Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2321/14
Головуючий у 1-й інстанції: Бойко О.Ю.
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до Головного Управління
Міндоходів України в Запорізькій
області про відшкодування шкоди,
заподіяній особі незаконними діями
органів досудового слідства,

за апеляційною скаргою Головного
Управління Міндоходів України в
Запорізькій області на рішення
Орджонікідзевського районного суду
м.Запоріжжя від 21 березня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 в порядку
ст.ст.1166, 1176 ЦК України звернувся до
суду із вищевказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що
постановою Орджонікідзевського
районного суду міста Запоріжжя від 14
вересня 2012 року його звільнено від
кримінальної відповідальності за
скоєння злочину, передбаченого ст.205 ч.2
КК України (фіктивне підприємництво,
яким заподіяно велику матеріальну
шкоду державі) на підставі Закону
України „Про амністію в 2011 році". При
ухваленні вказаної постанови судом не
було вирішено питання щодо грошових
коштів у розмірі 59 430 грн., які були
вилучені у нього співробітниками
податкової міліції у липні 2011 року в
ході досудового слідства і внесені на
депозитний рахунок УПМ ДПС у
Запорізькій області. Посилаючись на те,
що відповідач добровільно відмовився
повернути вилучені у нього кошти, а
його чисельні звернення до органів
Державної податкової служби і
прокуратури залишені без задоволення,
просив про стягнення вказаних коштів у
судовому порядку.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 21
березня 2014 року позов задоволено.
Зобов'язано Головне Управління
Міндоходів України в Запорізькій
області повернути ОСОБА_3 грошові кошти
в сумі 59 430,00 грн.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про відмову у задоволенні позову
Головне Управління Міндоходів України
в Запорізькій області посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що кошти,
отримані відповідачем, є майном,
набутим без достатньої правової
підстави, а тому у відповідності до ст.
1212 ЦК України вони підлягають
поверненню позивачеві.

Проте таких висновків суд першої
інстанції дійшов з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
вони не ґрунтуються на зібраних у
справі доказах, а тому з ними не можна
погодитися.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що, обґрунтовуючи
свої вимоги про стягнення грошових
коштів, ОСОБА_3 послався на норми
ст.ст.1166, 1176 ЦК України, які регулюють
порядок відшкодування шкоди, завданої
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в порядку,
установленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК
України цивільні права і обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.
Захист же цивільних прав -це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту,
передбаченого законом, належить особі,
яка звернулася за захистом свого права
(ст. ст. 3, 4, 11 ЦПК України). Згідно із ч.
2 ст. 31 ЦПК України позивачеві належить
й право визначення предмета і підстав
позову.

За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

В процесі розгляду справи позивач не
змінював підстави та предмет позову і
просив саме про відшкодування шкоди,
проте суд на власний розсуд самостійно
змінив підстави позову, тоді як діючим
Цивільно процесуальним кодексом
такого права суду не надано.

Не ґрунтуються на вимогах закону
висновки суду першої інстанції про те,
що порушене право позивача підлягає
захисту на підставі ст.1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: набуття або
збереження майна, набуття або
збереження за рахунок іншої особи,
відсутність правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адміністративного акта, правочину або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань із набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: набуття або збереження
майна однією особою (набувачем) за
рахунок іншої (потерпілого); шкода у
вигляді зменшення або не збільшення
майна у іншої особи (потерпілого);
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або відсутності
збільшення на стороні потерпілого;
відсутність правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1
частини другої статті 11, частин першої
та другої статті 509 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
належать завдання майнової
(матеріальної) шкоди.

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
вiдсутнвоcтi таких умов та вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 1166 ЦК України передбачений
обов'язок особи, яка завдала майнову
шкоду своїми неправомірними діями,
відшкодувати її у повному обсязі
потерпілій особі.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК
України об'єктами цивільних прав є,
зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення i
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини
першої, пункту 1 частини другої статті
11, частини першої статті 177, частини
першої статті 1212 ЦК України дає
можливість дійти висновку про те, що
майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений законодавством спосіб з
метою забезпечення породження
учасниками відповідних правовідносин
у майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті
1212 ЦК України звужує застосування
інституту безпідставного збагачення у
деліктних відносинах, або отримане
однією зi сторін у зобов'язанні
підлягає поверненню iншiй стороні на
підставі статті 1212 ЦК України тільки за
наявності ознаки безпідставності
такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку майбутнього
відшкодування шкоди не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, стаття 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Встановлено, що у 2011 році слідчими
податкової міліції Державної
податкової служби у Запорізькій
області розслідувалася кримінальна
справа по обвинуваченню ОСОБА_3 і інших
осіб у скоєнні злочину, передбаченого
ст.205 ч.2 КК України. Оперативними
співробітниками податкової міліції у
липні 2011 року було вилучено у ОСОБА_3
кошти в сумі 59 430 грн., які внесені на
депозитний рахунок УПМ ДПС у
Запорізькій області. Як зазначено у
постанові від 6 липня 2011 року про здачу
грошових коштів на депозитний рахунок,
вказані кошти додані до матеріалів
справи як речові докази і передані на
депозитний рахунок з метою зберігання
для забезпечення відшкодування
завданої державі шкоди (а.с.41-44, 45).

