Справа № 454/248/13
Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/2789/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді - Копняк
С.М.

суддів -
Мацея М.М., Монастирецького Д.І.

секретар
- Олексів О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2
та відповідача Державного
підприємства «Львіввугілля» в особі
Відокремленого підрозділу «Шахта
«Степова» Державного підприємства
«Львіввугілля» на рішення
Сокальського районного суду
Львівської області від 25 червня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов»язків, внаслідок
професійного захворювання, -

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2013 року позивач звернувся до
суду із позовними вимогами до
відповідача та просив стягнути з ДП
"Львіввугілля" 141 120 грн. 00 коп. на
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, спричиненої ушкодженням
здоров'я при виконанні трудових
обов'язків, внаслідок професійного
захворювання.

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 25 червня 2013
позов ОСОБА_2 до ДП «Львіввугілля» про
стягнення моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов»язків, внаслідок
професійного захворювання, задоволено
частково.

Стягнуто з ДП «Львіввугілля» на
користь ОСОБА_2 10 000 грн. 00 коп. (десять
тисяч грн. 00 коп.) на відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов»язків та стягнуто з ДП
«Львіввугілля» на користь держави
судовий збір в сумі 214 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржили позивач
ОСОБА_2 та відповідач ДП «Львіввугілля»
в особі ВП «Шахта «Степова» ДП
«Львіввугілля».

Позивач ОСОБА_2 в обгрунтування
апеляційної скарги посилається на те,
що судом неповно з»ясовано обставини
справи та висновки суду не
відповідають обставинам справи, що є
підставою для скасування рішення. Так,
апелянт, зокрема, зазначає, що понад 15
років 9 місяців пропрацював в шкідливих
умовах праці на підприємствах ДП
«Львіввугілля». 29.02.1996 року, згідно акту
№356 виданого МСЕК, йому встановлено
третю групу інвалідності по
професійному захворюванню та 60% втрати
працездатності, в тому числі 35% -
радикулопатія, 25% -хронічний бронхіт.

Відповідно до акту розслідування
хронічного професійного захворювання,
професійне захворювання виникло за
таких обставин: в результаті
довготривалого багатократного
контакту з вугільно-породним шахтним
пилом в концентраціях вище значень ГДК.
Концентрація пилу в зоні робочої зміни:
середня - 120 мг/м кубічних, максимальна
-220 мг/г кубічних, в тому числі вміст
вільного двооксиду кремнію 11,2%.

Відповідно до довідки серія ЛВА-2 №005295
від 17.06.2003 року виданої МСЕК, апелянту
безтерміново встановлено третю групу
інвалідності та 60 % втрати
працездатності, з них 25 % -
радикулопатія, 35 % - хронічний бронхіт.

Зазначає, що відповідно до ст.43
Конституції України, кожен має право на
належні, безпечні і здорові умови
праці, на заробітну плату.

Статтею 46 Конституції України,
передбачено право громадян на
соціальний захист.

Статтею 153 КЗпП України та статтею 13
Закону України "Про охорону праці"
передбачений обов'язок власника або
уповноваженого ним органу створити на
робочому місці умови праці відповідно
до нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці.

Відповідно до ч.2 пункту 4.1
мотивувальної частини Рішення
Конституційного суду України № 1-рп/2004
від 27.01.2004 року ушкодження здоров'я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
працездатності спричиняють йому
моральні та фізичні страждання.
Моральна шкода потерпілого від
нещасного випадку на виробництві чи
професійного захворювання полягає,
зокрема у фізичному болю, фізичних та
душевних стражданнях, яких він зазнає у
зв'язку із каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я. Як наслідок,
моральна шкода, заподіяна умовами
виробництва, спричиняє порушення таких
особистих немайнових прав, як право на
життя, право на охорону здоров'я тощо.

У зв»язку з тим, що все це судом
першої інстанції не враховано, просить
рішення змінити в частині розміру
стягнутої судом моральної шкоди та
ухвалити нове рішення, яким стягнути з
ДП «Львіввугілля» в його користь 141 120
грн. 00 коп. у відшкодування моральної
шкоди, спричиненої ушкодженням
здоров»я при виконанні трудових
обов»язків внаслідок професійного
захворювання.

Представник відповідача ДП
«Львіввугілля» в особі ВП «Шахта
«Степова» ДП «Львіввугілля» - Кіямов
П.В. в обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що рішення районного
суду є незаконним та необґрунтованим,
винесене з порушенням норм
матеріального права. Зокрема, судом не
взято до уваги вимоги ст.71 ЦК УРСР 1963
року, який діяв на момент виникнення
спірних правовідносин та відповідно до
якої, загальний строк для захисту права
за позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється три
роки.

Судом також не враховано, що на час
проведення первинного МСЕК, а саме
25.05.1995 року діяла ч.2 п.11 «Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов»язаним із виконанням ним
трудових обов»язків», в якій зазначено,
що розмір відшкодування моральної
шкоди не може перевищувати двохсот
мінімальних розмірів заробітної плати
незалежно від будь-яких інших виплат.
Відповідно до указу Президента України
№762/96 від 25.08.1996 року «Про грошову
реформу в Україні» розмір мінімальної
заробітної плати складав 60 000 крб.
Українські карбованці підлягали
обміну на гривні за курсом 100 000
карбованців на 1 гривню. Таким чином, на
думку апелянта, розмір моральної шкоди
не повинен перевищувати 120 грн. 00 коп.

Тому, просить рішення
Сокальського районного суду
Львівської області від 25 червня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 повністю.

