АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:
головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Шиманського В.Й.

при секретарі - Перевузнику
П.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 15 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду із позовом, на обґрунтування якого
зазначив, що 09 жовтня 2010 року він
позичив відповідачу 29500,00 доларів США
із строком повернення не пізніше 09
квітня 2011 року, про що був укладений
договір.

Відповідач не повернув борг, тому з
урахуванням зменшення позовних вимог
позивач просив стягнути із відповідача
на свою користь 19250,00 доларів США -
залишок неповерненої частини позики,
5018,11 доларів США - відсотки за
користування позикою, 1541,42 доларів США -
3% річних від простроченої суми боргу, 2
464 000,00 грн. - неустойка
передбачена п.4 договору позики, а також
просив стягнути понесені судові
витрати. (а.с.2-8, 25-32, 68)

Відповідач не заперечуючи укладення
договору, отримання за ним грошей та
заборгованість за позикою в сумі 19250
доларів США, заперечував застосування
штрафу 7000 грн. щоденно, застосування
облікової ставки НБ України для
розрахунку процентів за договором.
(а.с.54-55)

Рішенням Дарницького районного суду
міста Києва від 15 квітня 2014 року позов
задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 заборгованість за
договором позики в розмірі 19250,00
доларів США, що еквівалентно 249 807,25 грн.,
три відсотки річних в розмірі 21538,15 грн.,
судові витрати в розмірі 2713,45 грн., в
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено. (а.с.71, 74-76)

В апеляційній скарзі позивач посилався
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, тому просив рішення
суду скасувати і ухвалити нове про
задоволення позовних вимог повністю.
(а.с.80-84)

Скарга від відповідача на рішення суду
першої інстанції не надходила.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 підтримав скаргу і
просив її задовольнити, представник
відповідача ОСОБА_4 заперечував проти
скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в судове засідання не з`явилися, про
день та час розгляду справи були
повідомлені належним чином. (а.с.103-107)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305
ЦПК України колегія суддів визнала
повідомлення належним, а неявку такою,
що не перешкоджає апеляційному
розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, обговоривши
доводи скарги, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду, судова
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково
враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку саму суму коштів
(суму позики).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного
кодексу України, позикодавець має
право на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2010 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено
нотаріально посвідчений договір
позики, відповідно до умов якого
останній отримав у борг 29500,00 доларів
США та зобов'язався повернути вказані
кошти в строк не пізніше 09 квітня 2011
року.(а.с. 9, 44)

За умовами п. 1 Договору повернення
позики мало відбуватись наступним
чином: до 09 листопада 2010 року - 750
доларів США; до 09 грудня 2010 року - 750
доларів США; до 09 січня 2011 року - 750
доларів США; до 09 лютого 2011 року - 750
доларів США; до 09 березня 2011 року - 750
доларів США; до 09 квітня 2011 року - 25 750
доларів США.

Сторони не заперечували, що відповідач
повернув позивачу частину боргу в сумі
10 250 доларів США, а саме: 1500 доларів США -
07 грудня 2010 року; 3 000 доларів США - 25
березня 2011 року; 750 доларів США - 20
квітня 2011 року; 750 доларів США - 25 червня
2011 року; 2000 доларів США - 08 грудня 2011
року; 1 750 доларів США - 18 квітня 2012 року;
500 доларів США - 29 жовтня 2012 року, а разом
на суму 10 250 доларів США.(а.с. 10-13, 44)

Факт складання цього договору, його
підписання, вищенаведеного
прострочення погашення боргу та
остаточної заборгованості в розмірі 19
250,00 доларів США відповідач не
заперечував.

За п. 3 Договору передбачена
відповідальність позичальника при
простроченні повернення позики шляхом
звернення стягнення на кв. АДРЕСА_1, яка
є предметом укладеного сторонами і
нотаріально посвідченого 09 жовтня 2010
року іпотечного договору. Проте
звернення стягнення на іпотечне майно
та його відчуження в рахунок погашення
заборгованості за договором від 09
жовтня 2010 року не встановлено. (а.с. 41-42)

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
стягнення із відповідача на користь
позивача заборгованості за договором
позики в сумі 19 250 доларів США, що
становить в еквіваленті 249 807.25 грн.(19250
доларів США х 12.977 грн. курс долара США
відносно гривні встановлений НБ
України).

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині стягнення процентів за
користування позикою, суд першої
інстанції виходив з того, що укладеним
сторонами договором позики стягнення
процентів не передбачено.

Колегія суддів з цим висновком не
погодилась враховуючи наступне.

Договір позики як загальна договірна
конструкція є підставою для виникнення
правовідносин, учасниками яких є
будь-які фізичні або юридичні особи,
оскільки норми ЦК України не містять
жодного винятку як щодо суб'єктного
складу, так і щодо права на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, розмір яких і порядок одержання
встановлюється договором (частина
перша статті 1048 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти в
такій самій сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку,
встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК
України). Якщо інше не встановлено
договором або законом (наприклад, якщо
договір позики відповідає ознакам
безпроцентного договору), позикодавець
має право на одержання ще і процентів
від суми позики. У разі коли договором
не встановлено їх розмір, розмір
процентів визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України (ст. 1048 ЦК України).

Відповідна правова позиція міститься і
в постановах Верховного Суду України
від 26 грудня 2011 року № 6-85цс11 від 18 липня
2012 року N 6-79цс12.

Оскільки сума позики за договором від 09
жовтня 2010 року складала 29 500 доларів
США, що значно перевищує
п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, то підстав вважати
зазначений договір безпроцентним
немає.

Облікова ставка Національного банку
України - один із монетарних
інструментів, за допомогою якого
Національний банк України встановлює
для банків та інших суб'єктів
грошово-кредитного ринку орієнтир щодо
вартості залучених та розміщених
грошових коштів (ст. 1 Закону України
«Про Національний банк України»).

При цьому, чинне законодавство не
містить заборони визначення розміру
процентів за користування позикою, яка
була надана в іноземній валюті, зокрема
в доларах США, таким, що дорівнює
розміру облікової ставки, встановленої
Національним банком України.

З цих підстав колегія суддів відхилила
відповідні доводи представника
відповідача.

За таких обставин підлягають стягненню
із відповідача на користь позивача
проценти за користування позикою в
сумі 5018.11 доларів США, що в еквіваленті
складає 65120.01 грн.(5018.11 доларів США х 12.977
грн. курс долара США відносно гривні).

Вказана заборгованість складається з
наступного:

- 29500 доларів США заборгованості за
період з 09.10.2010 року до 06.12.2010 року х 7.75% :
365 х 59 днів прострочення = 369.56 доларів
США;

- 28000 доларів США заборгованості за
період з 07.12.2010 року до 24.03.2011 року х 7.75% :
365 х 108 днів прострочення = 642.08 доларів
США;

- 25000 доларів США заборгованості за
період з 25.03.2011 року до 19.04.2011 року х 7.75% :
365 х 26 днів прострочення = 138.01 доларів
США;

- 24250 доларів США заборгованості за
період з 20.04.2011 року до 24.06.2011 року х 7.75% :
365 х 66 днів прострочення = 339.83 доларів
США;

- 23500 доларів США заборгованості за
період з 25.06.2011 року до 07.12.2011 року х 7.75% :
365 х 166 днів прострочення = 828.29 доларів
США;

- 21500 доларів США заборгованості за
період з 08.12.2011 року до 22.03.2012 року х 7.75% :
365 х 106 днів прострочення = 483.90 доларів
США;

- 21500 доларів США заборгованості за
період з 23.03.2012 року до 17.04.2012 року х 7.50% :
365 х 26 днів прострочення = 114.86 доларів
США;

- 19750 доларів США заборгованості за
період з 18.04.2012 року до 28.10.2012 року х 7.50% :
365 х 194 днів прострочення = 787.29 доларів
США;

- 19250 доларів США заборгованості за
період з 29.10.2012 року до 09.06.2013 року х 7.50% :
365 х 224 днів прострочення = 886.03 доларів
США;

- 19250 доларів США заборгованості за
період з 10.06.2013 року до 12.08.2013 року х 7% : 365
х 64 днів прострочення = 236.27 доларів США;

- 19250 доларів США заборгованості за
період з 13.08.2013 року до 07.10.2013 року х 6.50% :
365 х 56 днів прострочення = 191.97 доларів
США.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу, тобто суму боргу, а також 3 %
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом.

