Справа №250/598/13-ц
Номер провадження2/250/25/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року Ясинуватський
міськрайонний суд Донецької області у
складі: головуючого судді
Гаврилюка О.І.,

при секретарі
Черевко О.В.,

за участю:

представниці позивача
ОСОБА_1,

представниці відповідача
ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Ясинувата
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, треті
особи Головне Управління Державної
міграційної служби в Донецькій
області, Службу у справах дітей
Ясинуватської міської ради, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку,-

в с т а н о
в и в :

Позивачі у лютому 2013 року звернулись до
суду з вказаним позовом, зазначивши, що
їм на підставі свідоцтва про право
власності на житло праві часткової
приватної власності належить
трикімнатна квартира за адресою:
АДРЕСА_1. Відповідач зареєстрований у
квартирі позивачів, однак з 1997 року у
квартирі не проживає, всі його особисті
речі у квартирі відсутні, комунальні
платежі з урахуванням реєстрації його
та малолітнього сина не сплачує. За
рішенням Ясинуватського
міськрайонного суду від 22.03.2007 р.
відповідач визнаний безвісно
відсутнім, оскільки місце його
знаходження з 1997 р. було невідомо, у
зв'язку з чим він був знятий з
реєстраційного обліку квартири
позивачів. Рішенням від 15.09.2011 р. за
заявою відповідача рішення про
визнання безвісно відсутнім скасовано
та відповідач був зареєстрований у
квартирі позивачів зі своїм малолітнім
сином без згоди позивачів, який також
не проживав у спірній квартирі, а
мешкає зі своєю матір'ю з моменту
народження за адресою: АДРЕСА_2, де
тривалий час також мешкає відповідач
без реєстрації. У добровільному
порядку знятися з реєстраційного
обліку у квартирі позивачів відповідач
відмовляється, ніяких витрат з
утримання квартири не приймає, що
ставить позивачів у скрутне становище
та перешкоджає здійсненню ними права
користування та розпорядження житлом,
належним їм на праві приватної
часткової власності. Після уточнення
позовних вимог позивачі просили суд
ухвалити рішення, яким усунути
перешкоди у користуванні позивачами
квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання
відповідача та його малолітнього сина
втративши ми право користування
житловим приміщенням.

В судовому засіданні представниця
позивачів підтримала позовні вимоги у
повному обсязі, наполягала на їх
задоволенні.

Представниця відповідача та
відповідач позов не визнали.

Представниця третьої особи Золотухіна
Л.О. вважала недоцільним визнання
втратившим право користування
житловим приміщенням у спірній
квартирі малолітнього ОСОБА_8, оскільки
це порушує його право на житлове
приміщення, в силу своєї фізичної та
психічної незрілості дитина не має
можливості проживати самостійно та має
потребу проживати з батьками.

Суд, заслухавши представницю
позивачів, відповідача та його
представника, представницю третьої
особи, свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, дослідивши матеріали
справи, дійшов наступного.

Судом встановлено, що позивачам на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 20.07.2011 р., виданого комісією
по приватизації державного фонду
Ясинуватської міської ради на праві
приватної часткової сумісної
власності належить квартира за
адресою: АДРЕСА_1, /а.с.8,9/. Відповідач
ОСОБА_3 зареєстрований у вказаній
квартирі разом з

малолітнім сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
які згідно актів від 25.10.2012 р. та 23.09.2013 р.
за вказаною адресою не проживають
більш ніж рік /а.с.10/.

За рішенням Ясинуватського
міськрайонного суду Донецької області
від 22.03.2007 р. відповідач визнаний
безвісно відсутнім з 01.04.1998 р., у зв'язку
з чим він був знятий з реєстраційного
обліку квартири позивачів.

За рішенням Ясинуватського
міськрайонного суду Донецької області
від 15.09.2011 р. за заявою відповідача
рішення про визнання безвісно
відсутнім скасовано та відповідач був
зареєстрований у квартирі позивачів зі
своїм малолітнім сином без згоди
позивачів.

На час реєстраціі відповідача квартира
вже була приватизована та належала
позивачам на праві приватної часткової
власності.

Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, що
мають у приватній власності квартиру,
користуються нею для особистого
проживання і мають право
розпоряджатися цією власністю за своїм
розсудом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного
кодексу України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Тобто в порушення вказаних норм та
вимог відповідач був зареєстрований в
спірній квартирі без згоди усіх
співвласників квартири.

Згідно актів обстеження від 25.10.2012 р. та
23.09.2013 р. за вишевказаною адресою
відповідач не проживає з 1997 року, а його
малолітній син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
часу реєстрації, тобто більш ніж рік
/а.с.10, ?/.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що позивачі є
його сусідами. Їх син ОСОБА_3 не
проживає в квартирі батьків понад 10
років. Зі слів позивачів та і самого
відповідача йому відомо, що останній
постійно мешкає в м.Авдіівка, де веде
господарство, розводить курей. Двічі
його запрошували в квартиру позивачів,
у якій в його присутності та ОСОБА_10,
комісією були складені акти про не
проживання відповідача та його
малолітнього сина понад 10 років і
відсутність у квартирі їх особистих
речей.

