім цього, право на представництво
своїх інтересів в суді апеляційної
інстанції ОСОБА_2 надав тим же особам,
які були його представниками в суді
першої інстанції - ОСОБА_5 та ОСОБА_3, а
доводи його апеляційної скарги
повністю відповідають правовій
позиції його представників у суді
першої інстанції.

Крім цього, за змістом ст. 308, ч.3 ст. 309
ЦПК України не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань; порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку.

Суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи та дав їм
правильну правову оцінку. Апеляційна
скарга посилання на нові докази не
містить; підстав для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія судів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Снятинського районного суду
від 05 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
О.Є. Меленко

Судді:
А.Ю. Малєєв

В.Д. Фединяк