Справа № 459/1414/13
Головуючий у 1 інстанції: Жураковський
Провадження № 22-ц/783/1613/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді -
Копняк С.М.

суддів -
Мацея М.М, Монастирецького Д.І.

секретар -
Олексів О.А.

з участю представника відповідача -
Паска А.Б.

позивача -
ОСОБА_4

представника позивача -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою Державного
підприємства «Львіввугілля» на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 04
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, завданої професійним
захворюванням, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 04
листопада 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Державного
підприємства «Львіввугілля» в користь
ОСОБА_4 10 000 грн. 00 коп. заподіяної
моральної шкоди та в дохід держави 229
грн. 40 коп. - судового збору.

В задоволенні решти позовних
вимог - відмовлено.

Рішення суду оскаржило Державне
підприємство «Львіввугілля»

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду винесено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, які є підставою для його
скасування.

На думку апелянта, стягуючи з ДП
«Львіввугілля» 10 000 грн. 00 коп.
моральної на користь позивача, суд
виходив з того, що останньому нібито
завдано глибокі моральні страждання
внаслідок професійного захворювання,
він має стійкі розлади функцій
організму, які призводять до обмеження
життєдіяльності. Однак, жодних доказів
в підтвердження зазначених фактів
ОСОБА_4 не надав, а суд не здобув.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим,
що задовольняючи позовні вимоги
частково, суд не взяв до уваги приписи
ст.12 ЗУ «Про охорону праці», та п.п.1-1.4
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27.03.1992 року №6 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» (зі
змінами). Покликається апелянт в
апеляційній скарзі й на «Правила
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом
шкоди,заподіяної працівникові
ушкодженням здоров»я, пов»язаним з
виконанням ним трудових обов»язків»,
що діяли на час спірних правовідносин,
згідно яких право на отримання
потерпілим виплат на відшкодування
шкоди настає з дня встановлення йому
МСЕК стійкої втрати працездатності.

На час встановлення позивачу вперше
стійкої працездатності існував
граничний розмір відшкодування шкоди в
розмірі 2550 грн. 00 коп.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_4 не
звертався до суду з клопотанням про
поновлення терміну. Вважає, що суд
повинен керуватися рішенням
Конституційного Суду України,
постановою Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року
№4, КЗпПУ, а також «Правилами
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом
шкоди,заподіяної працівникові
ушкодженням здоров»я, пов»язаним з
виконанням ним трудових обов»язків» №
472, а відтак, відмовити у задоволенні
позову.

Просить рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 04
листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_4 повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача Паски А.Б. в
підтримання мотивів викладених в
апеляційній скарзі, пояснення позивача
ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 в
заперечення мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, перевіривши
матеріали справи, межі і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
погоджується з правильністю висновків
суду першої інстанції, оскільки вони
зроблені на підставі правильного
встановлення існуючих правовідносин
між сторонами, а доводи апеляційної
скарги правильності оскаржуваного
рішення не спростовують. До такого
висновку колегія суддів дійшла з
врахуванням наступних обставин.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення в повній мірі відповідає даним
вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
з 1972 по 1974 роки, позивач працював на
шахті «№ 8 «Великомостівська», в період
з 1975 по 2001 роки на шахті №3
«Великомостівська» - в шкідливих
умовах праці, що стверджується копією
трудової книжки виданою на ім'я ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач внаслідок
погіршення стану здоров'я після роботи
на шахті неодноразово звертався за
отриманням медичної допомоги до
медичних закладів.

Частиною 2 статті 153 КЗпПУ
стверджується, що забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Відповідно до медичного
висновку, виданого профпатологічним
відділенням Львівської обласної
клінічної лікарні підставою для
встановлення профзахворювання
позивачу є тривалий пиловий підземний
стаж з перевищенням рівнів
запиленості.

На підставі ст.237-1 КЗпП
України, відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

З Акту розслідування
професійного захворювання від 06.03.2001
року вбачається, що професійне
захворювання виникло у позивача
внаслідок роботи в шкідливих умовах
праці при запиленості повітря робочої
зони вугільним породним шахтним пилом
з перевищенням ГКД та важкій фізичній
праці.

На підставі довідки
Львівського обласного центру МСЕК №3
від 28.03.2001 р. №006397, позивачу встановлено
ІІІ групу інвалідності та 50 % втрати
працездатності у зв'язку із
профзахворювання, які були встановлені
безтерміново 16.03.2004 р.

Пунктом 11 Постанови пленуму
Верховного Суду України №6 від 27.03.1997
року «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» передбачено, що
право на отримання потерпілим
страхових виплат настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
працездатності.

Окрім того, п.13 Постанови
Пленуму Верховного суду №4 від 31.03.1995
року "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" встановлено, що відповідно до
ст.237-1 КЗпП України (яка набрала
чинності 13.01.2000 р.) за наявності
порушення права працівника у сфері
трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Під моральною шкодою, згідно з п.3
згаданої Постанови Пленуму Верховного
Суду України, слід розуміти: втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Також, на підставі ч.1 п.9
вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ,
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає
залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав
позивач, характеру немайнових втрат
(їх тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан
здоров'я потерпілого, тяжкість
вимушених змін у його життєвих і
виробничих стосунках, ступінь
зниження престижу, ділової репутації,
час та зусилля, необхідні для
відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною
ініціативою чи за зверненням
потерпілого-спростування інформації
редакцією засобу масової
інформації.При цьому суд має виходити
із засад розумності, виваженості та
справедливості.

