АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4225/14 Справа № 2-814/11
Головуючий у 1 й інстанції -
Решетнік М.О. Доповідач - Прозорова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року

26 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного

суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Каратаєвої Л.О.,
Козлова С.П.,

при секретарі: Панченко Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня
2013 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод
в користуванні та визначення порядку
користування житлом; за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради, Житлово-будівельного кооперативу
№420, комунального підприємства
"Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації" (третя особа
- Сьома Дніпропетровська державна
нотаріальна контора) про скасування
рішення виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності, визнання права власності, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні та визначення
порядку користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2
посилався на те, що він є власником
квартири будинку АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право власності від
01.08.2003 року, відповідачка, яка є його
дочкою, зареєстрована у вказаній
квартирі і проживає в ній як член сім'ї.

Враховуючи, що ОСОБА_3 робить неможливе
спільне проживання, ОСОБА_2 просив суд
усунути перешкоди в користуванні
квартирою АДРЕСА_1, шляхом вселення
його, зобов'язати ОСОБА_3 надати йому
комплект ключів від спірною квартири,
визначити порядок користування
квартирою виділивши в користування
ОСОБА_3 житлову кімнату №6 площею 17
кв.м. та приміщення АДРЕСА_1-шкаф,
залишити в загальному користуванні:
туалет №8, ванну кімнату №10, кухню №9.

ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_2 не
визнала та звернулася до суду із
зустрічним позовом про скасування
рішення виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності, визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3
посилалася на те, що ухвалою
Бабушкінського райсуду м.
Дніпропетровська від 23.03.2001 року було
затверджено мирову угоду, укладену між
позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які є
батьками, відповідно якої було
поділено спільне майно подружжя, в тому
числі спірну квартиру, яка перейшла у
власність ОСОБА_4 - її матері.

Після смерті матері вона є єдиним
спадкоємцем.

Вважаючи, що ОСОБА_2 обманним шляхом
оформив свідоцтво про право власності
на спірну квартиру, ОСОБА_3 просила суд
визнати за нею право власності на
спірну квартиру в порядку спадкування
за законом, скасувати рішення
виконавчого комітету
Дніпропетровської міськради №1971 від
17.03.2003 року про оформлення прав
власності на квартири житлового
будинку за адресою:
АДРЕСА_1, визнати недійсним свідоцтво
про вправо власності на спірну
квартиру, що було видане ОСОБА_2,
зобов'язати відповідача передати їй
всі правовстановлюючі документи на
квартиру (а.с.17-19, т.2).

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня
2013 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні та визначення порядку
користування житлом - відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, виконкому Дніпропетровської
міськради, ЖБК-420, КП "Дніпропетровське
МБТІ", третя особа: 7-а Дніпропетровська
держнотконтора про скасування рішення
виконкому Дніпропетровської
міськради, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
визнання права власності - задоволені.

Суд скасував рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міськради
№1971 від 17.07.2003 року в частині
оформлення права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

Суд визнав недійсним свідоцтво про
право власності на нерухоме майно за
№079764, серія САА, на квартиру АДРЕСА_1,
видане на ім'я ОСОБА_2 01.08.2003 року
виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської Ради та
скасував запис у Єдиному державному
реєстрі про власника квартири АДРЕСА_1 -
ОСОБА_2.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на
квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом (а.с.130-131, т.2).

З таким рішенням не погодився ОСОБА_2 і
звернувся з апеляційною скаргою, в який
ставить питання про скасування рішення
суду та постанову нового рішення про
задоволення його позовних вимог, та
відмову у задоволенні зустрічних
позовних вимог, посилаючись на те, що
судом порушені норми матеріального та
процесуального законодавства.

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скаргу
необхідно задовольнити частково, а
рішення суду - скасувати та постановити
нове рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4
є батьками ОСОБА_3.