Проценти річних, про які йдеться у
частині другій статті 625 ЦК України,
необхідно відрізняти від процентів за
користування чужими коштами,
передбачених статтею 536 названого
Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання і одночасно
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора, тобто
зобов'язанням сплатити кошти, тоді як
проценти, зазначені у статті 536 ЦК
України, - це плата за користування
чужими коштами.

Тому, зокрема, якщо в законі або в
укладеному сторонами договорі
передбачено розмір процентів за
користування чужими коштами (стаття 536
ЦК України), то це не позбавляє
кредитора права звернутися до боржника
з позовом про стягнення як зазначених
процентів, так і трьох процентів річних
(якщо інший їх розмір не передбачено
договором або Законом) - за наявності
порушення боржником грошового
зобов'язання.

Судом встановлено і відповідач не
заперечував порушення строків
погашення заборгованості за договором
позики.

Тому висновок районного суду про
підставність заявлених вимог про
стягнення із відповідача на користь
позивача 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625
ЦК України колегія суддів визнала
обґрунтованим.

Проте ухваливши рішення про стягнення
21538.15 грн. 3% річних, суд першої інстанції
всупереч ст. 214 ЦПК України не навів
розрахунків такої суми і останню
визначив помилково. З такою сумою
апелянт не погодився, зазначив, що вона
є завищеною, доводи апелянта колегія
суддів визнала обґрунтованими.

Змінюючи в цій частині судове рішення
колегія суддів виходила з того, що за
змістом вищенаведених вимог
законодавства, 3% річних мають
нараховуватись від простроченої суми,
що виглядає наступним чином:

- 750 доларів США заборгованості з 24.11.2010
року по 07.12.2010 року х 3% : 365 х 13 днів
прострочення = 0.80 доларів США;

- 750 доларів США заборгованості з 24.01.2011
року по 24.02.2011 року х 3% : 365 х 31 днів
прострочення = 1.91 доларів США;

- 1500 доларів США заборгованості з 25.02.2011
року по 24.03.2011 року х 3% : 365 х 28 днів
прострочення = 3.45 доларів США;

- 2250 доларів США заборгованості з 25.03.2011
року по 25.03.2011 року х 3% : 365 х 1 день
прострочення = 0.18 доларів США;

- 24250 доларів США заборгованості з 24.04.2011
року по 25.06.2011 року х 3% : 365 х 62 днів
прострочення = 123.58 доларів США;

- 23500 доларів США заборгованості з 25.06.2011
року по 08.12.2011 року х 3% : 365 х 166 днів
прострочення = 320.63 доларів США;

- 21500 доларів США заборгованості з 08.12.2011
року по 18.04.2012 року х 3% : 365 х 132 днів
прострочення = 233.26 доларів США;

- 19750 доларів США заборгованості з 18.04.2012
року по 29.10.2012 року х 3% : 365 х 194 днів
прострочення = 314.92 доларів США;

- 19250 доларів США заборгованості з 29.10.2012
року по 07.10.2013 року х 3% : 365 х 343 днів
прострочення = 542.69 доларів США;

Таким чином із відповідача на користь
позивача має бути стягнуто 1541.42 долари
США, що складає в еквіваленті 20 003.01 грн.
3% річних від простроченої суми.

Колегія суддів визнала помилковим
висновок районного суду про те, що
неустойка не може визначатись у
твердій грошовій сумі за домовленістю
сторін, оскільки такий висновок
суперечить положенням ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК
України.