Свідок ОСОБА_10 дала аналогічні
пояснення, що вона є старшою по будинку
АДРЕСА_1 та їй відомо, що ОСОБА_3 в
квартирі батьків не проживає з 1997 р.
Двічі її запрошували в квартиру
позивачів, у якій в її присутності та
ОСОБА_9, комісією були складені акти про
не проживання відповідача та його
малолітнього сина та відсутність у
квартирі їх особистих речей. Зі слів
позивачів їй відомо, що відповідач
постійно проживає в м.Авдіївці з
родиной.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що він є зятем
позивачів і проживав в спірній
квартирі зі своєю дружиною позивачем
ОСОБА_6 з 22.11.2008 р., тобто з часу
реєстрування шлюбу і до початку 2013 р.
За цей час він ніколи не бачив
відповідача, в квартирі він не проживав
і ніколи не приходив, його особистих
речей в квартирі не має.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що він є кумом
відповідача, але про його стосунки з
батьками йому нічого не відомо.
Відповідач понад шість років постійно
мешкає в м.Авдіівка в цивільному шлюбі
з жінкою. Він не був свідком того, що
позивачі перешкоджають
проживаннювідповідачу у квартирі.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона є
дружиною відповідача. З 2007 р. вони
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, а з грудня 2010 р. шлюб
зареєстрували. Весь цей час вони
постійно мешкали в АДРЕСА_2. Відповідач
три дні був відсутній вдомау зв'язку із
знаходженням у лікарні, а весь
постійний час з 2007 р. до тепер мешкає
разом з нею. Взаїмовідносини між
відповідачем і його батьками їй
невідомі, але припускає, що вони мабуть
вважають, що не потрібні синові,
оскільки він з ними не спілкується.

Крім того, згідно рішення Апеляційного
суду Донецької області від 22 січня 2014 р.
по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа
Ясинуватська міська рада, про визнання
незаконним розпорядження комісії по
приватизації та скасування свідоцтва
про право власності на житло, яким
ОСОБА_3 у позові відмовлено, та
встановлено, що на час приватизації за
позивачем не зберігалось право на
житло тому, що він без поважних причин
більше шести місяців не мешкав в
квартирі. З позовної заяви та його
пояснень в судовому засіданні
вбачається, що він з 2010 р., з часу
укладання шлюбу, постійно проживав у
місці Авдіївці за певною адресою.
Позивач не оскаржував рішення суді від
22.03.2007 г. про визнання його безвісно
відсутнім з підстав його незаконності
і необґрунтованості.

Таким чином, вищевказаним рішенням
апеляційної інстанції встановлено
факт того, що відповідач з 2010 р., з часу
укладання шлюбу, постійно проживає у
місці Авдіївці за певною адресою.

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, де доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

У відповідності до ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

З огляду на наведене суд приходить до
висновку, що відповідач не проживає в
спірній квартирі понад рік без
поважних причин.

Судом встановлено, що 24.11.2011 г. у спірній
квартирі був зареєстрований
малолітній син відповідача ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, якому на час реєстрації
виповнилося лише 5 місяців.

Відповідно до ч. 4ст. 29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, якої не
виповнилося десяти років є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає.

Як встановлено судом, на час реєстрації
малолітнього сина відповідача, йому
виповнилося лише 5 місяців. На момент
реєстрації і після неї він, як і його
батько відповідач по справі, не
проживав у спірній квартирі, оскільки
мешкав зі своєю матір'ю у АДРЕСА_2, а
слід, місцем проживання дитини є місце
проживання його матері, тим паче, що суд
вважає відповідача втратишим право
користування житловим приміщенням, а
тому і малолітній син відповідача
разом з ним втратив таке право.

Таким чином, суд вважає, що визнаючи
малолітнього ОСОБА_8 втративши право
користування житловим приміщенням,
квартирою АДРЕСА_1, право на житло
дитини ніяк не порушується, оскільки
дитина з часу народження проживає за
місцем проживання своєї матері ОСОБА_13,
де фактично мешкає і батько, АДРЕСА_2, що
не суперечить ч. 4 ст. 29 ЦК України .

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу
України власнику належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника і місце
знаходження майна.

У відповідності зі ст. 391 Цивільного
кодексу України власник майна має
право вимагати усунення перешкод в
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно ст.72 Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Між власниками квартири та
відповідачем договір найму жилого
приміщення не укладено, іншої угоди на
користування житлом не досягнуто,
відповідач не вносить плати

за користування житлом, спірною
квартирою не користується, в ній не
мешкає і доказів поважності причин
відсутності в спірному жилому
приміщенні більше ніж рік суду не
надав, у встановленому законом порядку
не ставив питання про вселення або
усунення перешкод у користуванні
спірним житлом.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що відповідач втратив право
користування житлом у квартирі, що
належить позивачам на праві приватної
часткової сумісної власності.

Враховуючи викладене, керуючись
ст.ст.71,72, 150 ЖК УРСР, ст..ст.317, 319, 321, 405 ЦК
України ст.ст. 10, 11, 60, 109, 214-216, 214-215 ЦПК
України, суд -

d и р і ш
и в :

Позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3
задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право
користування житловим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Донецької області
через Ясинуватський міськрайонний суд.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя: О. І. Гаврилюк