Сторони в судове засідання не
з"явились. 30 квітня 2014 року на адресу
Апеляційного суду Львівської області
поступила заява представника ДП
«Львіввугілля» в особі ВП«Шахта
«Степова»» - Кіямова П.В., відповідно до
якої, останній просить розглядати
справу без участі представника
апелянта, вимоги викладені в
апеляційній скарзі підтримує повністю.

Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України
неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи. Тому судова колегія вважає за
необхідне у відповідності з вимогами
ст.305 ЦПК України проводити розгляд
справи у їх відсутності, так як вони
належним чином повідомлені про час та
місце судового засідання та у
відповідності до вимог ст.197 ЦПК
України розглядає справу без
фіксування судового засідання
технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку про
необхідність відхилення апеляційних
скарг з наступних підстав.

Згідно з частинами 1,2 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку, апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення в повній мірі відповідає даним
вимогам.

Статтею 214 ЦПК України встановлено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що позивач ОСОБА_2
протягом 1979-1995 років працював в
шкідливих умовах на підприємствах ДП
"Львіввугілля", а саме шахта
«Великомостівська» №10. За час
виконання своїх посадових обов'язків
ОСОБА_2 внаслідок погіршення стану
здоров'я, неодноразово звертався за
отриманням медичної до медичних
закладів.

Матеріалами справи підтверджується
факт заподіяння позивачу моральних
страждань.

Відповідно до акту №356, виданого МСЕК
від 29.02.1996 року, позивачу встановлено
ІІІ-ю групу інвалідності по
профзахворюванню та 60 % втрати
працездатності, в т.ч. 35 %
-радикулопатія, 25 % - хронічний бронхіт.

З акту №407, виданого МСЕК 20.09.1997 року,
вбачається, що позивачу встановлено
ІІІ-ю групу інвалідності по
профзахворюванню та 60 % втрати
працездатності, в т.ч. 25 % -
радикулопатія, 35 % - хронічний бронхіт.

Згідно акту №269, виданого МСЕК від
10.02.1998 року, позивачу встановлено ІІІ-ю
групу інвалідності по
профзахворюванню та 60 % втрати
працездатності, в т.ч. 25 %
-радикулопатія. 35 % - хронічний бронхіт.

Відповідно до акту №255, виданого МСЕК
від 10.02.2000 року, позивачу встановлено
ІІІ-ю групу інвалідності по
профзахворюванню та 60 % втрати
працездатності, в т.ч. 25 %
-радикулопатія, 35 % - хронічний бронхіт.

З акту №398, виданого МСЕК від 28.02.2002
року, вбачається, що позивачу
встановлено ІІІ-ю групу інвалідності
по профзахворюванню та 60 % втрати
працездатності, в т.ч. 25 %
-радикулопатія, 35 % - хронічний бронхіт.

Згідно до довідки серія ЛВА-1 №160549 від
17.06.2003 року, виданої МСЕК позивачу
безтерміново встановлено Ш-ю групу
інвалідності по профзахворюванню.

Довідкою серія ЛВА-2 №005295 від 17.06.2003
року, виданою МСЕК стверджується, що
позивачу безтерміново встановлено 60 %
втрати працездатності, в т.ч. 25 % -
радикулопатія, 35 % -хронічний бронхіт.

Стаття 153 КЗпП передбачає, що
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Відповідно до ст.173 КЗпП власник або
уповноважений ним орган
зобов'язаний відповідно до
законодавства відшкодувати
працівникові шкоду, заподіяну йому
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням
трудових обов'язків.

Згідно п.1 ч.2 ст.23 ЦК України моральна
шкода полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд вірно керувався приписами ч.3 ст.23
ЦК України, відповідно до якої розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків
передбачених частиною другою цієї
статті.

Покликання представника відповідача
Кіямова П.В. в апеляційній скарзі на те,
що позивачем ОСОБА_2 пропущено строк
для пред»явлення позову в суд є
необґрунтованим, оскільки відповідно
до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна
давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, крім випадків завдання
такої шкоди внаслідок недоліків
товару, що є рухомим майном, у тому
числі таким, що є складовою частиною
іншого рухомого чи нерухомого майна,
включаючи електроенергію.

З досліджених матеріалів справи
вбачається, що знайшли підтвердження
обставини заподіяння позивачеві
моральної шкоди, яка обумовлена
моральним та фізичним стражданням з
приводу ушкодження здоров'я,
погіршення життєвих умов, що потребує
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
вірно врахував той факт, що позивач не
має можливості повноцінно працювати та
для організації свого життя йому
доводиться докладати додаткові
зусилля, а відтак при визначенні
розміру відшкодування, керуючись
встановленими законом принципами
виваженості та розумності правильно
визначив таке в сумі 10 000 (десять тисяч)
грн. 00 коп., а в іншій частині позову
відмовив.

Наведе спростовує твердження
апелянтів про незаконність рішення
суду першої інстанції, таке прийнято з
дотриманням вимог процесуального та
матеріального закону, а тому підстави
для його скасування відсутні.

Суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив та оцінив обставини у справі,
подані сторонами докази та правильно
визначив характер спірних
правовідносин.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційних
скарг, доводи апеляційних скарг
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.209 ч.3, 303,307 ч.1 п.1,308,313,314
ч.1 п.1,315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та
Відокремленого підрозділу «Шахта
«Степова»» Державного підприємства
«Львіввугілля» - відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 25 червня 2013 року
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом 20-ти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Мацей М.М.

Монастирецький Д.І.