Постановою Орджонікідзевського
районного суду міста Запоріжжя від 14
вересня 2012 року ОСОБА_3 звільнено від
кримінальної відповідальності за
скоєння злочину, передбаченого ст.205 ч.2
КК України - фіктивне підприємництво,
яким заподіяно велику матеріальну
шкоду державі (на суму 14 657 245, 26 грн.) на
підставі Закону України „Про амністію
в 2011 році" (а.с.2-6).

Заподіяна державі матеріальна шкода на
суму 14 657 245, 26 грн. не відшкодована, що не
оспорювалося представниками сторін у
засіданні апеляційного суду.

Як свідчить аналіз зібраних у справі
доказів, відповідач набув майно за
існування достатніх правових підстав,
у спосіб, що не суперечить
законодавству, з метою його зберігання
та перерахування на користь держави на
відшкодування шкоди, завданої
злочином.

За таких обставин, ураховуючи, що
ОСОБА_3 не відшкодована шкода, завдана
державі його злочинними діями, суд
першої інстанції дійшов помилкового
висновку про те, що оспорювана сума
вважається отриманою відповідачем
безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК
України.

Не пред'явлення уповноваженим державою
органом позову до ОСОБА_3 про
відшкодування завданої його
злочинними діями шкоди не звільняє
останнього від обов'язку такого
відшкодування і не свідчить про
неправомірність дій відповідача.

Вимоги позивача про стягнення грошових
коштів на підставі ст.1166, 1176 ЦК України
також не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода,
завдана фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових
осіб органу дізнання, попереднього
(досудового) слідства, прокуратури або
суду.

Право на відшкодування такої шкоди
виникає у випадках, передбачених
Законом України "Про порядок
відшкодування шкоди незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду", відповідно до
положень якого така шкода
відшкодовується у випадках: 1)
постановлення виправдувального вироку
суду; 2) встановлення в обвинувальному
вироку суду чи іншому рішенні суду
(крім ухвали чи постанови суду про
повернення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
розгляд) факту незаконного
притягнення, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
чи порушують права та свободи громадян,
незаконного проведення
оперативно-розшукових заходів;
закриття кримінальної справи з
підстав, зазначених у п. 2 ч. 1 цієї
статті; закриття справи про
адміністративне правопорушення.

За п. 6 статті 1176 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
внаслідок іншої незаконної дії або
бездіяльності чи незаконного рішення
органу дізнання, попереднього
(досудового слідства), прокуратури або
суду, відшкодовується на загальних
засадах. При цьому відповідно до
положень ст. 1173 ЦК України шкода
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу місцевого самоврядування при
здійсненні ними своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цих
органів.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 звільнено від
кримінальної відповідальності за
нереабілітуючих обставин, у зв'язку із
застосуванням амністії, він не
являється особою, яка має право на
відшкодування шкоди в порядку ч.1 ст.1176
ЦК України.

Не підлягає така шкода відшкодуванню і
за ч.6 ст.1176 ЦК України, оскільки доказів
про незаконність дій органів
досудового слідства в процесі
розслідування порушеної проти ОСОБА_3
кримінальної справи останнім суду не
надано. Питання щодо повернення
речових доказів, вилучених у
кримінальній справі, не підлягають
розгляду в порядку цивільного
судочинства.

За таких обставин оскаржуване рішення
не можна визнати таким, що відповідає
вимогам закону і матеріалам справи, а
тому на підставі ст.309 ЦПК України воно
підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Головного
Управління Міндоходів України в
Запорізькій області задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м.Запоріжжя від 21 березня 2014 року
по цій справі скасувати і ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: