АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Рамазан В.В. Провадження №
22-ц/789/601/14 Доповідач - Храпак
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - представника
позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3
та ОСОБА_2 на рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 31 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні житлом та вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

в липні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2
про визнання останнього таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що вони є власниками
даної квартири. На початку липня 2012
року відповідач забрав усі свої
особисті речі і більше року за даної
адресою не проживає, коштів на
утримання квартири та оплату
комунальних послуг не надає.
Реєстрація відповідача за даною
адресою зумовлює для них додаткові
матеріальні затрати.

В грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
житлом та вселення, зазначивши, що він
із ОСОБА_3 тривалий час проживав у
АДРЕСА_1. Дана квартира є його постійним
місцем проживання. В кінці травня 2013
року він поїхав в село Слобідка
Заліщицького району Тернопільської
області до хворої матері, де пробув до
вересня 2013 року. Періодично приїжджав у
спірну квартиру, зокрема в червні та
вересні 2013 року та виявив, що на вхідних
дверях змінено замки і ОСОБА_3
повідомила йому, що він більше у даному
житлі не проживає.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 31 березня 2014
року у задоволенні позовної заяви
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням -
відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод
в користуванні житлом та вселення -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду в частині відмови у
задоволені позовної заяви ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 скасувати та винести в цій
частині нове рішення по суті позовних
вимог, посилаючись на те, що висновки
суду не відповідають обставинам
справи, неповно з'ясовано судом
обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи, а також
порушено норми матеріального та
процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду в частині зустрічного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення
скасувати та задовольнити його
зустрічні позовні вимоги, посилаючись
на те, що висновки суду не відповідають
обставинам справи, неповно з'ясовано
судом обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи, а також
порушено норми матеріального та
процесуального права.

У судовому засіданні представник
позивачки - ОСОБА_1 апеляційну скаргу
ОСОБА_3 підтримав, зіславшись на доводи,
викладені в ній, апеляційної скарги
ОСОБА_2 не визнав вказавши, що рішення
суду у частині відмови в задоволенні
зустрічних позовних вимог є законним
та обґрунтованим.

ОСОБА_2 подану ним апеляційну скаргу
підтримав, зіславшись надоводи,
викладені в ній, а щодо задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечив,
вважаючи рішення суду щодо відмови у
задоволенні первісного позову
законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін,
ознайомившись з матеріалами справи,
доводами апеляційних скарг в їх межах,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_3 не підлягає до
задоволення, а апеляційну скаргу
ОСОБА_2 слід задовольнити, виходячи з
наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції
виходив з відсутності доказів, які б
підтверджували, що відповідач не
користувався спірною квартирою понад
один рік без поважних причин.

Колегія суддів з даним висновком
погоджується, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР
встановлено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Права членів сім'ї власника на
користування житловим приміщенням
врегульовані ст. 405 ЦК України,
відповідно до вимог якої члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом (ч.2 ст. 405
ЦК України).

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" роз'яснено судам, що у справах
цієї категорії необхідно з'ясувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. У разі їх
поважності суд може продовжити
пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за
місцем проживання визначаються судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням обставин справи та правил
ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з
березня 2000 року до 4 листопада 2013 року.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 25 жовтня 1993
року, виданого бюро приватизації житла
Тернопільського відділку залізниці,
співвласниками квартири АДРЕСА_1 є
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований
у встановленому законом порядку в
даній квартирі з 27 липня 2010 року як член
сім"ї.

Доказів того, що відповідач ОСОБА_2
більше року не проживає у спірному
житлі судом не було здобуто, а навпаки,
як видно з акту обстеження паспортного
режиму від 17 червня 2013 року, що ОСОБА_2
не проживає у АДРЕСА_1 з січня 2013 року
(а.с. 12).

В судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила,
що відповідач відсутній у спірному
житлі з січня 2013 року, а до суду з
позовом ОСОБА_3 звернулася 16 липня 2013
року (а.с.2), тобто до спливу строку,
встановленого ч.2 ст. 405 ЦК України.

З врахуванням наведеного, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про недоведеність заявленого ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 позову про втрату права
користування жилим приміщенням ОСОБА_2
і обґрунтовано відмовив у задоволенні
їх позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про
неналежну оцінку судом першої
інстанції поданих нею доказів не
заслуговують на увагу, оскільки
повністю спростовуються матеріалами
справи.

Відмовляючи в зустрічному позові
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод
в користуванні квартирою АДРЕСА_1, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 не представлені суду докази
того, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у
користуванні зазначеним житлом.

Колегія суддів з даним висновком
погодитись не може, оскільки він не
відповідає обставинам справи, тому
згідно ч.1п.3 ст.309 ЦПК України рішення
суду в частині відмови в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про усунення перешкоди в користуванні
квартирою АДРЕСА_1 слід скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким зустрічний позов задоволити,
виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Обґрунтовуючи заявлений зустрічний
позов, ОСОБА_2 посилався на те, що
позивачка змінила замки у квартирі та
повідомила його, що він у ній більше не
проживає, таким чином чинячи йому
перешкоди в користуванні житлом.

Дані твердження позивача, на думку
колегії суддів, є доведеними і
підтверджуються сукупністю зібраних
по справі доказів.

Так, допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що у
червні та вересні 2013 року він разом з
ОСОБА_2 намагалися зайти в спірну
квартиру, однак замки на вхідних дверях
були змінені, в зв"язку з чим ОСОБА_2 був
позбавлений можливості в користуванні
даним житлом.

Крім цього, 5.11.2013р. відповідач
звертався з заявою в ТМВ УМВС України, в
якій просив зобов"язати ОСОБА_3
впустити його по місцю проживання за
адресою АДРЕСА_1, в зв"язку з чим
працівниками міліції здійснювалася
перевірка.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів прийшла до висновку, що
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
житлом та вселення є обґрунтований і
підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ч.1 п.3, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 31 березня 2014 року в частині
відмови в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні житлом та
вселення, скасувати і ухвалити в цій
частині нове рішення, яким зустрічні
позовні вимоги задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру
АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити
перешкод ОСОБА_2 в користуванні
квартирою, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1.

В решті рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 31 березня 2014
року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Н.М. Храпак