В 1992 році було створено ЖБК-420 для
реконструкції та будівництва будинку
АДРЕСА_1, членом якого був ОСОБА_2

23.03.2001 року ухвалою Бабушкінського
райсуду м. Дніпропетровська було
затверджено мирову угоду про розподіл
майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.1-2,
т.2).

На підставі вказаної мирової угоди
ОСОБА_4 перейшла у власність
трьохкімнатна квартира 3 (пайовий
внесок) в житлово-будівельному
кооперативі ЖБК-420 будинку АДРЕСА_1
вартістю 178300 грн., та інше майно набуте
подружжям за час шлюбу.

Перелічене в ухвалі майно (матеріальні
і грошові кошти) стало роздільною
власністю подружжя ОСОБА_4 з моменту
підписання обома сторонами мирової
угоди про розділ майна.

За вказаною ухвалою ОСОБА_2 був
зобов'язаний передати ОСОБА_4, або ж її
представнику ОСОБА_3, тобто
відповідачці у даній справі,
правовстановлюючі документи на
квартиру АДРЕСА_1 (в ЖБК-420), а саме:

- списки мешканців будинку
АДРЕСА_1, затверджені
Дніпропетровським міськвиконкомом;

- ордер №93 серії 4 від 15.11.1994 року
про надання ОСОБА_2 трьохкімнатної
квартири АДРЕСА_1, виданий Кіровським
райвиконкомом м. Дніпропетровська.

Також позивач ОСОБА_2 був зобов'язаний
до 01 травня 2001 року добровільно і
самостійно виписатися зі складу осіб,
які проживають у спірній квартирі.

13.07.2001 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 був
розірваний за рішенням Бабушкінського
райсуду м. Дніпропетровська.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла.

Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та
сілі сім'ю, шлюб вважається розірваним
з моменту реєстрації в органах РАГСу.

З матеріалів справи вбачається, що
реєстрація розірвання шлюбу між
подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_4 в органах
РАГСу не відбулась. Жоден з подружжя не
звертався до відповідного органу с
заявою про реєстрацію розірвання
шлюбу.

Тобто на час смерті ОСОБА_4 (жовтень 2001
року) подружжя фактично все ще
перебували у шлюбі (т.1, а.с.87, 234).

Після смерті ОСОБА_4, її дочка - ОСОБА_3
протягом визначеного законодавством
шестимісячного строку звернулася до
Сьомої Дніпропетровської
держнотконтори із заявою про прийняття
спадщини. На підставі цієї заяви було
заведено відповідну спадкову справу
№874/2001 (а.с.38,39,54,55 т.1).

ОСОБА_2 вчинив дії які свідчать про
фактичне прийняття спадщини, що
відкрилась після смерті ОСОБА_4, а саме:
не припиняв членство в ЖБК №420;
добровільно продовжував виконувати
усі обов'язки члена кооперативу;
сплачував пайові внески та ніс інші
затрати по утриманню квартири АДРЕСА_1;
сумлінно виконував умови договору №2п
від 10.06.2001року (т.1, а.с.117; т.2 а.с.168,169,170).

Після смерті ОСОБА_4 державна
нотаріальна контора не видала ОСОБА_3
свідоцтво про право власності на
спірну квартиру на підставі мирової
угоди, оскільки право власності на
спірну квартиру ні за кім із подружжя
зареєстроване не було. Тобто спірна
квартира не входила до спадкової маси.

ОСОБА_3 не надала доказів неможливості
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину з інших
підстав.

Відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно тексту мирової угоди, яка були
затверджена ухвалою Бабушкніського
районного суду м. Дніпропетровська, до
особистої власності ОСОБА_4 перейшов
пайовий внесок за спірну квартиру. При
цьому жодного посилання на те, що
пайовий внесок, станом на березень 2001
року, сплачено в повному обсязі (100%),
немає (т.1, а.с.а.с.20, 11.7).