Відповідно до змісту ст.23 ЦК
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку
з каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку
з протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку
із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Згідно ч.2 п. 4.1 мотивувальної частини
рішення Конституційного суду України
№ 1-рп/2004 від 27.01.2004 р., ушкодження
здоров'я заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
працездатності спричиняють йому
моральні та фізичні страждання.

З досліджених матеріалів
справи вбачається, що знайшли
підтвердження обставини заподіяння
позивачеві моральної шкоди, яка
обумовлена моральним та фізичним
стражданням з приводу ушкодження
здоров'я, внаслідок професійних
захворювань при виконанні своїх
трудових обов'язків, в зв'язку з якими
йому було встановлено 50 % втрати
професійної працездатності. Він не має
можливості повноцінно працювати та для
організації свого життя доводиться
докладати додаткові зусилля.

Зокрема, судом встановлено, що
відповідно до запису в трудовій книжці
ОСОБА_4 звільнений 05.03.2001 р. у зв'язку із
виявленою невідповідністю виконуваній
роботі по стану здоров'я.

Суд не погодився із
твердженнями представника відповідача
про необхідність застосування
тримісячного строку позовної давності,
відповідно до ст.233 КЗпП України
виходячи з того, що до вимог про
відшкодування моральної шкоди у
випадках, передбачених трудовим
законодавством, дійсно застосовується
тримісячний строк звернення до суду,
однак до інших вимог про відшкодування
моральної шкоди, як вимог, що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, згідно п. 16 Постанови
Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995
року "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", строк позовної давності
відповідно до норм ЦК Української РСР (
в редакції 1963 року ) - не застосовується.

Крім того, не знайшли свого
підтвердження, заперечення
представника відповідача щодо
звернення позивачем до суду раніше, з
вимогою про стягнення моральної шкоди.
Як стверджується рішенням
Червоноградського міського суду
Львівської області від 20.11.2002 р.
предметом спору між позивачем та ДВАТ
шахтою «Межирічанська» була лише
несвоєчасна виплата одноразової
допомоги. Крім того, суд вирішував
питання про стягнення судових витрат.

Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливостей їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Беручи до уваги наведене, з
врахуванням глибини моральних
страждань отриманих позивачем
внаслідок професійного захворювання,
виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а також
з того, що позивач має порушення
здоров'я зі стійким розладом функцій
організму, які призводять до обмеження
життєдіяльності, втрати нормальних
життєвих зв'язків, суд прийшов до
вірного переконання, що з відповідача в
користь позивача слід стягнути 10 000 грн.
00 коп. моральної шкоди так як вимоги про
стягнення 50 000 грн. моральної шкоди є
завищені та належним чином не
обґрунтовані.

Як вбачається із роз"яснень,
що містяться в рішенні
Конституційного Суду України від 27
січня 2004 року у справі №1-9 рп/2004 за
наявності у потерпілого стійкої
втрати професійної працездатності,
висновок МСЕК про встановленні факту
спричинення йому моральної шкоди не
вимагається.

Такий висновок необхідний
лише у разі відсутності втрати
потерпілим професійної
працездатності.

Таким чином, позивач поданими
ним доказами довів факт заподіяння
йому моральної шкоди.

Задовольняючи позов
частково, районний суд правильно
визначив розмір відшкодування
моральної шкоди з урахуванням
тяжкості завданої позивачу моральної
шкоди, глибини, тривалості та
характеру моральних та фізичних
страждань позивача, стану його
здоров"я, тяжкості професійного
захворювання, настання у зв'язку з
цим негативних змін у його житті,
необхідності лікування, втрати у
зв'язку з цим життєвих зв'язків,
істотність вимушених змін у його
життєвих стосунках, що вимагає від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя, та виходячи
з засад розумності та виваженості, що
відповідає п.9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31
березня 1995 року №4 «Про судову
практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди».

Колегія суддів, відкидає
покликання апелянта ДП
"Львіввугілля" щодо пропуску
позивачем строку позовної давності
як необґрунтовані, оскільки відповідно
до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України на вимогу
про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров"я або смертю (тобто і на
вимогу про відшкодування моральної
шкоди) позовна давність не поширюється.
Аналогічні роз"яснення надано у п.16
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди".

Висновки суду першої інстанції
достатньо вмотивовані і підтверджені
доказами, наявними в матеріалах
справи. Рішення суду відповідає
вимогам процесуального та
матеріального права, обставинам
справи, доводи скарг висновків суду не
спростовують, тому колегія суддів
підстав для скасування рішення суду
не вбачає.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК
України Апеляційний суд відхиляє
апеляційні скарги і залишає рішення
суду без змін.

Керуючись ст.ст.209 ч.3, 303,307 ч.1 п.1,308,313,314
ч.1 п.1,315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля» -
відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 04
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом 20-ти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Мацей М.М.

Монастирецький Д.І.