Так, свобода договору є однією із
загальних засад цивільного
законодавства (пункт 3 частини першої
статті 3 цього Кодексу)

Згідно ст.ст. 627, 628 ЦК України,
сторони вільні в укладенні договору,
визначені його умов; зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін і погоджені ним та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства; договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору та може бути укладений у
будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом.

Доводи відповідача, що штраф(пеня) не
можуть бути визначені договором у
грошовій сумі, оскільки мають
нараховуватись виключно у відсотках із
посиланням на правові позиції
викладені у постанові Верховного Суду
України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12
колегія суддів відхилила, оскільки
такого висновку вищевказана постанова
не містить.

За змістом положень ч. 2 ст. 625 ЦК
України, сплата трьох процентів річних
від простроченої суми (якщо інший їх
розмір не встановлений договором або
законом), так само як й інфляційні
нарахування, не мають характеру
штрафних санкцій і є способом захисту
майнового права та інтересу кредитора
шляхом отримання від боржника
компенсації (плати) за користування ним
коштами, належними до сплати
кредиторові.

Поряд з цим, неустойка (штраф, пеня), за
визначенням ст.ст. 546, 549 ЦК України, - це
вид забезпечення виконання грошового
зобов'язання і обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожний день прострочення виконання.

Застосування виду неустойки - штрафу до
грошового зобов'язання законом не
передбачено, що, втім з огляду на
положення п. 3 ч. 1 ст. 3, ч.ч. 1, 2 ст. 551,
ст.ст. 627, 628 ЦК України, не виключає
можливості його встановлення в
укладеному сторонами договорі позики
як самостійний захід відповідальності,
або як такий, що застосовується поряд з
пенею.

Аналізуючи питання можливості
стягнення 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625
ЦК України і неустойки (штрафу, пені),
визначеної ст.ст. 546, 549, 551 ЦК України і п.
4 укладеного сторонами і нотаріально
посвідченого договору позики від 09
жовтня 2010 року, колегія суддів дійшла
висновку, що в останньому випадку не
йдеться про притягнення до
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення двічі, тому що
відповідальність настає лише один раз -
у вигляді сплати неустойки, яка включає
у себе і пеню, і штраф як лише форми її
сплати.

При цьому, у разі встановлення в
договорі різних видів
цивільно-правової відповідальності за
різні порушення його умов одночасне
застосування таких заходів
відповідальності не свідчить про
недотримання положень, закріплених у
ст. 61 Конституції України щодо заборони
подвійної цивільно-правової
відповідальності за одне й те саме
порушення (постанова судових палат у
цивільних та у господарських справах
Верховного Суду України від 6 листопада
2013 р. у справі N 6-116цс13).

За п. 4 вищевказаного Договору позики
від 09 жовтня 2010 року, за прострочення
виконання своїх зобов'язань
Позичальник повинен сплатити на
користь Позикодавця штраф (пеню) в
розмірі 7 000,00 грн. за кожен день
прострочення.

Строк остаточного виконання
відповідачем зобов'язання настав 09
квітня 2011 року, позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом 15 жовтня 2013
року, проте доказів остаточного
виконання грошового зобов'язання та
повернення грошей відповідач не надав,
не встановлено таких і в судовому
засіданні.

28 вересня 2012 року сторони письмово
погодили не застосування штрафних
санкції до 20 жовтня 2012 року.(а.с. 12)

Позичальник не оспорював умов договору
позики від 09 жовтня 2010 року з підстав їх
недійсності, підстав визнання положень
цього договору нікчемними не
встановлено.

Позивачем розраховано 2 464 000 грн.
неустойки на підставі п. 4
вищевказаного Договору за період з 20
жовтня 2012 року до 07 жовтня 2013 року, а
саме за 352 дні, тобто у межах
встановленого ст. 258 ЦК України річного
строку стягнення неустойки(а.с. 31, 68).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК
України, розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. За змістом вказаної
норми, зменшення розміру неустойки - це
право суду. Суд може прийняти рішення
про зменшення розміру неустойки як за
власною ініціативою, так і за
клопотанням відповідача.