Згідно довідки ЖБК № 420 за №42 від 28.05.2004
року станом на 23.03.2001 року (дати
укладення мирової угоди) пай до ЖБК №420
в повному обсязі виплачено не було (т.1,
а.с.117).

Матеріали справи не містять належних
доказів про те, що ОСОБА_4 після мирової
угоди вносила до ЖБК ЖБК-420 пайові
внески за спірну кооперативну
квартиру.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що саме ОСОБА_2 з боку
користувачів квартири АДРЕСА_1
підписав 10.06.2001 року договір на пайове
інвестування в будівництво та
реконструкцію будинку ЖБК (т.1,
а.с.88,241-242, т.2, а.с.169,170).

Згідно п.11 абз.2 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 24.06.1983 року
"Про спадкування" із змінами та
доповненнями, у разі, якщо до дня смерті
(після 1 липня 1990 року) члена ЖБК не були
внесені повністю пайові внески, то
спадщина відкривається не на квартиру,
а на пай спадкодавця.

Суд не звернув увагу на те, що
спадкуванню підлягає майно, яке на день
смерті ОСОБА_4 належало на праві
власності (часткової власності).

Спірна квартира, в якій на момент
смерті проживав спадкодавець, не була
власністю ОСОБА_4, а тому предметом
спадкування є пайові внески, а не
квартира.

Станом лише на 2003 рік пайові внески по
квартирі виплачені повністю.

В суді ОСОБА_3 не заперечувала, що саме
ОСОБА_2, який офіційно значився членом
ЖБК, протягом майже двох років після
смерті ОСОБА_4 (2002-2003 р.р.)
сплачував пайові внески на суму 73500
грн. (т.1, а.с. 117, т.2, а.с.9-13, 168,169,170).

Статтями 15, 17 Закону України від 7
лютого 1991 року № 697-XII "Про власність",
який діяв на час виникнення спірних
правовідносин між сторонами
передбачено, що член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж,
іншу будівлю або приміщення, надані
йому в користування, набуває права
власності на це майно.

Пунктом 8.1 Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно, затвердженого Наказом
Міністерства юстиції №7/5 від 07.02.2002
року, яке діяло на момент виникнення
спірних правовідносин, оформлення
права власності члену
житлово-будівельного кооперативу, який
повністю вніс свій пайовий внесок,
проводиться за його заявою з видачею
свідоцтва про право власності органами
місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що спірна квартира
належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва
про права власності, отриманого ним
01.08.2003 року, виданого виконавчим
комітетом Дніпропетровської міськради
(а.с.5, т.1).

Підставою для видачі вказаного
свідоцтва було рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міськради
№1971 від 17.03.2003 року про оформлення
права власності на квартири житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24, т.1).

Також встановлено, що ЖБК-420 видав
ОСОБА_2 довідку для винесення
відповідного рішення міськвиконкому
про визнання права власності на ім'я
позивача у зв'язку з тим, що він
офіційно не був виключений з членів
ЖБК-420 і повністю виплатив пайовий
внесок.

На підставі викладеного, з урахуванням
того, що цивільна правоздатність
фізичної особи припиняється у момент
її смерті, а визнати право власності на
майно за померлою особою неможливо, а
також з урахуванням того, що до
особистої власності ОСОБА_4
перейшов тільки пайовий внесок за
спірну квартиру, колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції дійшов до
помилкового висновку про те, що після
підписання мирової угоди від 23.03.2001
року, ОСОБА_4 перейшло право власності
на спірну квартиру і вважає за
необхідне рішення суду у вказаної
частині скасувати, та постановити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 про скасування
рішення виконкому Дніпропетровської
міськради, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
визнання права власності.

Однак, це не перешкоджає ОСОБА_3
заявляти вимоги про захист свого права
на спадкове майно матері (пайовой
внесок) відповідно до положень ст. 1280 ЦК
України, а саме - сплати грошової
компенсації. Частиною 1 ст. 319
Цивільного кодексу України
встановлено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були пов'язані
з позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 Цивільного
кодексу України та ст. 150 Житлового
кодексу України, якими передбачено
право власника використовувати житло
для власного приживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Згідно ст. 155 ЖК України, жилі будинки
(квартири), що є в приватній власності
громадян, не може бути в них вилучено,
власника не може бути позбавлено права
користування жилим будинком
(квартирою), крім випадків,
установлених законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), яки
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що належить йому,
користуються жилими приміщеннями
нарівні з власником будинку (квартири).

Виходячи зі змісту ст. 17 Закону України
"Про власність" та ст. 358 ЦК України
встановлення порядку користування
жилим будинком та врахування цього
порядку судом за наявності спору може
мати місце лише у випадку, коли цей спір
виник між власниками будинку, який
належить їм на праві спільної
власності.

Але, приймаючи до уваги, що з такими
позовними вимогами звернувся власник
спірної квартири - ОСОБА_2, а ОСОБА_3 є
членом сім'ї власника квартири, іншого
житла не має, перешкоджає власнику
користуватися та володіти квартирою,
між ними виник спір щодо користування
квартирою, колегія суддів вважає, що
позовні вимоги про визначення порядку
користування жилим приміщенням та
усунення перешкод в користуванні
підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів
вважає за необхідне рішення суду
першої інстанції у частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визначення порядку користування жилим
приміщенням та усунення перешкод в
користуванні - скасувати, та
постановити нове рішення, яким усунути
перешкоди в користуванні квартирою
АДРЕСА_1 будинку АДРЕСА_1 шляхом
вселення ОСОБА_2 у вказану квартиру,
зобов'язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_2
комплект ключів від квартири та
визначити порядок користування
квартирою, виділивши ОСОБА_3 для
проживання житлову кімнату №6 площею 17
кв.м., а ОСОБА_2 - кімнату №4, площею 22,8
кв.м. та кімнату №7, площею 27,6 кв.м.
Кухню, площею 12,1 кв.м. (№9), коридор,
площею12 кв.м. (№2), умивальник-ванну
кімнату, площею 2,8 кв.м. (10), туалетну
кімнату, площею 0,8 кв.м.(№8), шафу, площею
0,9 кв.м. (АДРЕСА_1) - залишити в спільному
користуванні сторін. В частині
позовних вимог ОСОБА_2 про залишення
шафи, площею 0,9 кв.м. (АДРЕСА_1) в його
особливому користуванні - відмовити,
задовольнивши частково апеляційну
скаргу.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303,307,309,315,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2013
року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні та
визначення порядку користування
житлом - задовольнити частково.

Усунути перешкоди в користуванні
квартирою АДРЕСА_1 будинку АДРЕСА_1
шляхом вселення ОСОБА_2 у вказану
квартиру.

Зобов'язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_2
комплект ключів від квартири
АДРЕСА_1.Визначити порядок
користування квартирою, виділивши
ОСОБА_3 для проживання житлову кімнату
№6 площею 17 кв.м., а ОСОБА_2 - кімнату №4,
площею 22,8 кв.м. та кімнату №7, площею 27,6
кв.м.

Кухню, площею 12,1 кв.м. (№9), коридор,
площею12 кв.м. (№2), умивальник-ванну
кімнату, площею 2,8 кв.м. (10), туалетну
кімнату, площею 0,8 кв.м.(№8), шафу, площею
0,9 кв.м. (АДРЕСА_1) - залишити в спільному
користуванні сторін.

В частині позовних вимог ОСОБА_2 про
залишення шафи, площею 0,9 кв.м. (АДРЕСА_1)
в його особливому користуванні -
відмовити.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні
зустрічних позовних вимог до ОСОБА_2
про скасування рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради, визнання недійсним свідоцтва про
право власності, визнання права
власності.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та протягом двадцяти днів
може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Судді: