НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/3759/13-ц
№ 2/183/453/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.06.2014 року

Новомосковський міськрайонний суд
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

секретаря Кравченко О.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Новомосковську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
усунення дій, порушуючи права,
накладення заборони вчиняти певні дії,
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

28 травня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про захист
прав власника, зобов'язання вчинити
певні дії,

07 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з уточненим позовом до ОСОБА_3 про
усунення дій, порушуючи права,
зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх вимог позивач
ОСОБА_1 посилався на те, що він є
власником житлового будинку та
земельних ділянок площею 0,4932 га., які
розташовані по АДРЕСА_1

В листопаді 2006 року ОСОБА_3, без будь
яких правових підстав заселилася в
належний йому житловий будинок, а її
син ОСОБА_4 у 2008 році через
Новомосковським міськрайонний суд
намагався получити право власності на
належне його нерухоме майно.

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 квітня
2013 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 до нього, ОСОБА_1 про визнання
договору купівлі-продажу дійсним,
визнання права власності на
вищезазначене нерухоме майно було
відмовлено.

Позивач зазначив, що 17 травня 2013 року
він направив ОСОБА_3 претензію, в якій
запропонував їй виїхати на своє
постійне місце проживання - будинок по
АДРЕСА_2

Чужа йому людина - ОСОБА_3, порушує його
права як власника, користується
електричною енергією, газопостачанням,
телефоном, користується належною йому
земельною ділянкою, вирощує рослини,
розводить птицю, збирає урожай в його
саду.

Позивач зазначив, що у відповідності до
ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник майна
має права вимагати усунення порушення
перешкод в набутті ним права
користування та розпорядженням своїм
майном.

Враховуючи наведене, в позовній заяві
ОСОБА_1 просив суд:

-захистити його право власності на
користування та розпорядження його
домоволодінням та земельними
ділянками по АДРЕСА_1;

-заборонити ОСОБА_3 проживати та
користуватися належним йому
домоволодінням з господарськими
прибудовами, земельними ділянками
площею 0,4932 га., газопостачанням,
електричною енергією, телефоном,
іншими комунальними послугами за
адресою: АДРЕСА_1

-зобов'язати ОСОБА_3 виїхати з його
будинку у місце реєстрації - в будинок
по АДРЕСА_2;

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримав позов в повному обсязі,
посилався на підстави звернення до
суду, викладені в заяві, просив суд
задовольнити вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні позов не визнала,
посилалася на те, що в 2006 році ОСОБА_1
продав належний йому будинок ОСОБА_4,
отримав 10 000 доларів США. Договір не був
оформлений нотаріально, ОСОБА_1 надав
ОСОБА_4 довіреність на право
розпорядження житловим будинком. В 2006
році ОСОБА_4 вселив в житловий будинок
свою мати ОСОБА_3, яка жодним чином не
перешкоджає позивачу користуватися
житловим будинком та земельною
ділянкою.

Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, свідка,
дослідивши докази, надані сторонами,
суд приходить до наступного.

У відповідності до договору дарування
від 06 квітня 2004 року, ОСОБА_1 є власником
житлового будинку по АДРЕСА_1

На підставі Державного акту на право
власності на земельну ділянку серія ЯЕ
№ 144143, виданого 11 травня 2007 року
Миколаївською сільською радою, ОСОБА_1
є власником земельної ділянки площею
0,250 га., яка надана для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, та
розташована по АДРЕСА_1

На підставі Державного акту на право
власності на земельну ділянку серія ЯЕ
№ 144144, виданого 11 травня 2007 року
Миколаївською сільською радою, ОСОБА_1
є власником земельної ділянки площею
0,2432 га., яка надана для ведення
особистого селянського господарства,
та розташована по АДРЕСА_1

У відповідності до ст. 61 ЦПК України,
обставини, які визнані та не
оспорюються сторонами, не підлягають
доказуванню.

Так, сторонами визнаний та не
оспорюється той факт, що в житловому
будинку по АДРЕСА_1 з 2006 року проживає
відповідач ОСОБА_3

Зазначений факт підтверджується,
також, поясненнями свідка ОСОБА_5, який
в судовому засіданні пояснив, що
працював на посаді дільничного
інспектора міліції в с. Миколаївка
Новомосковського району
Дніпропетровської області. В 2013 році,
дату не пам'ятає, ОСОБА_1 звернувся до
нього, пояснив, що він є власником
житлового будинку, просив його, як
працівника міліції, роз'яснити особам,
що проживають в будинку, рішення суду. В
будинку знаходилася літня жінка, яка
пояснила, що виселятися з будинку не
буде.

Згідно до ст. 316 ЦК України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

У відповідності до ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

На підставі ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Згідно вимог ст. 321 ЖК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні

Згідно ст. ст. 379 ЦК України, житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них.

У відповідності до ст. 380 ЦК України,
житловим будинком є будівля
капітального типу, споруджена з
дотриманням вимог, встановлених
законом, іншими нормативно-правовими
актами, і призначена для постійного у
ній проживання.

На підставі ст. 381 ЦК України, садибою є
земельна ділянка разом з розташованими
на ній житловим будинком,
господарсько-побутовими будівлями,
наземними і підземними комунікаціями,
багаторічними насадженнями. У разі
відчуження житлового будинку
вважається, що відчужується вся садиба,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

В зв'язку з вищенаведеним, суд
приходить о переконання, що ОСОБА_1, як
власник житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
та власник земельних ділянок, має право
володіння, користування та
розпоряджання зазначеним майном.

У відповідності до ст.15 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

На підставі ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

На обґрунтування своїх вимог, позивач
посилався на порушення ОСОБА_3 його
прав як власника житлового будинку та
земельної ділянки.

У відповідності до ст.ст. 10,60 ЦК України,
кожна сторона повинна надати докази,
якими вона обґрунтовує свої вимоги.

В той же час, позивачем не надано
жодного доказу того, що ОСОБА_3 порушує
його права, як власника нерухомого
майна.

Сам по собі факт проживання ОСОБА_3 в
житловому будинку, та користування
садибою - земельною ділянкою разом з
розташованими на ній житловим
будинком, господарсько-побутовими
будівлями, наземними і підземними
комунікаціями, багаторічними
насадженнями, не є підтвердженням того,
що права власника є порушеними.

У відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській,
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Так, встановлено, що 17 квітня 2013 року
Апеляційним судом Дніпропетровської
області винесене рішення у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання
договору купівлі-продажу дійсним,
визнання права власності, зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про
усунення дій, що порушують право
власності, виселення, відшкодування
збитків та відшкодування моральної
шкоди.

Судом відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_4, позовні вимоги ОСОБА_1 були
задоволені частково, було зобов'язано
ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 оригінали
правовстановлюючих документів на
спірне нерухоме майно, у задоволенні
іншої частини вимог - відмовлено.

Апеляційним судом Дніпропетровської
області встановлено, що між сторонами
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір
купівлі-продажу спірного нерухомого
майна, який є нікчемним, оскільки не був
посвідчений нотаріально.

У відповідності до рішення, судом також
встановлено, що ОСОБА_1 надав ОСОБА_4
ключі від будинку, надав довіреність на
право розпоряджатися житловим
будинком, достовірно знав про те, що в
ньому проживає ОСОБА_3, зазначені дії
свідчать про наявність згоди ОСОБА_1 на
проживання ОСОБА_3 в будинку.

У відповідності до ст. 150 Житлового
кодексу України, громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

У відповідності до ст. 383 ЦК України,
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Оскільки рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 квітня
2013 року встановлено, що ОСОБА_3 проживає
в спірному житловому приміщенні із
згоди ОСОБА_1, до спірних правовідносин
повинні застосовуватися норми
Житлового кодексу України, які
регулюють зазначені правовідносини.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до норм ст. 9 Житлового
кодексу України, ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у прав
користування жилим приміщенням інакше,
як з підстав і порядку, передбачених
законом.

Позивачем взагалі не зазначені
підстави позову, передбачені нормами
Житлового кодексу України, в частині
покладення на відповідача ОСОБА_3
зобов'язання виїхати з житлового
будинку (тобто, фактично визнати ОСОБА_3
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням.)

В зв'язку з наведеним, в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 належить
відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України,
ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 379, 381, 383, 391 ЦК
України, ст.ч.3 ст. 9, ст.ст. 116, 150 ЖК
України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про усунення дій, порушуючи
права, накладення заборони вчиняти
певні дії, зобов'язання вчинити певні
дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ Д.І. Городецький