Іншого законодавчого врегулювання
питання щодо встановлення
справедливого розміру неустойки за
прострочення виконання позичальниками
- фізичними особами грошових
зобов'язань у відносинах споживчого
кредитування, у т.ч. на виконання
рішення Конституційного суду України
від 11 липня 2013 року по справі N 7-рп/2013, на
час розгляду справи судом, не
встановлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
зменшення розміру визначеної
позивачем неустойки, що підлягає
стягненню, враховуючи при цьому,
зокрема, занадто високий її розмір,
порівняно зі збитками позивача, яких
останній зазнав від прострочення
виконання зобов'язання, ступінь
виконання зобов'язання боржником, не
лише майнові, але і інші інтереси
сторін, які заслуговують на увагу та
визначила її в розмірі 50 000 грн.

При цьому колегія суддів зважила на
захист майнового права та інтересу
кредитора суми боргу в доларах США із
визначенням еквіваленту у гривні, чим
враховано інфляційні ризики,
стягненням із відповідача процентів та
3% річних за користування позикою та
відсутність інших об'єктивних даних
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання.

За довідкою адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС України у м. Києві
відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за
адресою АДРЕСА_1, даних щодо зміни ним
місця реєстрації справі немає, тому
підлягає зміні резолютивна частина
рішення районного суду із зазначенням
адреси реєстрації відповідача.(а.с. 35)

На підставі ст. 88 ЦПК України із
відповідача на користь позивача має
бути стягнуто 3441 грн. судового збору
сплата якого підтверджується
квитанцією.(а.с.1, 79)

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 314 ЦПК
України рішення районного суду в
частині відмови в задоволенні вимог
про стягнення процентів за
користування позикою, неустойки
підлягає скасуванню, в частині
стягнення 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625
ЦК України, судового збору, визначення
загальної суми стягнення в розмірі
274058,85 грн. та зазначення адреси
боржника - зміні, із ухваленням нового
рішення по суті заявлених вимог.
Відмовивши в решті позовних вимог, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, тому в цій
частині оскаржуване рішення підлягає
залишенню без змін.

Інші доводи апелянта не спростовують
вищевказаних висновків суду, тому
колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч.
1 ст. 309 , ч. 2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 15 квітня 2014 рокув
частині відмови в задоволенні вимог
про стягнення процентів за
користування позикою, неустойки -
скасувати і ухвалити в цій частині нове
рішення, в частині стягнення 3% річних
на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України,
визначення загальної суми стягнення в
розмірі 274058,85 грн., судового збору,
зазначення адреси божника - змінити, у
зв'язку з чим резолютивну частину
рішення викласти в наступній редакції.

Позовні вимоги ОСОБА_1, і.н. НОМЕР_1
задовольнити частково, стягнути на
його користь із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
і.н. НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою
АДРЕСА_1:

- 19250 доларів США, що становить в
еквіваленті 249 807 (двісті сорок дев'ять
тисяч вісімсот сім) грн. 25 коп. залишку
неповерненої частини позики;

- 5018.11 доларів США, що становить в
еквіваленті 65 120 (шістдесят п'ять тисяч
сто двадцять) грн. 01 коп. процентів;

- 20 003 (двадцять тисяч три) грн. 01 коп. 3%
річних на підставі ст. 625 ЦПК України;

- 50 000(п'ятдесят тисяч) грн. штрафу (пені)
за прострочення виконання
зобов'язання;

- 3441(три тисячі чотириста сорок одна)
грн. судового збору за розгляд справи
районним судом, а всього стягнути 388
371(триста вісімдесят вісім тисяч триста
сімдесят одна) грн.. 27 коп.

В іншій частині рішення Дарницького
районного суду міста Києва від 15 квітня
2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно
з моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста
Києва:
Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

В.Й.Шиманський

Справа № 22-ц/796/7671/2014

Головуючий у першій інстанції
-ЦимбалІ.К.

Доповідач Левенець Б.Б.